sou · GUB314d3 · 2007-01-01 00:00:00 — i har sedan gammalt i många sam- manhang hävdat att hela länet och därmed också hela landskapet innefattas i renskötselområdet. Bedömningen är inte alldeles okontroversiell. När det gäller större delen av det inre av landskapet är dock sedvanerätten odiskutabel. Detta gäller också i fråga om ett område som från länsgränsen i norr till i söder sträcker sig ned till kusten och som används till vinterbete av bl.a. Svaipa sameby från . Området avgränsas ungefär i en linje – – – – . Så gott som alla historiska källor som behandlar samernas vin- terflyttningar i tyder på att samerna ibland flyttade ned till kustlandet och öarna utanför. Vinterbetes- markerna i kustlandet har ett utmärkt bete och uppsöktes gärna av samerna, särskilt med svåråtkomligt bete i inlandet. Vid remissen av förslaget till ny renbeteslag 1898 accepterades sedvane- rätten också av samtliga kustsocknar i . Den yttre gränsen för renbetet nen i distrikt förtydligade sitt svar genom att skriva att samerna kom ut till kustbandet bara . På kartan över renskötselområdet omkring 1914 betecknas området öster om en linje Trehörningsjö – – Rödåsel – Långvattnet som ett flenårsområde. Området norr om ven har inte alls markerats. Detta beror inte på att det skulle ha saknats samer som haft sina renar på vinterbete i området, utan på att det som ovan nämnts var norrbottensamer som höll till där. I gengäld har författarna till kartan 1914 över ritat in hela området ned till socken i mellersta som vinterbetesområde för skogssamer från . Indelningen i normalbetesområde och flenbetesområde på Väs- terbottenkartan är inte särskilt entydig. Flera flyttleder, som på kartan betecknas som ordinarie går långt in i flenområdet (Vännäsbyn, , Mickelsträsk, ). De leder som betecknas som flenårsleder kan däremot å andra sidan vara lika ofta använda som de ordinarie. Kategoriseringen bygger på de intervju- svar som lämnades vid undersökningen i länet 1912. Det faller i ögonen att de samer som besökte den sydliga kuststräckan mellan ned till i norra hörde till de nordligare samebyarna – Umbyn, och , medan däremot Vapsten sameby stannade i strax väster om lappmarksgränsen. Samebyarnas flyttningsmönster har sedermera förändrats. Det är i arkivmaterialet svårt att följa vilka marker som använts över tiden av de olika samebyarna. Detta gäller särskilt norra ner till socken. Fram till omkring 1900 besöktes det området regelbundet av samebyar från i . Dessa flyttningar upphörde dock. Västerbottenssamerna blev därefter mer eller mindre enarådande i området. I remissvaren på Norr- bottenskommitténs betänkande 1936 uppgav lappfogdarna i Norr- bottens län i en gemensam skrivelse att Ran- och Malåbyarna utnyttjat området söder om ned mot 1912 och 1918 samt att Mauskauresamerna från använt samma område 1935. Uppgifterna styrker att det rört sig om ganska sällsynta besök under flenår. Lappfogdarna i har dock knappast haft full överblick över västerbottensamernas flyttningar och har området besökts av sameby. Samebyindelning saknas inom flenområdet karta. försökte dock på sin karta 1919 göra en sådan indelning. Enligt den var området norr om ordinarie Den yttre gränsen för renbetet betesområde för Ran- och Granbyarna, medan Umbyns och Vil- samebyars områden söder därom betecknas som flenom- råden. Det fanns knappast något godtagbart skäl för denna uppdel- ning. De indelningar som Manker gör på sin karta 1945 är ganska annorlunda. Ranbyns område utsträcks nu ända ned till Nordma- ling medan Umbyn anses begagna ett litet område söder därom. Granbyns område utvidgas jämfört med karta ned till . De stora förskjutningarna jämfört med de äldre kartorna visar hur omöjliga fasta indelningar av vinterbetesområdena var. lappkommitté gjorde i sitt betänkande 1936 ett försök att fördela vinterbetesområdena för norrbottenssamerna. Av detta framgår att man ansåg att Maskaures flyttningsområde sträckte sig ned till Falmarksheden vid . Mausjuares, Svaipas, Rasjvertas flyttningsområde