sou · GUB396d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Tanken är att det förutom straffrättsliga ingrepp skall finnas ett neutralt rättsmedel som ger upprättelse till en enskild.657 Det är endast uttalanden som i sig faller under 246 och 247 §§ som kan mortifieras och det ställs därtill en rad krav för att domstolen skall kunna bifalla en sådan ansökan. För att rättsmedlet skall vara tillgänglig krävs bland annat att det är fråga om en beskyllning som det kan föras sanningsbevisning om.658 Detta gör att vissa typer av yttranden som faller under 246 §:s skydd för äran inte omfattas av denna bestämmelse, då de närmast enbart ger uttryck för (starka) känslor. Vissa övriga kriterier finns, varav det viktigaste torde vara att påståendet i någon mening måste anses vara rättstridigt. Det är värt att notera att det däremot inte krävs att någon kan straffas för en ärekränkande gärning. Mortifikation är i den meningen ett helt självständigt rättsmedel.659 Den som uttalat påståendet har en möjlighet att skydda detta genom att föra sanningsbevisning om saken.660 Kravet är detsamma som för att undgå straffansvar enligt bestämmelserna i 246 och 247 §§.661 Detta har uppfattats som ett alltför strängt krav som – bland annat mot bakgrund av krav – i stället måste närma sig beviskraven i civilrättsliga tvister.662 Det finns vidare en rad situationer angivna i bestämmelsen på typer av uttalanden som inte kan bemötas med mortifikation. Uppräkningen av undantag är 656Rättsmedlet synes vara i det närmaste unikt för våra skandinaviska grannar, se NOU 1999:27 s. 192. 657Se Mæland, Om mortifikasjon og krav om rettsstrid, Lov og rett 1996 s. 22 ff. 658Här är det alltså fråga om ett område där man gjort skillnad mellan fakta och värderande påståenden i norsk rätt. 659Eggen s. 766. 660Se dock strl. 249 § st 4, en bestämmelse som innebär att mortifikation i de fallen är utesluten, eftersom sanningsbevisning inte får föras. 661Eggen (s. 829 f.) som för sin del menar att de norska beviskraven för sanningsbevisning inte är förenliga med artikel 10. Här har påpekats att detta är en alltför schematisk beskrivning av beviskraven, som snarare höjs i förhållande till hur allvarligt inne- hållet i de prövade uppgifterna är, se Danielsen, Mortifikasjon, rettsstrid og sannhetsbevis, Lov og rett 2003 s. 378 f. 662Se noten ovan samt Skoghøy, Mortifikasjon, rettsstrid og sannhetsbevis, Lov og rett 2001 s. 577 och 2003 s. 174 f. uttömmande.663 De omfattar uttalande i domstols dom, i anmälningar till polis- eller åklagarmyndighet, uttalanden från Stortingens om- budsman (sivilombudsmannen) och från dess utskott och eventu- ella granskningskommissioner (253 § a)–d)). När det gäller kravet på rättstridighet så innefattar detta krav – som vi sett ovan – ytterligare en möjlighet för den som offentliggjort upp- giften att försvara sig.664 Kravet är etablerat genom rättspraxis och innebär i korthet en möjlighet att tolka straffbestämmelsen in- skränkande till förmån för yttrandefrihetsintresset.665 Hänsyn kan tas till vad yttrandet gäller, de omständigheter som föranlett det och mot vem eller vilka det riktats. I praktiken tycks denna invänd- ning ha fått betydelse genom att visserligen oriktiga påståenden inte kunnat mortifieras sedan det konstaterats att de framförts i god tro och efter tillräckliga kontrollåtgärder.666 Huruvida bestämmelsen om mortifikation blir kvar i norsk rätt särskilt länge till är osäkert. utredning diskuterade saken och en minoritet ville då upphäva bestämmelsen.667 Såväl regeringen som utredningens majoritet framhåller dock att rättsmedlet har en del tilltalande drag, sin unika ställning till trots. Inte minst gäller det att processen enbart handlar om upprättelse genom att en domstol konstaterar att ett påstående inte varit riktigt, men där inga stora skadestånd eller kännbara straff i övrigt riskerar att in- verka inskränkande på yttrandefriheten.668 Eftersom de nya reg- lerna i samband med grundlagsändringen innebär att möjligheterna att annars ingripa mot kränkande yttranden minskas vill man avvakta innan institutets framtid avgörs.669 En sådan omvärdering skall göras i samband med skrivandet av en ny strafflagstiftning. 663Rt 1995 s. 306. 664Eggen s. 767 f. 665Se s. 761 f. 666Rt 1994 s. 506 och Rt 2000 s. 279. 