sou · GUB350 · 2007-01-01 00:00:00 — introducerades näm- ligen en elektronisk plattform för interbankhandel i statsobliga- tioner. sker handeln på denna med tre så kallade benchmarkobligationer, vilka är de mest omsatta statsobligationer- na med löptider om två, fem respektive . Denna handel sker i Stockholmsbörsens elektroniska system SAXESS. är den elektroniska handeln i benchmarkobligationer tillgänglig endast för marknadsgaranter. Det beror på att interbankmarknaden har alltför få aktörer för att garantera likviditet i en rent order- driven marknad. Likviditeten, i meningen av hur stora volymer som kan avslutas utan att prisbilden förändras, har ökat på denna elektroniska ränteplattform. Än så länge sker dock endast en mindre del av all omsättning på obligationsmark- naden i SAXESS. De flesta affärerna görs dock som sagt alltjämt upp på telefon. Jämfört med aktiehandeln sker betydligt färre avslut på ränte- marknaden, men vanligtvis till avsevärt högre belopp. Eftersom antalet affärer är relativt litet används i stor utsträckning marknads- garanter, som ställer köp- och säljkurser både i handeln sinsemellan och i handeln med kunder. Handeln mellan marknadsgaranterna brukar kallas interbankhandel, medan övrig handel brukar kallas kundhandel. All kundhandel, även sådan där varken slutlig Den finansiella handeln i köpare eller säljare är en marknadsgarant, sker via en marknads- garant som motpart. Att marknadsgaranten går in som motpart och alltså utför affären mot eget lager hänger samman med att de få- taliga avsluten inte möjliggör orderdriven handel. Eftersom mark- nadsgaranterna ställer tvåvägspriser mot varandra blir prisskillnaderna dem emellan obetydliga. Som stöd för interbankhandeln finns särskilda mäklarhus. I den institutionella räntehandeln är dessa s.k. brokers väletablerade inter- nationella företag. De har enbart institutionella aktörer som kunder och tar inga egna positioner. Interbankaktörerna kan välja att annonsera sina intressen via en broker för att slippa visa dem för sina konkurrenter. En interbankaktör vet inte vem som finns på andra sidan av en affär, bara att det är en godkänd motpart. En majoritet av marknadsgaranterna i statsobligationer uppträder ock- så som marknadsgaranter i bostadsobligationer. Eftersom handeln i företagsobligationer inte är så omfattande i är det ovanligt att både köp- och säljpriser noteras för dessa. Omsättningen på obligationsmarknaden ökade något i jämförelse med föregående år till i genomsnitt per dag. Denna ökning kan hänföras till en ökning i den genomsnittliga omsättningen i statsobligationer från per dag till per dag . Den genomsnittliga omsättningen i bostadsobliga- tioner uppgick till per dag och var därmed oförändrad från föregående år. Av den totala om- sättningen i statsobligationer skedde över 97 pro- cent på sekundärmarknaden. Endast ca () avsåg primärmarknaden, dvs. i form av nyemissioner. Vid sidan av den institutionella obligationshandeln sker även viss obligationshandel i mindre skala på SOX, som är en del av Stock- holmsbörsen. Här handlas exempelvis privatobligationer utgivna av bostadsinstitut och som främst är riktade till privatpersoner och andra mindre placerare. Omsättningen på SOX uppgick totalt till . Detta innebar dels en Den finansiella handeln i ökning med en tredjedel från föregående år, dels att de senare årens trend med gradvis minskande omsättning bröts. Diagram 4.2 Genomsnittlig omsättning per dag på obligationsmarknaden, 1998 2004, miljarder kronor Penningmarknaden är ett samlingsbegrepp för marknader för räntebärande tillgångar som emitteras med löptider i regel upp till . En viktig uppgift för penningmarknaden är att underlätta likviditetshanteringen i ekonomin. Exempelvis behöver banker ha en beredskap för möjliga in- och utbetalningar . Banker- na placerar tillgångar efter sina bedömningar om kommande betal- ningar, dvs. så att placeringarna enkelt kan omvandlas till likvida medel när betalningarna ska göras. Tillvägagångssättet