sträckte sig ned till Drängsmarksheden och kust- områdena norr om . Vid jämförelse mellan Västerbottenskarta och karta från framstår det som om det fanns en oanvänd lucka mellan och . Detta är dock en synvilla beroende på att Väs- terbottenskarta inte redovisar norrbottensamerna. Det finns anledning att särskilt kommentera detta område som närmast norr om sträcker sig från kusten vid Skellefte- hamn till . Området är omarkerat på flera av de kartor som åberopas i vårt betänkande och det är ostridigt att det under en mycket inte använts till renbete. Enligt lappkom- mitté hade emellertid Mausjaur sameby vinterbetesområden mellan och . Det finns även äldre uppgifter som visar att renhjordar från denna och andra samebyar kunde hålla till här på vintrarna. En anledning till att markerna inte använts har uppgetts vara att de blivit otjänliga för renbete till följd av miljöpå- verkan från . Det har därmed varit fråga om en sådan yttre orsak till att renbetet upphört som inte bör inverka på bedömningen av om urminnes hävd föreligger eller inte. Kommis- sionen anser därför att det hör hemma inom renskötselområdet. Mankers karta visar bara två flyttningsleder som går nedom lappmarksgränsen, nämligen till och . Detta motsva- rar inte verkligheten, även om man vet att krigsåren innebar särskilda förhållanden. Tillsyningsmännens rapporter till lappfogden –1945 visar att samerna hade vin- terläger nedanför lappmarksgränsen i Manjaur, , , , , , , och Hissjö. Den sist- nämnda orten har sitt speciella intresse. Den yttre gränsen för renbetet Hissjöheden ända till staden utkanter och når alltså havet. Denna hed besöktes av Granbyn under den dåliga – 1943. Det kan alltså tas som belägg för att flenårsbete ned till kus- ten förekom även då renantalet var lågt och trycket på betesresurserna litet. karta 1966 visar betydligt reduce- rade betesområden i förhållande till de nämnda kartorna. De ligger inom det område som karta kallas normala vinterbetes- områden. De tre samebyarna ansågs nyttja bara smala remsor med ytterpunkter i och Kamsjö. Stora områden därutanför var enligt utredningen obrukade. I norra finns områden som tilldelats och de norrbott- niska samebyarna . Svai- pas område ligger längst i öst och når söder om som längst ut mot havet Mjövattnet ett par mil innanför närmaste kust- område. Norr om når Svaipas, Rasjevertas och Västra Kikkejaurs område ut till kusten. Mellan de utpekade områdena ligger stora – enligt kartan – av renbete icke berörda områden. karta är indelad efter en mörk blå färg som visar särskilt viktiga områden och en ljusare blå färg som markerar andra vinterbetesområden. Dessa redovisas i teckenförklaringen och områden markerade med dessa färger har därför tagits med i vår digitaliserade karta. Utanför detta område finns på originalkar- tan en ännu ljusare, knappt synbar, blå färg som inte är med i teck- enförklaringen och som därför utelämnats på den digitaliserade kartan. Området med de två mörkare nyanserna inkluderar betes- områden som i det historiska materialet ofta utpekats som besökta vinterbetesplatser (t.ex. , , ). Med all sannolikhet markerar den ljusaste blå färgen att det rör sig om flenområden vilka mera sällan besökts. Alla marker, även sådana som bara brukas under flenår har emellertid i förarbetena och bakgrundsmaterialet till rennäringslagarna 1886, 1898, 1928 och 1971 inräknats i renskötselområdet. 1898 och lagar remitterades till kommuner och statliga tjänstemän längs hela kus- ten och dessa bestred inte då sedvanerätten till kustområdena. Byordningarna för lappbyarna län, vilka anger vin- terbetesområden ut till kusten, fastställdes och gäller . Såvitt känt har det inte förrän förekommit protester häremot. Det historiska materialet utgör enligt vår mening inte underlag för annat än den generella slutsatsen att hela landskapet Den yttre gränsen för renbetet botten ingår i renskötselområdet. Detta hindrar inte att man efter närmare undersökningar skulle kunna utesluta avgränsade trakter