667NOU 1999:27 s. 192. 668Se även Borvik, Mortifikasjon – ein veleigna reaksjon i ærekrenkingssaker, Lov og rett 2002 s. 632. nr 26 (2003–2004) s. 175 f. Där nämns dock att om rättsmedlet behålls bör det falla in under civilprocessen, inte som under straffprocessen. 5.7Privatliv och personlig integritet I den norska grundlagen finns inte några regler som direkt skyddar privatlivet och den personliga integriteten. Ett visst skydd kan möjligen utläsas av § 102 som gäller skydd mot husrannsakningar.670 Inte heller i vanlig lagstiftning finns något hel- täckande skydd av just privatliv och personlig integritet.671 I regel- komplexet ingår även de regler som skyddar enskilda mot förtal, men i detta avsnitt är inriktningen på andra typer av integritets- kränkningar. Reglerna om förtal skyddar mot falska eller ogrunda- de offentliggöranden, reglerna som behandlas här omfattar även helt korrekta och väl underbyggda upplysningar av privat natur. Strafflagen 390 § kriminaliserar t.ex. kränkningar av privatlivet genom offentliggöranden av bl.a. personliga förhållanden. Enskilda har en rätt till bilder av sig själva som följer på 45 c § i den s.k. åndsverkslovet. Bestämmelsen är en del av det immate- rialrättsliga skyddet av en persons privata sfär.672 Till dessa kommer lagstiftningen om skydd av personuppgifter, men till viss del rör det sig också om oskrivna regler.673 5.7.2Offentliggörande av personliga förhållanden Bestämmelsen i 390 § gäller som framgått offentliggöranden av per- sonliga förhållanden där detta är kränkande. Personliga förhållan- den har tolkats som tämligen omfattande och innefattar uppgifter om relationer till närstående, uppgifter om politisk och religiös uppfattning, om medicinska och sexuella förhållanden och i viss mån om ekonomiska förhållanden.674 I att uppgiften är kränkande ligger att den inte kan röra alltför bagatellartade förhållanden, det måste vara i någon mån känsliga uppgifter som offentliggörs. För att avgöra vad som är känsligt måste en helhetsbedömning i det kon- kreta fallet göras, eftersom uppgifter som i vanliga fall torde vara St. nr 270 (2003–2004) s. 12. 671Stenvik, Rettsbeskyttelse av personlig særpreg, TfR 2003 s. 602 f. 672Se Rt 2001 s. 1691 och Rt 2003 s. 593. 673Stenvik s. 606. 674Eggen s. 722 f. hänvisar kritiskt till fallet Rt 1915 s. 32 då uppgifter om deltagande i en strejk ansågs falla in under bestämmelsen såsom ett för långtgående synsätt på vad som är personliga förhållanden. Mot bakgrund av fallets ålder kan tänkas att det inte längre skall ses som vägledande. harmlösa om adress, födelseår m.m. i vissa fall kan vara känsliga, t.ex. då någon utsätts för trakasserier eller dylikt.675 Samtycke till offentliggörande innebär att uppgiften inte kan anses som känslig, men det är däremot inte säkert att en uppgift som en gång spridits rättsenligt alltid kan göra det. Är det däremot fråga om uppgifter som den enskilde själv sett till att offentliggöra kan det inte bli straffbart att senare upprepa dessa, även om det skulle kunna anses vara känsliga uppgifter.676 Bestämmelsen anses inte medföra några konstitutionella problem i förhållande till 100 § grl.677 Det är främst två rättsfall som återkommer i genomgången av gällande rätt på detta område. Det första är Rt 1952 s. 1259, där uppgifter i ett faderskapsmål om att en person hade sju erkända barn och möjligen ytterligare två ansågs vara av sådant intresse att det var motiverat att publicera. Av betydelse var också att upp- gifterna förkommit vid en offentlig rättegång.678 Fallet bör ses som ett referatfall och därmed omfattas uppgifterna av något starkare skydd än vad som annars varit fallet. I Rt 1952 s. 1217 handlade det om en nära nog dokumentär filmatisering om ett mord begånget , där den som dömts för mordet suttit av sitt straff och bytt namn och levt ett vanligt liv med bl.a. fru och barn. Genom filmen uppstod en stor risk för att denna person skulle komma att exponeras med de följder detta i sin tur skulle ha för vederbörandes liv. Høyesterett (majoriteten) ansåg att det inte var rimligt att så länge efter brottet dra fram det i offentlighetens ljus på ett sätt som skadade den enskilde svårt. Detta utslag är kanske än det tydligaste beviset på en oskriven regel om skydd av personlig integritet som kan uppfattas gå längre än vad aktuella straffbestämmelser gör.679 I ett mer nyligt mål har en underrätt funnit att en roman som be- skrivit ett gift pars relation inte kunde grunda rätt till ingrepp med stöd av § 390, eftersom romanens tema var alltför allmänmänskligt (bl.a. otrohet). Det pekades på att även om det var verkliga händel- ser som beskrevs och dessa i viss mån kunde knytas till den klagan- de kvinnan (hustrun), så var återgivandet alltför vagt för att 675Eggen s. 724. 