sou · GUB349 · 2007-01-01 00:00:00 — Enligt ett regeringsbeslut är det faktum att individen saknar både pass och resehandlingar grund för förmodan att denne undanhåller uppgifter av väsentlig betydelse, vilka anses nödvändiga för att få ett uppehållstillstånd i (reg. 37–91). Delstudie 2 – Komparativ studie av asylprocessen i tre nordiska länder Utan pass och identitetshandlingar anses man helt enkelt inte som trovärdig. Likaså erinrar ett regeringsbeslut om de sökandes upplysningsskyldighet (reg. 74–97). Att kunna visa på sin identitet är viktigt för trovärdigheten. saknade 91 %13 av de sökande passhandlingar, vilket kan jämföras med 1996 när andelen utan pass utgjorde (prop. 2003/2004, s. 15). Detta utgör stora svårigheter för bedömningen men också när det gäller verkställigheten av ärenden. Ett vägledande regeringsbeslut stipulerar att den omständigheten att en asylsökande vid ankomsten till saknade såväl pass som vissa resehandlingar har i ett fall ansetts inte kunna ge anledning till annan slutsats än att den asylsökande undanhållit omständigheter av väsentlig bety- delse för bedömningen av hennes rätt att få skydd här (reg. 37–91). Att inte ha identitetshandlingar anses alltså påverka trovärdig- heten. Tilltron till de uppgifter som lämnats förmodas därför minska. Regeringen har gett uttryck för att innehav av handlingar är nödvändiga för ett snabbt beslut. Detta är inte minst viktigt om den sökande riskerar förföljelse eller är i behov av skydd, eftersom ett snabbare beslut gynnar integreringen i det svenska samhället (prop. 2003/04:50, s. 17). UDI svarar för att de nödvändiga mottagningsplatserna finns till- gängliga, vilket sker via offentlig upphandling. Asylmottagningarna drivs av olika typer av aktörer efter avtal med UDI: kommuner, frivilligorganisationer och privata initiativ. I har det särskilt uppmärksammats att det fanns sökande med psykiska problem till följd av upplevelser före och under flykten. har det därför införts särskilda åtgärder för att stärka mottagningsavdelningarna med en högre bemanning vid fyra särskilda enheter. På detta vis har man kunnat rikta sig till en mål- grupp av personer med psykiska problem som inte har kvalificerat sig för inläggning på sjukhus eller psykiatrisk klinik. Dessa perso- ner har fått erbjudande om att vistas i en förstärkt mottagnings- enhet. Den politiska ledningen införde en rad incitament som har kommit att uppfattas som restriktiva åtgärder gentemot 13 årsredovisning 2005. Delstudie 2 – Komparativ studie av asylprocessen i tre nordiska länder invandrare generellt och asylsökande specifikt. Detta ledde till en halvering av andelen asylsökande till , från dryga 12 000 till 6 000 sökande. En asylsökande har inte rätt att arbeta i , såvida det inte finns ett uppehålls- eller arbetstillstånd. Om ett uppehållstillstånd beviljas av asylskäl, ges detta som kan förlängas två gånger. Efter en period av bosättning finns det möjlighet att söka perma- nent uppehållstillstånd. Till följd av tillägg till utlännings- lagstiftningen ges dessa tillstånd inte längre per automatik utan är relaterade till att individen uppvisar prov på att denne lyckats med sitt integrationsprogram. De som inte möter dessa krav får sitt temporära tillstånd förnyat och kan söka ett permanent igen . Vuxna sökande tecknar ett kontrakt med det asyl- center där han eller hon är inskriven. Av kontraktet framgår vilken undervisning som den sökande ska följa och vilka arbetsuppgifter som personen ska utföra på asylcentret. Om kontraktet inte hålls kan Utlänningsstyrelsen sätta ned det kontanta stödet. Den slutsats som kan dras av våra jämförande studier om asyl- processen i nordiska länder är att på intet sätt har hårdare eller restriktivare asylpolitik än de andra nordiska länderna. Snarare kan den svenska asylpolitiken betecknas som en human politik. Däremot står det klart att väntetiden i asylärenden kan vara längre i . Detta beror bl.a. på