där sedvanerätt aldrig uppkommit eller där rätten upphört utifrån de kriterier för urminnes hävd som vi ställt upp. Detta gäller väl framför allt om det område som karta från markerats med den ljusaste blå färgen. Sannolikheten för en sedva- nerätt är dock så stor att bevisbördan för ett uteslutande närmast bör läggas på markägarna. Vi har mot bakgrund av det anförda hänfört hela det ifrågavarande området till kategori 2. Vår uppfatt- ning är således att hela ligger inom renskötselområ- det. Dock skall anmärkas att området 5 A, vilket utgörs av Bjurö- halvön, är föremål för en pågående process och därmed undantagen vår bedömning, se nedan. På vår karta har fått en särskild områdesbeteckning (område 2 E). Ön har i äldre tider besökts för vinterbete. Detta förekommer inte längre eftersom isbrytningen lägger hinder i vägen. Mycket talar därför för att vinterbetet numera skall anses övergivet. 11.3.3Bjuröhalvön (Område 5 A) Markägare på Bjuröhalvön norr om har väckt talan mot Svaipa sameby – en talan som tingsrätten avvisat. Tvisten gäller frå- gan om sedvanerättens bestånd. Den är inte avgjord eftersom tings- rättens beslut om avvisning överklagats och är bero- ende av hovrättens prövning. Vi har ansett att inte bör uttala sig om trakter där sedvanerätten är föremål för domstolsprövning. Vissa uppgifter om vinterbete i har dock redovi- sats i kapitel 9. Målet om Bjuröhalvön illustrerar den processuella frågan om en enskild sameby i en fråga om sedvanerättens bestånd kan föra talan med bindande verkan för hela samekollektivet. Tingsrätten har genom sitt beslut om avvisning intagit en annan ståndpunkt än den som vi ansett vara den riktiga. Den yttre gränsen för renbetet 11.4Ångermanland, och norra 11.4.1Betesområde 1 A inom Landskapet ingår till allra största delen i Väs- ternorrlands län. Dock tillhör och kom- muner i den nordöstra delen av landskapet län medan Tåsjö, Bodums och Fjällsjö socknar i den nordvästra delen ingår i . Den statliga administrationen av renskötseln beträf- fande de delar som tillhör och ankom- mer på i . I äldre tider talade man om – en beteckning som ändrades till (se avsnitt 5.5.1). Till denna hörde inte bara fjäll- och skogssamer från områden som till följd av lappmarksgränsen kom att tillhöra Lapp- land utan också skogssamer i nuvarande . Skogsren- skötseln i har emellertid upphört. Av den topografiska redovisningen i kap. 9 framgår det att stora delar av inte bara i historisk tid berörts av vinterbete utan att detta också kontinuerligt förekommit fram till . Trots detta är sedvanerätten mer eller mindre ifrågasatt inom större delen av landskapet. Det finns dock ett område i norr där rätten är odis- kutabel. Detta har vi hänfört till kategori 1 och på kartan redovisat inom betesområde 1 A. Området innefattar bl.a. de socknar som hör till . 11.4.2Nordmaling (Område 5 B) Vid handläggs en sedvanerättstvist mellan å ena sidan markägare i kommun och å andra sidan same- byarna . Det är möjligt att en dom i målet kommer att föreligga i anslutning till att detta betänkande över- lämnas. Vi har mot bakgrund av den pågående rättegången ansett oss principiellt förhindrade att redovisa någon egen bedömning. 11.4.3Betesområdena 2 F, 2 G och 3B Enligt kommissionens bedömning finns det utöver vad som angetts ovan områden av som bör hänföras till renskötsel- området. Dessa motsvarar i stora drag de vinterbetesmarker som Den yttre gränsen för renbetet redovisats karta från och avgränsas i huvud- sak med den s.k. Huss-linjen. Avgränsningen mot betesområde 1 A (dvs. den av markägarna föreslagna yttre gränsen för renskötselområdet) följer i huvudsak en linje från gränsen mot vid väg 92 över Myckelgensjö, , till gränsen mot i höjd med . Betesområde 2 F (vilket enligt kommissionen ingår i renskötsel- området) omfattar hela samt avgränsas i söder av en linje från Grundsunda vid kusten över Resele till en punkt söder om där den sammanfaller med markägarlinjen. Från nämnda punkt går östgränsen för betesområde 2 G via och till