vid utgivning av och handel i värdepapper på penningmarknaden är i stort sett detsamma som på obligations- marknaden. Marknaden för penningmarknadspapper utgör knappt en fjärdedel av det totala värdet av utestående värdepapper på räntemarknaden. Den finansiella handeln i Statens upplåning på penningmarknaden sker via statsskuldväxlar medan övriga institut lånar genom att ge ut certifikat, t.ex. bank- certifikat och bostadscertifikat. En statsskuldväxel är ett löpande skuldebrev som representerar en kortfristig fordran på staten och som kan omsättas på penningmarknaden. Ett certifikat är ett skuldebrev av samma typ som en statsskuldväxel, men emittenten är exempelvis en bank eller ett företag. De av utgivna statsskuldväxlarna har en domi- nerande ställning på penningmarknaden. Mängden utestående statsskuldväxlar minskade marginellt med och uppgick vid slutet av året till , vilket svarade för drygt hälften av den utestående stocken av kortfristiga värdepapper. utgivning av stats- skuldväxlar görs bl.a. för att underlätta hantering av svängningar i statens kortfristiga lånebehov. har även löpande försäljning av statsskuldväxlar, så kallad on tap-försäljning. On tap- växlar används för kortfristig likviditetshantering (), där växelns löptid kan skräddarsys genom att emissions- tidpunkt och förfallodatum kan väljas efter behov. Även bostadsinstituten minskade sin upplåning på penningmark- naden med en tiondel till ca jäm- fört med föregående år. Bostadsinstitutens avsikt med kort upp- låning är i första hand att nå överensstämmelse med utlåningen till kunder och på så sätt hantera sina ränterisker. Bankerna och de icke-finansiella företagen ökade sin upplåning . Bankernas upplåning ökade med 2 miljar- der kronor till . Upp- låningen för icke-finansiella företag ökade i sin tur med en femtedel till ca . För gruppen övriga kreditmarknadsföretag minskade upp- låningen med till efter att ha legat relativt . Kommunernas upplåning uppgick vid utgången av 2004 till , vilket var i nivå med senare års upplåning. Den totala utestående stocken av värdepapper på penningmark- naden var ca vid slutet av 2004, vilket innebar en marginell minskning jämfört med slutet av föregående år. Den finansiella handeln i Placerare på den svenska penningmarknaden De placerare som har de största innehaven på penningmarknaden är dels kategorin företag och övriga, dels banker. Vid utgången av 2004 förfogade dessa kategorier över vardera av den utestående stocken av kortfristiga räntepapper. Företag och övriga minskade sina innehav marginellt till ca medan bankernas placeringar ökade med en tiondel till jämfört med slutet av föregående år. Försäk- ringsbolagen minskade sina innehav på penningmarknaden med till knappt 120 miljarder kro- nor . Försäkringsbolagen stod fortfarande för drygt en fjärdedel av den totala utestående stocken värdepapper på penningmarknaden. Kategorin utlandet minskade sitt innehav med till ca , men innehaven motsvarade fortfarande en sjättedel av den totala utestående stocken av värdepapper på penningmarknaden jämfört med . Vid utgången av 2004 var AP-fondernas penningmarknads- placeringar i stort sett oförändrade jämfört med föregående år. Innehaven uppgick till blygsamma (0,av den totala utestående stocken). omsattes i genomsnitt per dag i svenska statsskuldväxlar, vilket innebar en ökning om knappt en tiondel jämfört med föregående år. Omsättningen i bostadscertifikat minskade däremot med nästan en tiondel jämfört med föregående år till i genomsnitt per dag . Av den totala omsättningen i statsskuldväxlar omsattes på sekundärmarknaden och bara () på primärmarknaden, det vill säga i form av nyemissioner, varav en stor del sannolikt ut- gjorde ersättningar för förfallna växlar. Totalt sett ökade omsättningen på penningmarknaden något jämfört med . Den finansiella handeln i Diagram 4.3 Genomsnittlig omsättning per dag på penningmarknaden, 1998–2004, miljarder kronor När löptiderna på penningmarknaden går ner mot och