676Eggen s. 724 f. 677Eggen s. 737 ff. 678Eggen s. 733. 679Se även Rt 1896 s. 530 om skydd av namn och Rt 1917 s. 412 om skydd av romantiska dikter som kommmit på villovägar. direkt utpeka henne. Även mot bakgrund av respekten för den konstnärliga friheten var romanen inte straffbar.680 I förarbetena till den nya grundlagsbestämmelsen anges att ut- gångspunkten bör vara att personliga förhållanden mera sällan har allmänt intresse och att yttrandefrihetsaspekter därmed mera sällan gör sig gällande på det området.681 Samma bedömning görs avse- ende s.k. offentliga personer, som man menar i huvudsak inte bör behandlas annorlunda än andra i dessa avseenden.682 Slutsatsen är att offentliggörande av uppgifter av privat natur – såsom alkohol- missbruk, privatekonomi etc. – om offentliga personer kan om- fattas av allmänintresset, men att utgångspunkten bör vara att detta endast gäller uppgifter som direkt kan knytas till dennes förmåga att utföra det offentliga uppdrag han eller hon innehar.683 När det gäller sambandet mellan privatliv och en väl fungerande yttrandefrihet framhålls att ett visst skydd för privatlivet antagligen gagnar den senare i det att enskilda inte avskräcks från att nyttja sin yttrandefrihet utav rädsla för att exponeras i massmedia till egen eller närståendes skada.684 I den meningen är inte skydd av privatliv och skydd av yttrandefrihet nödvändigtvis varandras motsatser. förslag om att grundlagsfästa ett skydd för privatlivet mottogs inte så positivt utav regeringen, men i ut- skottsbehandlingen uppdrogs åt regeringen att närmare utreda hur ett sådant grundlagskydd skulle kunna utformas.685 Man kan så- ledes förvänta sig en viss utveckling på detta område . 5.7.3Bilder och film m.m. Strafflagens § 390 kriminaliserar även hemlig övervakning av andra. I bestämmelsen 390 c § (det s.k. fotoförbudet) förbjuds fotografe- ring och filmning i några specifikt angivna situationer med mindre 680Fallet återgivet i Stenvik s. 610 f. nr 26 (2003–2004) s. 45. nr 26 (2003–2004) s. 47. Se även NOU 1999:27 s. 112 f., där resonemanget visser- ligen tar sin utgångspunkt i att offentliga personer får finna sig i en mer närgången bevakning av deras privatliv än andra, men där själva tonen är rätt avvisande till denna företeelse. Man påpekar till och med att sådana upplysningar inte bara är irrelevanta, utan även skadliga för det offentliga samtalet då det flyttar fokus från vad detta är avsett att handla om. För egen del är jag skeptisk till uttalandenas outtalade premiss om att det är möjligt att avgöra vad som är relevant och vad som bör vara fokus för det offentliga samtalet. nr 26 (2003–2004) s. 47 f. och Innst. S nr 270 (2003–2004) s. 13. nr 26 (2003–2004) s. 47. 685NOU 1999:27 s. 88 och Innst. S nr 270 (2003–2004) s. 14. än att den avbildade gett sitt samtycke. De situationer som täcks av bestämmelsen är sådana som har direkt med rättegångar och lag- föring att göra. Bestämmelsen tycks ännu inte ha trätt i kraft, men har redan en motsvarighet i 131 § domstolsloven.686 I samband med straffrättsliga ingripanden har vidare filmer som är tagna i hemlig- het inte accepterats som bevis i vissa sammanhang, med direkt stöd utav det allmänna skyddet av den personliga integriteten.687 Det är inte uteslutet att samma typ av resonemang skulle kunna vara tillämpligt om det är fråga om offentliggöranden av denna typ av material.688 I den ovan nämnda 45 c § ges ett generellt förbud mot att publi- cera fotografier av personer utan deras samtycke. Från denna huvud- regel finns dock en rad undantag, t.ex. om bilden gäller en aktualitet av allmänt intresse, personen ingår i en folksamling eller då bildens huvudtema är något annat än personen ifråga (t.ex. en byggnad). Även här görs en slags balanserande bedömning där intrångets karaktär vägs mot graden av allmänt intresse m.m.689 Det kan noteras att undantaget för saker av allmänt intresse är mycket vagt och inbjuder till hänsyn till en mängd kringliggande faktorer.690 Den grundläggande bedömningen bakom denna typ av reglering kan sägas vara den om en persons rätt till det som är utmärkande eller särpräglat för honom eller henne. Inte sällan är detta fråga om en ekonomisk rätt som kopplas till personer som av en eller annan anledning redan är offentliga.691 Hänsyn till den personliga autono- min och till ett rimligt skydd av den etablerade position som ett arbete eller en insats gett någon motiverar att överhuvudtaget ha ett sådant skydd.692 I det förra ligger att en person själv bör kunna få bestämma över i vilka sammanhang – och tillsammans med vem – som denne förekommer och att inkräktandet på denna bestäm- mande rätt kränker den personliga autonomin. I det senare fallet rör det sig om att inte bejaka de som snyltar på någon annans insatser i kommersiella syften.693 S nr 270 (2003–2004) s. 16. 687Se Rt 1991 s. 616 och Rt 2001 s. 668. Se även NJA 1998 s. 204. 688Stenvik s. 606. 689Stenvik s. 609. 690Stenvik s. 628. 691Stenvik s. 611 f. 692Stenvik s. 614. 693Stenvik nämner ett tredje motiv som ligger nära upphovsrättens grundtankar, nämligen att skyddet skall stimulera enskilda till att utveckla unika och för samhället värdefulla egen- arter och kunna träda fram i det offentliga utan rädsla för att kränkas. Som en följd av detta anläggs närmast upphovsrättsliga aspekter inte bara på fotografier, men även på gångart, mimik, röst och så- dant som kan betecknas som symboler vilka starkt anknyts till en viss person (artistnamn, titel eller liknande) samt prestationer som har en sådan koppling. Vissa av dessa kategorier har upphovsrätts- ligt skydd, men andra faller utanför detta, men kan då skyddas utav reglerna och den allmänna rättsprincipen om skydd för personlig egenart.694 Ett intressant exempel är ett rättsfall från 1999.695 Där hade ett företag i en radioreklam använt sig av en imitatör som härmade en känd journalists röst i inslaget. Denne stämde och domstolen fann med stöd av den oskrivna regeln om skydd av personlig integritet att detta var ett för långtgående ingrepp i denna, efter att ha balanserat de olika intressen som stod på spel. Särskilt framhölls att det var fråga om en person vars neutralitet var av betydelse, att själva personligheten utnyttjades genom tilltaget och att detta enbart hade ekonomiska syften. Från denna allmänna oskrivna regel görs vissa undantag, vars gränser också är något vagt angivna i rättspraxis. För journalistiska, konstnärliga och vetenskapliga sammanhang torde det dock vara så att skyddet har liten betydelse. Det är i stället just när enskilda utnyttjas för ekonomiska syften som det slår till.696 Rättsföljden kan på detta område variera från allt utifrån att en publicering förbjuds, att den tillfälligt eller permanent stoppas eller hindras, att fastställelsedom ges över frågan om dess rättsenlighet till att det utgår skadestånd till den kränkte. Om ideellt skadestånd kan utgå synes vara något oklart, men som Stenvik påpekar torde skyddet i viss mån vara helt verkningslöst utan ett sådant ansvar, så starka skäl talar därför.697 I ljuset av den nya grundlagsbestämmelsen aviseras att denna reglering kan komma att ändras. Bland annat görs bedömningen att förbuden synes alltför kategoriskt utformade och bör ändras.698 694Notera att Stenvik s. 613 menar att också djur och sammanslutningar kan omfattas av ett dylikt skydd i den mån det handlar om ekonomiska värden (t.ex. ett cirkusnummer). 695RG 1999 s. 1009. 