Jämtlandsgränsen norr om . Betesområ- det 3B omfattar och norra . Det är väl belagt i det historiska källmaterialet att samer från (norra och södra) samt frostvikensa- merna fram till de första decennierna av flyt- tade långt österut, ofta ända till inklusive kustö- arna. 1825 sträckte sig föllingesamernas (nuva- rande Hotagens och samebyar) vinterflyttningar till och Resele i sydöst och till och i söder. De kan dock ha sträckt sig ännu längre ner, vilket visas av präster- skapets uppgifter om flyttningar till socknarna i och södra . Von Düben 1873 och lappkommitté skriver att de omfattade området ned till Botten- havskusten. Lappfogde intervjuer med äldre orts- bor i kustlandet 1922 bekräftade till fullo att dessa kustflyttningar förekommit och omfattade ett område som sträckte sig längs kusten från i norr ända ned till trakten av i i söder. På karta 1914 angavs det att västerbottensamernas betesområde sträckte sig ned till utanför . Öster om en linje från över Anundsjö – – Trehörningsjö ligger ett flenbetesområde som på den kartan är markerat med brunt. Denna indelning i flen- områden respektive ordinära vinterbetesmarker har ifrågasatts. Sta- aff menade att det i inte fanns några flenbetes- områden utan att det rörde sig om mer eller mindre årliga besök, även vid kusten. Han uppgav emellertid också att kustflyttningarna i stort sett upphörde med ett markant brott 1910–11. Flenområdena återkommer emellertid, om än något modifierade, i karta 1919. På denna karta har även ritats in en flik Den yttre gränsen för renbetet ned till områdena norr om som betecknas som ordina- rie vinterbetesområde för södra. Det kan antas att detta beror på att det fortfarande fanns samer från denna sameby, som regelbundet flyttade ned till Nordingråområdet. Av de protokoll som fördes vid samebyarnas i och Härjeda- len årliga sammanträden med lappfogden –1971 framgår att frostvikensamernas flyttningar till kustområdena i , och , trots Staaffs uppgifter 1922, fortgick fastän i avtagande omfattning. Endast en fjärdedel av flyttgrupperna –1939 företog den långa flyttningen till kusten. På få undantag när hade dessa flyttgrupper Sundsvalls- trakten som mål. En sådan koncentration till regionens främsta industriella tillväxtområde kan inte ha varit huvudsakligen betingad av betesbehovet. Det kan därför tyckas att det inte är rimligt att lägga dessa besök till grund för bedömningen. , som presenterade en omfattande undersökning av jämtlandssa- sedvaneområden, ansåg heller inte att sedvanerätt fortfa- rande förelåg ända ut till Bottenhavskusten och samerna själva häv- dade inte något annat undersökningar. När det gäller det inre av finns belägg för att landska- pet i äldre tider passerades av samer som var på väg ned till Sunds- vall genom . Det finns också uppgifter om att vinterbete skulle ha förekommit där under några av åren 1910–1921 i Borgsjö och . Några senare uppgifter om vinterbeten där föreligger dock inte. Detsamma gäller de aktuella områdena i norra land. i bekräftar detta i sitt remissvar lappkommittés betänkande 1923 där den uppger att ingen del av länet besökts av samiska flyttgrupper av . Även vilhelminasamernas flyttningar till norra delen av manland tycks ha avvecklats av 1900- talet. Enligt en uppgift () skulle de visserligen ha fortsatt under flenår, men några belägg för detta har inte stått att finna. –1945, då tillsyningsmännen i Väster- bottens län rapporterade till lappfogden om samernas vinterbetes- platser, låg dessa i ett område som sträckte sig väster om en linje från Jansjö (söder om ) över Anundsjö till . Området stämmer relativt väl med det område som kartan 1914 betecknar som ordinarie vinterbetesmarker. Manker har på sin karta ritat in bara två flyttningsleder. De går till Anundsjö () och Skalmsjö, vilka båda ligger inom det Den yttre gränsen för renbetet karta rödmarkerade området. Hans beskrivning täcker dock inte tillnärmelsevis de visten och flyttvägar som fanns. Enligt karta var de långt fler. Tillsyningsmännens