kortare blir vanliga värdepapper mindre praktiska. Istället används andra kontraktslösningar, som depositkontrakt, repor och valuta- marknadssvappar. Med dessa standardiserade kontraktslösningar behöver aktörerna endast komma överens om löptiden, belopp och räntan på in- eller utlåningen. Bankerna har transaktionskonton i centrala betal- ningssystem , som återspeglar deras dagliga in- och utbetal- ningar till varandra. Penningmarknadens kortaste del är av särskild betydelse för att utjämna bankernas dagliga under- och överskott på dessa transaktionskonton. Sådana under- och överskott uppstår när bankernas framtida in- och utbetalningar inte matchar varandra tidsmässigt och när oförutsedda betalningar uppkommer . Det är framför allt kunders affärstransaktioner och portfölj- förvaltares eller andra finansiella aktörers omflyttningar i sina valuta- och värdepappersportföljer som ger upphov till oförutsedda betalningar. Genom att erbjuder de banker som deltar i att låna eller placera till fördefinierade räntor, kommer dessa räntor alltid att vara ett alternativ till upplåning och place- Den finansiella handeln i ringar i finansiella kontrakt med löptider . Utgångspunkten för prissättningen på denna delmarknad är således dessa in- och utlåningsräntor samt övriga villkor i räntestyrningssystem. Därmed bestämmer i praktiken förutsättningarna för penningmarknadens kortaste löptidssegment. Depositkontrakt är standardiserade in- och utlåningsavtal utan krav på underliggande säkerheter och med i förväg bestämda räntor och löptider. De utgör inte finansiella instrument i MiFID:s mening (se avsnitt 7.1). Liksom för exempelvis obligationer och certifikat sätts lånetaket för deposits av bankernas motpartslimiter. Placeringar i depositkontrakt påverkar bankernas balansräkningar och kapital- täckningskrav beroende på kreditrisken hos den aktör som behöver krediten. Marknadsaktörer använder vanligen inte depositkontakt vid in- och utlåning längre än på grund av att motparts- limiterna och kapitaltäckningskraven gör kontraktsformen relativt sett dyrare än andra finansiella kontrakt på längre löptider. Storbankerna uppskattar att av omsättningen i depositkontrakt avser löptider . Merparten av depositinlåningen i kronor med löptiden en svensk bankdag sker mellan . – hade kreditinstituten kring månadsskiften en genom- snittlig utestående inlåningsvolym i deposits om ca . Repor (repurchase agreements) En repa är ett avtal där den ena parten förbinder sig att sälja ett värdepapper till en motpart i utbyte mot likvida medel. sker det en överenskommelse om att värdepapperet ska köpas tillbaka till ett bestämt pris . Repotransaktionen består således av två delar, dels en försäljning (avista), dels ett avtal om återköp (termin). Det företag som vill skaffa sig likviditet via repor måste i motsats till när deposits utnyttjas ha en egen värdepappersstock som kan belånas. Det innebär också att den finansiella risken för den aktör som lånar ut i en repotransaktion är väsentligt lägre än i Den finansiella handeln i Den utgörs endast av risken att marknads- värdet på det repade värdepappret ska falla. Repoinstrumenten fungerar i stort sett som lån mot säkerhet över repans löptid. Omvänt kan repor fungera som värdepapperslån mot säkerhet i likvida medel. Kombinationer repotransaktioner är också vanligt förekommande. Omsättningen i repor med underliggande stats- och bostads- papper är mycket stor. Bland primära penning- politiska motparter uppgick omsättningen till i genomsnitt per dag . Detta kan jämföras med den totala omsättningen i statsskuldväxlar och bostadscertifikat som uppgick till ca per dag , alltså endast en dryg åttondel av omsättningen i repor. Omsättningen i repor var oförändrad i jämförelse med föregående år. Uppskattningsvis av repoomsättningen avser löptider . SCB:s finansmarknadsstatistik visar att svenska kreditinsti- tuts utestående volymer i repoinlåningen stadigt legat kring 80 mil- jarder kronor kring månadsskiften En annan typ av instrument som används för att utjämna dagliga under- och överskott är s.k. valutamarknadssvappar (fx swaps). Dessa beskrivs mer ingående i valutamarknadsavsnittet. Omsätt- ningen i valutamarknadssvappar med löptider (O/N) och med löptider fram till nästnästa morgon (T/N) hos Riks- bankens primära motparter på valutamarknaden ökade med knappt en tiondel i jämförelse med föregående år till ca per dag . Den finansiella handeln i Diagram 4.4 Genomsnittlig omsättning per dag i repor, miljarder kronor På räntemarknaden finns derivatinstrument i olika kontrakts- former: ränteterminer, räntesvappar och ränteoptioner. En termin är ett kontrakt där parterna förbundit sig att vid en given framtida tidpunkt köpa respektive sälja en finansiell tillgång till ett i förväg fastställt pris (ränta). De mest använda derivat- instrumenten på den svenska räntemarknaden benämns Inter- national Money Market Forward (IMM-FRA). Dessa räntederivat är standardiserade ränteterminer med deposit- kontrakt som underliggande instrument och med bestämda för- fallodagar, så kallade IMM-dagar. Statistiken över omsättningen i IMM-FRA är bristfällig och omfattar enbart den handel som sker över Stockholmsbörsen. Omsättningen i IMM-FRA på Stock- holmsbörsen var i genomsnitt per dag , vilket innebar en ökning med från före- gående år. Uppskattningsvis utgör dock detta mindre än hälften av den verkliga omsättningen i IMM-FRA. Övriga terminskontrakt på den svenska räntemarknaden utgörs av obligationsterminer och statsskuldväxelterminer. Dessa termins- kontrakt innebär bindande avtal om köp eller försäljning av stats- eller bostadsobligationer respektive statsskuldväxlar på ett förut- Den finansiella handeln i Marknaden för obligations- och statsskuldväxelterminer är, i relation till den uppskattade omsätt- ningen i IMM-FRA, inte särskilt stor. Den genomsnittliga omsätt- ningen i obligationsterminer med underliggande statsobligation var ca per dag , vilket utgjorde en mindre ökning från föregående år. Omsättningen i obligationsterminer med bostadsobligationer som underliggande instrument var i genomsnitt knappt 2 miljarder per dag , vilket innebar en smärre minskning från föregående år. Omsättningen i stats- skuldväxelterminer har stadigt minskat och var i genomsnitt ca per dag. Ned- gången i omsättningen över åren i statsskuldväxelterminerna kan troligen förklaras av att IMM-FRA gradvis tagit en större mark- nadsandel. En annan viktig typ av derivatinstrument på räntemarknaden är svappar. En räntesvapp innebär en överenskommelse mellan två aktörer om att utbyta ränteflöden. Exempelvis kan en aktör välja att betala en fast ränta i utbyte mot en rörlig ränta. Ett svappinstrument fungerar i praktiken som en portfölj med terminskontrakt. Räntesvappar med lång löptid som används i benämns internationellt IRS (Interest Rate Swap) och innebär byten av ränteflöden . Räntesvappar med kortare löptid har benämningen (TomNext Interbank Average). Ett STINA-kontrakt innebär en överenskom- melse om att, under en löptid om högst , erlägga eller erhålla skillnaden mellan en fast avtalad ränta och en över perioden rörlig dagslåneränta. Tyvärr finns ingen löpande statistik över omsätt- ningen i räntesvappar tillgänglig. Men enligt den senaste i raden av undersökningar, som genomförs av BIS (), låg den genomsnittliga omsättningen i svenska räntesvappar på per dag . En option på räntemarknaden utgörs av ett kontrakt där inne- havaren har rätten, men inte skyldigheten, att köpa eller sälja ett räntepapper till ett förutbestämt pris. Utfärdaren av optionen har å sin sida skyldigheten men inte rätten att genomföra affären. I handlas så kallade stats- obligationsoptioner, där den underliggande finansiella tillgången utgörs av en statsobligation. Omsättningen i statsobligationsoptioner har min- skat och uppgick till i genomsnitt endast ca 125 mil- Den finansiella handeln i joner kronor per dag, vilket är tämligen blygsamt i relation till om- sättningen i de övriga