mer flexibla regler för ny ansökan. Det bör dock påpekas att det egentligen inte tar avsevärt i att fatta ett beslut i normala asylärenden. Det som förlänger handläggningstiden är vägen mot ett beslut som godtas av den sökande. Med andra ord, det är tiden för att för- vandla ett avslagsbeslut till ett bifall som är lång. De rutiner som varit gällande och de myndigheter som varit inbland- ade har också bidragit till att skapa den långa handläggningstiden. En annan omständighet som försvårat utredningen och ökat hand- läggningstiden har varit att en majoritet av de asylsökande saknar identitetshandlingar. I de fall där det inte går att fast- ställa den asylsökandes identitet finns det risk för att handlägg- ningstiden förlängs ytterligare. Förhoppningsvis kommer denna situation att påverkas i rätt riktning i den nya processordningen och utlänningslagen vilka trätt Delstudie 2 – Komparativ studie av asylprocessen i tre nordiska länder Förutom åtgärder för att nå fram till ett snabbare beslut såsom fastställanden av tydligare och oförhand- lingsbara kriterier bl.a. för att bevisa identitet, landsspecifika regler, snabba rutiner för direktavvisning är det viktigt att skapa möjlig- heter för en meningsfull tillvaro . Detta kräver samverkan mellan olika aktörer – migrationsmyndigheter, social- tjänsten, sjukvården, kommuner samt frivilliga organisationer. Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet Den tredje delstudien syftade till att belysa olika uppfattningar, erfarenheter och synpunkter på problemet. För att uppnå detta syfte genomfördes intervjuer med olika kategorier, aktörer i det offentliga rummet samt barnen och familjerna. Intervjupersonerna valdes så att de skulle representera såväl systemvärlden som livs- världen (Habermas 1987). De offentliga biträdena (det juridiska perspektivet) tillsammans med handläggare från (lagen/myndighetsperspektivet) å ena sidan och representanter från vården å andra sidan återspeglade det officiella/offentliga perspektiv medan familjerna själva och företrädare för invandrar- föreningar stod för det privata /livsvärldens perspektiv. Tillvägagångssätt för intervjuerna med familjer Från början var tanken att skulle utgöra basen för rekryteringen av familjerna för intervjuer, eftersom en absolut majoritet av fallen () –2005 hade förekommit i denna region. För övrigt valdes orter för intervjuerna dels utifrån överrepresentation av en viss grupp på dessa orter, dels beroende på praktiska möjligheter att få tag på personer som var villig att ställa upp för intervju. Ambitionen var att intervjua ett större antal familjer (ca 15–20 familjer). Vissa omständigheter gjorde det dock svårt att uppnå denna ambition. En del av förklaringen kan kanske vara vårdens benägenhet att skydda sina patienter från omvärlden. Detta trots att de presumtiva intervjupersonerna själva skulle få bestämma om de ville medverka i undersökningen eller inte efter att ha tagit del av informationsmaterialet och undersökningens syfte. En annan faktor som eventuellt kan ha begränsat möjligheterna att få tag på intervjupersoner var att de flesta presumtiva intervjupersonerna befann sig i en prekär situation. Osäkerheten i asylsituationen gör Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet att en del asylsökande i förhållande till nya personer och nya hän- delser kan känna både misstro och förhoppning om att det kan ha betydelse för utgången av deras asylansökan. Därmed kan deras grad av försiktighet öka. Det faktum att jag själv hade kommit till som politisk flykting och att vår familj inklusive min då ett- årige son hade gått igenom samma asylprocess som de gör bidrog emellertid till att jag kunde etablera en förtroendefull rela- tion till familjerna. Olika BUP-enheter över hela landet samt kontor bidrog till att sprida informationen bland familjerna. Flera informationsmöten för behandlarna på olika BUP-enheter anordnades, där såväl syftet med