rapporter till lappfogden i 1935–1945 visar att det även på Mankers tid fanns andra och flera betesområden än han angav. har på sin karta 1966 pekat ut områ- den som ligger ett gott stycke väster om den linje som karta betecknade som gränsen för normalbete. Vi kan emellertid inte acceptera denna karta som uttryck för sedvanerättsområdet. Den utesluter alltför många områden som enligt såväl de historiska källorna och mera moderna uppgifter framstår som viktiga betes- marker (t.ex. runt , Skalmsjö, Kubbe). Vi anser oss inte ha tillräckliga belägg för en på urminnes hävd grundad vinterbetesrätt vid kusten söder om utan menar att gränsen för renskötselområdet i stort sett bör vara den som framgår av Planvekets karta . När det gäller områ- dena längre in mot gränsen mot överensstämmer vår bedömning av renskötselområdet i stort med den som kommer till uttryck genom den s.k. Huss-linjen. I ett avseende avviker emeller- tid vår bedömning från den som gjordes av . Från strax söder om viker Huss-linjen söderut via till norr om i varifrån den åter går norrut mot i . Det förekommer renbete i dels en trakt söder om inom ungefär linjen – – Mo – Resele – , dels i en trakt som sträcker sig från i norr till i söder. Hälften av det förstnämnda området och hela det sistnämnda ligger utanför det av oss antagna renskötselområdet. Det historiska underlaget för den gränsdragning som gjort är nämligen ganska tunt. För användningen av området kring finns det inget underlag utöver några få belägg i jämtlandssamernas uppgifter 1910–1971. När det gäller det delvis i och belägna området söder om den finns egentligen inga belägg alls annat än att frostvikensamerna i Staaffs undersökningar uppgav sig – 1921 ha haft sina renar på vinterbeten i trakten av vid vägen mot . Den yttre gränsen för renbetet Vår bedömning när det gäller vinterbetesrätten i områdena nedan- för den gräns vi markerat på kartan är den att det sannolikt har funnits en etablerad urminnes hävd – något som dock inte kan anses helt klarlagt – men att den eventuella sedvane- rätten skall anses ha förfallit därför att marken därefter inte brukats för renbete . Det är först som jämt- landssamerna åter gjort anspråk på dem genom att införliva dem i sina områdesplaner – en åtgärd som i och för sig framstår som för- klarlig med hänsyn till det behov av nya betesmarker som före- ligger. I verkligheten har man dock inte ännu i någon egentlig omfattning tagit i anspråk mark vid den ifrågavarande kusten.Vi placerar därför området i kategori 3. I området ovanför vår gräns anser vi att sedvanerätt fortfarande gäller. Eftersom invändningar mot sedvanerätten har gjorts av mar- kägare med avseende på framför allt mark som ligger öster och söder om sådana områden som 1966 på renbetesmarksutredningens karta redovisats som vinterbetesmark har vi hänfört de sålunda ifrågasatta områdena till kategori 2. De delar av som på enligt samebyarnas senaste markanvändningskarta hör till vinter- betesmarkerna bör enligt vår mening hänföras till kategori 3. Områ- den som inte ens finns med på markanvändningskartan har vi inte redovisat på vår karta. Det torde vara uppenbart att renskötselrätt saknas där. När lappmarksgränsen drogs lämnades och Härje- dalen utanför. De två landskapen hade emellertid sin egen – och – vilken utan att ha någon bestämd gränslinje ansågs omfatta marken mellan den bebodda och odlade delen av samt fjällen mot . I samband med avvittringen avsattes i enlighet med föreskrifter i det s.k. skattefjällsbrevet avgränsade betestrakter för samerna – renbetesfjällen – vilka senare utvidgades genom inköp av s.k. utvidg- ningshemman (se avsnitt 5.5.). Enligt gällande lag har samerna rätt till renskötsel året runt på renbetesfjällen. Det anses klart att renbetesfjällen inte var avsedda att tillgodose samernas hela behov av betesmark. Det var också till stor del just Den yttre gränsen för renbetet samernas i och behov av vinterbetesmarker som från början föranledde en lagreglering genom renskötsellag- stiftningen. Man