räntederivaten. Derivatinstrument kan handlas antingen direkt mellan en köpare och en säljare, det vill säga OTC-handel, eller via organiserade börser. På en börs är handeln i derivatinstrument standardiserad med kända förfallodagar och kontraktsstorlekar. Derivatinstrument som handlas OTC kan antingen vara standardiserade eller skräddarsydda utifrån köparens eller säljarens behov. Likviditeten är generellt sett bättre i de börshandlade derivaten. I handlas enbart OTC-derivat på räntemarknaden och är oftast av det standardiserade slaget. Clearingen av en del av dessa OTC- derivat görs av Stockholmsbörsen som därmed går in som motpart gentemot köpare och säljare. Den aktiva handeln i derivatinstru- menten sker på en marknad där ett antal marknadsgaranter fast- ställer priser per telefon eller elektroniskt. En annan betydelsefull finansiell marknad är valutamarknaden. Valuta är dock inte ett finansiellt instrument i MiFID:s mening (se avsnitt 7.1). Handeln med svenska kronor i utbyte mot utländsk valuta och omvänt sker bl.a. för att anskaffa likvida medel för köp av varor och tjänster från skilda länder och för att matcha framtida in- och utbetalningar i utländsk valuta. Det som normalt brukar kallas valutamarknaden är en grossist- marknad, som kännetecknas av ett stort antal aktörer, låga trans- aktionskostnader och snabb spridning av prisinformation. På valutamarknaden sker handel i valuta genom marknadsgaranter, som vid förfrågan ställer köp- och säljpriser i valuta per telefon eller via elektroniska system. Tendensen går mot en alltmer order- driven handel genom olika elektroniska plattformar och system. På avistamarknaden sker av interbankhandeln i elektro- niska system. Merparten av interbankhandeln i kronor avista sker i system som Reuter Dealing 3000, medan de stora valutaparen (EUR/USD, USD/YEN, EUR/YEN och USD/CHF) handlas i Den finansiella handeln i Något av kundhandeln i kronor avista sker i elektroniska system. De större bankerna har också ofta egenutvecklade elektroniska plattformar i valutahandeln mot kunder, men använder även så kallade multi- bankplattformar där flera banker är medlemmar. Bankernas egna plattformar omfattar ofta alla tillgångsslag, medan multibank- plattformarna inriktar sig på ett enstaka tillgångsslag (exempelvis valuta). Likt räntederivaten handlas valutaderivaten i svenska kronor enbart OTC. På avistamarknaden i svenska kronor sker betalning och leverans normalt efter affärsavslutet. På derivat- marknaden sker betalning och leverans vid en på förhand uppgjord leveranstidpunkt . Av handeln på valutamarknaden består ca två tredjedelar av interbankhandel. Denna handel uppkommer oftast till följd av kundaffärer, där bankerna vill neutralisera sina kundpositioner. Om exempelvis ett svenskt företag behöver euro för att genomföra en betalning , kommer företaget att vända sig till sin bank för att köpa euro mot kronor avista. Banken erbjuder företaget att köpa euro till ett bestämt pris. kommer banken för att neutralisera denna position att köpa euro mot kronor avista hos en annan bank. Denna affär mellan två banker kan i sin tur ge upphov till ytterligare affärer med fler banker involverade. Det största antalet transaktioner i valuta berör relativt små belopp och genomförs normalt inte på denna grossistmarknad. I stället sker transaktionerna genom att bankerna utnyttjar de trans- aktionskonton i utländsk valuta som de har i utländska banker, s.k. korrespondentbanker. Med hjälp av dessa konton i utländska banker kan bankerna balansera inkommande och utgående betal- ningar i olika valutor mellan sig utan att behöva växla valuta på valutamarknaden. Banken har dessutom ofta en kredit på sitt konto i utländsk valuta. Om en bankkund exempelvis önskar växla kronor till dollar för att göra en betalning till en kund i kan den svenska banken ge i uppdrag till den amerikanska banken (korrespondentbanken), vari den svenska bankens konto i dollar finns, att genomföra betalningen för den svenska kundens