studien som intervjuernas innehåll och form presenterades. Vid ett medgivande till medverkan fick jag kontakt med intervjupersonerna. Familjerna själva bestämde tid och plats för intervjun. I flera fall organiserades intervjuerna på så sätt att barnets behandlare vid barn- och ungdomspsykiatrin kunde vara med barnet under hela den tid som intervjun pågick med för- äldern/föräldrarna. Familjerna fick också själva bestämma vem/ vilka inom familjen som skulle intervjuas. Syftet med alla försök att tillmötesgå familjerna så mycket som möjligt var att minimera påfrestningarna för en grupp som redan var utsatt. Resultatet blev att det var motiverade och medvetna familjer som helhjärtat deltog i studien och betraktade det som en positiv erfarenhet. Alla intervjuer genomfördes med hjälp av tolk. Efter de första intervjuerna och med hänsyn till intervjupersoner- nas önskemål fördes anteckningar i stället för att spela in samtalen. Efter att ha genomfört 10 intervjuer gjorde jag bedömningen att intervjuerna började uppnå mättnadspunkten (1998; Patton 1990). När forskaren anser att hon/han har fått tillräckligt med information för att förstå ett fenomen har mättnadspunkten uppnåtts. När den insamlade informationen inte längre ger nya insikter eller ny förståelse är detta en signal att fältarbetet kan avslutas. Om det går att gissa vad respondenten kommer att göra eller säga i en given situation har troligen mättnad uppnåtts (Depoy & Gitlin 1999, sid. 332–333). Även om fortsatta intervjuer skulle kunna generera ny information om t.ex. familjernas unika historia eller deras asylskäl, så bedömdes att mättnadspunkten för forskningsfrågorna hade uppnåtts efter tio intervjuer med föräld- rar, några syskon till de aktuella barnen samt några barn som hade visat uppgivenhetssymtom men som återhämtat sig. Vi började se nästan samma mönster upprepas i intervjuerna och det gick att SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet förutse vad intervjupersonerna skulle säga om hur barnet hamnade i uppgivenhetstillståndet, hur samhällets insatser fungerade och vad som ledde till barnens tillfrisknande. Vidare måste påpekas att det aldrig var studiens syfte att generalisera resultaten av intervjuerna med familjerna till att omfatta alla. Den syftade snarare till att för- stå hur intervjupersonerna upplevde sin situation och förklarade det som hade drabbat dem och deras familjer. Intervjuerna var upplagda att vara flexibla och öppna. En rad förbestämda frågor ställdes till intervjupersonerna (bilaga 4). Det var möjligt att anpassa och förändra intervjuguiden utifrån intervjupersonernas svar och beroende på kontexten. Nya följdfrågor tillkom alltid baserade på intervjupersonernas svar, nya teman kunde uppstå och frågor som kändes för känsliga kunde utelämnas. Ändå innehöll intervjuerna flera frågor som kunde upplevas som känsliga. Uppgiften var att bedöma varje enskild intervjupersons situation och tillstånd då intervjun genomfördes för att bestämma vilka frågor som skulle ställas eller utelämnas. Detta utifrån det etiska övervägandet att deltagandet i studien inte skulle leda till att intervjupersonerna kände sig sämre än vad de gjorde före intervjuerna. Det fanns också en risk för att hela inter- vjusituationen kunde avslutas abrupt om starka känslor väcktes. började intervjupersonerna gråta men valde själva att fortsätta intervjun. Språket har varit viktigt i denna studie. Alla intervjuer genom- fördes med hjälp av tolk. För intervjupersoner som kom från f.d. anlitades rysktalande tolkar oavsett intervjuperson- ernas egna modersmål. Detta för att det inte alltid var lätt att hitta kvalificerade tolkar som kunde alla lokala språk (uiguriska, azeriska m.fl.). Eftersom alla vuxna som kommer från f.d. och som har en grundutbildning i princip kan ryska, bedömdes att användningen av rysktalande tolkar inte skulle utgöra något pro- blem för studien. Romska och serbiska språken användes för inter- vjuer med personer som kom från f.d. . Min bedömning var att medvetenheten var tillräcklig om de utmaningar som situationen, med flera olika språk inblandade, kunde ge upphov till. Därför har vi noggrant följt upp och försökt att få preciseringar till de svar som kändes otydliga som citaten från intervjupersonerna hanterats med försiktighet. Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet Totalt genomfördes 10 intervjuer med familjer till barn med upp- givenhetssymtom i fyra städer i Tre familjer kom från (båda föräldrarna i alla tre familjerna var etniska uzbeker), tre familjer från (båda för- äldrarna i alla tre familjerna var romer), en familj från (båda föräldrarna var uigurer), en familj från (båda föräldrarna var azerier), en familj från (båda föräldrarna tillhörde en religiös minoritet i ) och en familj från (pappan var ryss och mamman rysk judinna). Hälften av familjerna tillhörde medelklassen i sitt hemland och hade enligt egna uppgifter ganska god ekonomi. Föräldrarna i de resterande fem familjerna var antingen arbetslösa eller hade haft tillfälliga jobb i sitt hemland. Föräldrarnas utbildningsnivå var varierande, ett fåtal hade eftergymnasial utbildning, en förälder var total analfabet och resten hade genomgått minst den obligatoriska i hemlandet. Av de 16 vuxna i familjerna tillhörde drygt hälften minoriteter i sitt hemland. Föräldrarnas ålder varierade . I sex familjer levde båda föräldrarna tillsammans med ett/flera barn, medan de resterande fyra familjerna bestod av ensamma mammor (två av dem väntade på att männen skulle återförenas med dem i ). Antalet barn i familjerna varierade mellan ett och fem. Totalt fanns det 11 barn som visat/visar uppgivenhetssymtom i de tio intervju- ade familjerna. Barnens ålder och antalet syskon i familjerna fram- går av tabellen nedan. Barn med uppgivenhetssymtom visas med fetstil. 14 En utförlig redovisning av intervjuer med varje familj presenteras i bilaga 5. SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet Tabell 9 De intervjuade familjerna och deras barn Antal pojkar/ålder Antal flickor/ålder Familj nr 4 (OBS två barn) (12, ) (13, 12, 7 och (14, 9, 7, och ) Av tabellen ovan framgår att det yngsta barnet med uppgivenhets- symtom i intervjumaterialet var och det äldsta . Tre av de aktuella barnen var flickor och sju pojkar. Tabell 10 Familjernas status i migrationsprocessen Första gången 2003, andra I fem intervjuer deltog mödrarna i familjen, i tre fäderna och i två intervjuer deltog båda föräldrarna. I en av familjerna genomfördes samtal med de yngre syskonen (5,) till barnet med uppgivenhetssymtom som också var närvarande i rummet i sin rull- stol med slutna ögon. Vidare intervjuades tre barn (12, 14 och 18 år Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet gamla) som visat uppgivenhetssymtom och som till- frisknat. Vi fick också möta tre barn som var helt okommunicer- bara, liggande med sond. När det gäller de övriga barn som tidigare hade visat uppgiven- hetssymtom, var det tre barn som av föräldrarna bedömdes för sköra för intervju. I ett fall genomfördes intervjun pojken var skolan och i ett fall kunde pojken inte medverka i inter- vjun eftersom han hade fotbollsmatch. Beskrivning av familjernas sammansättning I en familj lever den aktuella pojken tillsammans med sin mamma och sin syster. Pappan är kvar i hemlandet i och förväntas återförenas med familjen. I tre andra familjer har de aktu- ella barnen kommit till tillsammans med sina mammor. I två av dessa familjer är föräldrarna skilda och papporna har bildat ny familj och bor kvar i hemlandet. I den ena familjen har en 16- årig dotter lämnats kvar i hamlandet hos mammans syster, eftersom hon saknade resehandlingar när modern och brodern reste till . I hemlandet bodde modern och de två barnen tillsammans, medan fadern, utan att ha skilt sig från kvinnan, hade flyttat till en annan kvinna och skaffat nya barn. I den