ansåg således att även jämtlandssamerna hade en på urminnes hävd grundad rätt till renbete utanför åretruntmar- kerna. Som framgår av vår redovisning på karta har vi kommit fram till att sedvanerätten är väl dokumenterad och dessutom odiskutabel inom större delen av landskapet, dock med undantag för ett i och för sig ganska stort område i den sydöstra delen. Det skall dock anmärkas att det inom det område som vi hänfört till kategori 1 kan finnas marker som inte är tjänliga för renbete eller som av annan orsak inte nyttjats till detta eller övergetts. Vi har emellertid inte haft möjlighet att identifiera och avgränsa sådana marker. Fler- talet av dessa ligger emellertid som enklaver inom trakter av ren- skötselområdet och får därför anses formellt innefattas i detta. Härmed avses att dessa marker – i den mån de kan identifieras – visserligen inte bör tas i anspråk för stationärt vinterbete men att de kan beröras av flyttningar mellan olika betesområden. Detta innebär att större delen av landskapet ligger inom ren- skötselområdet och att det – då någon avvikande uppfattning inte redovisats från markägarna beträffande särskilda trakter – skall redovisas som kategori 1. I övrigt hör i enlighet med tidigare till- lämpade principer vissa områden till kategori 2 respektive 3. När det gäller de olika områdena av skall följande anföras. När vi dragit linjen för sedvanerättsområdet (det område som hör till 1 A) har vi i öster följt den s.k. Huss-linjen från över gränsen mot till – . Redan enligt 1825 sträckte sig föllingesamerna flyttningar till och i söder. Från Krokvåg och norrut mot och finns också rikliga belägg för vinterbeten även i tiden därefter. karta 1966 är däre- mot mycket snäv och lägger platser som Länglingen, Borgvattnet, och utanför sina vinterbetesområden. Andra källor tyder dock på att just dessa platser var välbesökta. Det område som vi med styrka anser höra till sedvaneområdet men som ifrågasatts har vi ansett höra till kategori 2 (området 2 G). Den yttre gränsen för renbetet Beträffande området som hör till kategori 3 kan följande sägas. Området söder om sjön ner mot Nyhem och Gimdalen ligger inom Huss-linjen men bedömningen av området är svår. Von Düben 1873 skriver att hotagensamerna vände sig mot det inre av och . uppgav 1896 att de sydligaste vintervistena för dessa samer låg i Nyhem och Sundsjö socknar. Enligt kartan omkring 1914 hade frostvikensamerna ett vinterviste vid Gimdalen och hotagensamerna ett vid Hovdsjö i Nyhems socken. I Staaffs undersökningar 1922 uppgav samer från Hotagen och att de varit på vinterbeten där 1910–1921. Av proto- kollen från sammanträdena inför lappfogden framgår att flytt- ningarna dit pågick men inte längre. Att vinterbeten förekom i detta område in omvittnades även av de ortsbor intervjuade och av de uppgifter i text och på karta som lämnades av markägare 2004. Samerna började enligt sam- stämmiga uppgifter återetablera vinterbeten i dessa områden . Mycket tyder på att vinterbeten förekom redan på 1800- talet väster om en linje Gesundens västra ända () – Nyhem med Gimdalen. Detta område har vi därför placerat i kategori 2 medan områdena öster därom placerats i kategori 3 av den anledningen att vi inte funnit belägg för att vinterbeten förekommit där före 1900-talets början. Ännu längre söderut. Det finns också anledning att särskilt kommentera ett område som ligger ytterligare något söderut. har på sin karta också ritat in ett vinterbetesområde som sträcker sig från trakten av ned till trakten av Ljungå. Även i denna trakt har samer återetablerat vinterbete . Protokollen från samernas års- sammanträden med lappfogden visar att vinterbeten bedrevs i denna trakt och att området passerades av flera grupper som var på väg ned till genom . Sakförhållanden bekräftas av de ortsbor intervjuade. De till- fogade dock att de inte hört att renbeten skulle ha bedrivits där i äldre tid, dvs. före omkring 1900. Dessa vinterbetens äldre historia är med andra ord höljd i dunkel.