räkning. Den svenska bankens interna växelkurs (kronor mot dollar) be- stämmer i sin tur storleken på det belopp i kronor som kunden behöver betala för dollarna. Om den svenska banken förväntar sig en inbetalning på sitt dollarkonto i den amerikanska banken i samband med någon annan kundaffär, kan den svenska Den finansiella handeln i banken delvis eller helt neutralisera valutaaffärerna utanför valuta- marknaden. Även större företag kan hantera valutor utanför valuta- marknaden. Företag med verksamhet i olika länder kan neutralisera inkomster och utgifter i olika valutor internt. Exempelvis kan för- säljning i euro utjämnas mot inköp av varor i euro. På så sätt kan företag bl.a. minska behovet av valutasäkring. När det gäller transaktioner i större belopp och när bankerna behöver minska eller öka mängden utländsk valuta på sina konton i utländsk bank vänder sig bankerna dock normalt till den institu- valutamarknaden. Därmed kan den största omsättningen i belopp räknat förväntas ske på valutamarknaden. Prissättningen av valuta bestäms i hög grad på interbankmark- naden, där köp- och säljkurser fortlöpande noteras för olika valutor mot den svenska kronan. De priser som svenska kunder möter är därmed oftast en följd av prissättningen på denna marknad. Diffe- rensen (spreaden) mellan köp- och säljkurs påverkas av volatiliteten och omsättningen i respektive valutapar. Eftersom omsättningen i den svenska kronan är relativt låg jämfört med många andra valutor är differensen i köp- och säljkurs mellan svenska kronor och främ- mande valutor i regel större än mellan de dominerande valutaparen på valutamarknaden. Handel i valuta sker oftast via någon av de största valutorna. För den svenska kronans del innebär detta att marknadspriset avista på kronor i termer av andra valutor ställs via euro. Det här innebär att prissättningen av kronor mot exempelvis brittiska pund först sker genom kronans pris gentemot euro och därefter via priset på euron gentemot det brittiska pundet. Detta kallas vanligen för cross- handel. Crosshandeln är praktisk eftersom bankerna utan denna skulle behöva prissätta kronor mot alla tänkbara valutor. På väl fungerande marknader har det ingen betydelse vilken valuta pris- sättningen sker igenom, om transaktionskostnaderna är låga. Det omvända skulle annars innebära arbitragemöjligheter, dvs. riskfria vinstmöjligheter, där aktörerna skulle kunna sälja kronor dyrt mot en valuta och köpa tillbaka kronor billigt via någon annan valuta. I motsats till avistahandeln sker terminshandeln i svenska kronor mot andra valutor inte mot euro utan med amerikanska dollar som central valuta. Den finansiella handeln i Derivatinstrumenten har bl.a. till uppgift att sprida och hantera risker och beroende på vilket syfte aktörerna har skiftar valet av derivatinstrument. Derivatinstrument på valutamarknaden utgörs av valutamarknadssvappar (fx swaps), valutasvappar (currency swaps), valutaterminer samt valutaoptioner. Till de vanligaste kontrakten på valutamarknaden hör valuta- marknadssvappar (fx swaps). Dessa är inga renodlade derivatinstru- ment, utan kan snarare ses som en motsvarighet till penningmark- nadens repor (se avsnitt 4.3.3 under rubriken del). En valutamarknadssvapp innebär en överenskommelse om att köpa en valuta och att sälja tillbaks samma valuta vid ett bestämt tillfälle . Svapptransaktionen är således en kom- bination av en avistatransaktion och en terminstransaktion. Svapp- kontrakten används bl.a. för likviditetshantering; med hjälp av valutamarknadssvappar kan marknadsaktörer utjämna sina dagliga under och överskott på sina transaktionskonton. Det företag som exempelvis har ett underskott i sina kronbetalningar kan skaffa sig kronor genom att låna utländsk valuta på avistamarknaden, och därefter växla valutan mot kronor. För att undvika valutakursrisk säljer företaget valutan mot kronor på terminsmark- naden. Om företaget har ett överskott i kronor som behöver place- ras, görs affärerna i motsatt riktning.