andra familjen sitter pappan, efter upprepade utvisningar från olika europeiska länder, häktad i hemlandet. Familjen väntar på en återförening. I sex fall har hela familjen bestående av det aktuella barnet och dess båda föräldrar kommit tillsammans till . I två familjer har syskonen följt med och i ett fall har den aktuella flickan varit gammal vid ankomsten och hennes båda syskon (7 respektive ) fötts senare i . I tre fall uppgavs att orsaken till flykten hade varit faderns politiska aktiviteter. I ett av fallen var modern trakasserad. I ytterligare ett annat fall berodde flykten på morbroderns politiska aktiviteter. Modern blev anhållen och hotad, misstänkt för samröre med terroriststämplade organisationer. Hon utsattes dock inte för några fysiska trakasserier och frigavs med hänsyn till att SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet hon hade barn (den aktuella pojken som då var ). I inget av dessa fall bevittnade barnen våldet mot föräldrarna. I en annan familj uppgavs att orsakerna till flykten var de all- männa problem som fanns för minoriteter i hemlandet samt fattig- dom och svåra familjeförhållanden. I två familjer uppgav föräld- rarna att de förföljdes och trakasserades av extremistiska grupper på grund av sin religiösa tillhörighet. I båda fallen uppgav föräld- rarna att också barnen misshandlades och i ett fall uppgav fadern att hans son såg hur hans mor våldtogs vid upprepade tillfällen. I ett annat fall drevs familjen bort från sitt hem och sin by. Enligt intervjupersonen misshandlades familjen och anklagades för att ha mördat en flicka under kriget. Hela deras klan/släkt befinner sig i eller på annat håll i . Familjen uppgav att de utsattes för diskriminering och trakasserier på grund av sin etniska bakgrund. Mannen i denna familj berättade – i barnens närvaro – att hans fru hade våldtagits och tillade att den aktuella flickan hade bevittnat händelsen. En annan familj tillhörande samma etniska grupp uppgav att de tvingades ge bort sitt hus till medlemmar av den dominerande folkgruppen, vilka i sin tur hade fördrivits från sitt hem i granlandet. Enligt intervjupersonen utsatte polisen i hemlandet föräldrarna för trakasserier i barnens närvaro när de anlände till sitt hemland efter att de hade avvisats från första gången. I en annan familj ville mannen, som tillhörde en minoritetsgrupp i sitt hemland, inte delta i kriget och flydde därför till . Han avvisades två gånger till . Efter att ha gift sig i hemlan- det kom han till tillsammans med sin fru och det gamla barn som utvecklat uppgivenhetssymtom. De som kommer från eller har i regel betalat för att resa till (eller ). Efter en kortare vistelse i har de skaffat falska identitetshandlingar samt köpt/skaffat svenskt/Schengen visum. Flera uppgav att de hade sålt bostaden och betalat smugglare för resan. En familj hade köpt visum i sitt hemland och kom direkt till med flyg från hemlandet i . Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet De som kommit från och uppgav att de med hjälp av bekanta/genom att betala hade fått visum till och flugit hit direkt från hemlandet. Alla de som kommit från före detta har varit bekräftade eller misstänkta Dublinärenden. En familj påstår att de kommit direkt till efter att ha betalat smugglare för att ta dem till för att sedan ta flyget därifrån till . En annan familj lämnade sitt land 1999, flyttade till och bodde där . Efter att ha fått avvisningsbesked sökte de asyl i , avvisades till , återfördes till hemlandet och kom tillbaka till 2005. Den tredje familjen har fått flera avslags- och avvisningsbeslut i vilka av olika anledningar inte verkställts (bl.a. uppgavs att vägrade ta emot familjen). har familjen sökt asyl i samt- liga nordiska länder (först , sedan och till slut ) men varje gång avvisats till med hänvisning till Dublinfördraget. I har familjen levt gömd med hjälp av asylkommittén. Barnens tillstånd i hemlandet och i före avslagsbeslut För att ge en så noggrann bild som möjligt av varje barns situation redogörs här för tillståndet för vart och ett av barnen. Barnet i familj 1 Pojken hade inga kända fysiska eller psykiska problem i hemlandet. Han uppges ha varit frisk och väl fungerande i skolan – dock lätt- irriterad, aggressiv, ganska känslig och inåtvänd. Pojkens psykiska hälsa i före avslaget har varit bra och han fungerande väl i skolan. Uppgivenhetssymtom: Han har kunnat gå, sitta, ligga m.m. Har inte sondmatats utan modern har mosat maten och matat honom. Han äter mycket litet, inget kan fånga hans intresse, sover långa stunder – dock dåligt och vaknar emellanåt. Uppmärksammar inte sina toalettbehov och får ofta hjälp med toalettbesöken. SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet Barnet i familj 2 Pojken hade andningsproblem och kramper i hemlandet, var mörk- rädd och rädd för oväsen. Han hade social fobi enligt modern. Hälsotillståndet förbättrades redan efter ankomsten till och i var pojken ganska välfungerande och duktig i skolan före avslagsbeslut. Uppgivenhetssymtom: Efter första avslags- beslut blev hans tillstånd sämre. Han hade svårare med skolan och i kontakter med andra. Modern begärde att få lug- nande medicin till pojken men läkarna vägrade. fick han diagnosen astma (på grund av rädsla) vilket både modern och advokaten ifrågasatte och protesterade emot. Modern ville att läkarnas diagnos ogiltigförklarades och att en psykiatrisk diagnos istället fastställdes på honom. Pojken blev sämre och hade spasmer , hans andfåddhet varade och han började äta dåligt vilket ledde till att han gick ner i vikt. Vägrade ta kontakt med utom- stående, låg i sängen. Även kunde han gå på toaletten själv och det gör han även . Han går själv till mottagningen men pratar inte med utomstående, bara med modern. Han har alltid hört och varit medveten om det som andra (läkare, psykolog m.fl.) har sagt. Ingen sond har satts in. Barnet i familj 3 Pojken har varit normal i hemlandet men också ganska känslig och mycket aggressiv. Han har varit väl fungerande i skolan men är inte en särskilt social person. I var pojken före avslaget glad, frisk och gick i skolan. Men efter avslaget försämrades hans tillstånd. Uppgivenhetssymtom: Matvägran, skolvägran, aggressivitet och sömnlöshet, enures. Barnet hade svårt att gå och vägrade att prata med BUP-personal. Barnen (nr 4 och 5) i familj 4 Pojken gick aldrig i skolan i sitt hemland trots sin höga ålder (). I stället brukade han driva omkring med kompisar och var frisk i allmänhet. Hans syster var normal och frisk i hemlandet. Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet I blev pojken rädd och orolig och sov dåligt före avslaget. Flickan hade kontakt med barn- och ungdomspsykiatrin redan före avslaget men tillståndet försämrades efteråt. Hon gick i skolan före avslaget. Uppgivenhetssymtom: Pojken matvägrade och har för det mesta legat på soffan . Flickan ville ta livet av sig med hjälp av moderns värktabletter. Hon lämnade inte sängen och fick näringsdryck som hon själv intog. Slutade prata och fick hjälp med toalettbesök/blöjor. Barnet i familj 5 Barnet hade epilepsi redan i hemlandet dock väl fungerande i sko- lan och spelade instrument. Efter övergreppen mot hans föräldrar blev pojken rädd och ville inte lämna hemmet . Redan i hemlandet fick han starka lugnande mediciner och sömn- tabletter. I fortsatte hans epileptiska anfall men med tiden avtog såväl oron som anfallen. Han gick i skolan samt började idrotta och spela instrument igen. Uppgivenhetssymtom: Först ökade frekvensen av epileptiska anfall, sedan blev pojken tystare, lämnade skolan och slutade han att gå och fick rullstol. I början enures och enkopres men kan han gå på toaletten med hjälp av fadern. Pojken blev gradvis sämre, slutade äta och fick näringsdryck som gavs med sked, slutligen sattes sond in. Pojken vägrade aktivt att ta sina epilepsitabletter. Barnet i familj 6