696Stenvik s. 628 f. 697Stenvik s. 619 f. S nr 270 (2003–2004) s. 16. Frågan om reklamens eventuella grundlagsskydd bör delas in i två delfrågor, nämligen den om hur kommersiell reklam hanteras och den hur information om politiska alternativ (politisk reklam) reg- leras. Att det sedan i praktiken kan vara svårt att upprätthålla en strikt åtskillnad däremellan bör kommas ihåg. I norsk rätt finns det en rad olika typer av förbud gällande kom- mersiella yttranden. Det gäller specifika krav för vissa typer av produkter såsom alkohol och tobak och det gäller generella krav på marknadsföringens innehåll. Det tidigare förbjuds och som exem- pel på det senare kan nämnas att reklamen inte får vara vilse- ledande. Även i förhållande till vissa medier finns särskilda krav på reklamen, typiskt sett vad gäller TV-reklam.699 Det har mot bakgrund av att tidigare gällande 100 § punkt 3 endast skyddar frimodiga yttranden diskuterats huruvida grund- lagsskyddet utsträcker sig till att också omfatta kommersiella yttranden och denna fråga har inte uttryckligen fått någon lösning i rättspraxis.700 Med den nya grundlagsbestämmelsen har dessa frågor kommit under fördjupad prövning. I förarbetena anges att det inte skulle vara någon större poäng med ett grundlagsskydd för kom- mersiell reklam eftersom de i grundlagstexten angivna gränserna för inskränkningar (demokrati, sanning och autonomi) inte skulle komma att ha någon praktisk verkan på detta område. Vidare framhåller man att det inte är önskvärt att de gällande regelverken på reklamområdet vad gäller könsdiskriminerande reklam, reklam riktad mot barn etc. utsätts för en onödig osäkerhet om förhållan- det till grundlagsskyddet.701 Slutsatsen är den att den nya norska grundlagsbestämmelsen inte omfattar kommersiella yttranden alls.702 När det sedan gäller att an- ge vad som avses med kommersiella yttranden så avvisar man i för- arbetena en metod som utgår från hur detta begrepp definieras på 699St.meld nr 26 (2003–2004) s. 81, s. 537. 700Se Rt 1987 s. 1191 (förbud mot användande av kvinnliga modeller vid reklam för under- kläder), Rt 2000 s. 46 (förbud mot reklam på fotbollslags dräkter) talar för att så inte är fallet, men Rt 1995 s. 1903 och Rt 1997 s. 846 antyder att i fall där det kommersiella yttran- det är ett led i samhällsdebatten så kan skydd ändå föreligga. nr 26 (2003–2004) s. 84 f. andra rättsområden, såsom marknadsrätten. Orsaken är den att denna begreppsbildning inte tillkommit med yttrandefrihetsfrågor i åtanke och därför inte bör styra den konstitutionella begrepps- bildningen.703 För att avgöra om något är en kommersiell yttring bör man i stället utgå från frågan om den sker för att få till stånd en ekonomisk transaktion. kan bedömningen inte begränsas härtill, utan måste göras utifrån en helhetsbedömning. Syftet med yttrandet kan inte vara avgörande, utan dess karaktär. Med detta följer att materialet kan bedömas antingen såsom redaktionellt eller som ett typiskt betalt yttrande och därmed behandlas olika. I gränsfall såsom vid konkurrenters yttranden om varandra och vid ekonomisk journalistik bör bedömningen utgå från yttrandets huvudsakliga innehåll och om en inskränkning av möjligheterna att uttala sig på det sätt som skett skulle innebära en orimlig begräns- ning av yttrandefriheten. En konkret och fallorienterad bedömning anbefalles alltså i sådana tveksamma fall.704 Det finns inget allmänt förbud mot politisk reklam i och det är därmed fritt att nyttja tidningar, böcker, möten m.m. för denna typ av produktinformation. Dock är politisk reklam i TV för- bjudet sedan 1999.705 Den s.k. Kringkastingsloven § 3 lyder i här relevanta delar: Kringkastere kan ikke sende reklame for livssyn eller politiske budskap i fjernsyn. gjelder også tekstfjernsyn. Förbudet riktar sig som synes mot reklam som gäller livssyn och politiska budskap. Reklam för livsstilar grundas i att dessa berör enskilda så djupt att TV-reklam på detta område kan verka stötande för många människor.706 Grunden för förbudet av politisk reklam synes främst vara risken för att en tillgång till detta medium för politisk reklam skulle ge kapitalstarka grupper ett svårintagligt övertag i den allmänna opinionsbildningen.707 Till detta kommer s. 85, se , Mötes- och demonstrationsfriheten (1997) s. 345 f. för ett påpekande av samma karaktär avseende svensk konstitutionell begreppsbildning. nr 26 (2003–2004) s. 85 f. 705Lov 1999/51. Politisk reklam i radio är däremot tillåten. nr 58 (1998–1999) s. 11. nr 58 (1998–1999) s. 12. TV:s stora genomslagskraft och den risk för förenklingar och till- spetsningar som mediet erfarenhetsmässigt kopplas samman med.708 Vidare framhålls i förarbetena till förbudet också att detta har liten inverkan på yttrandefrihetens reella omfattning i . Såväl innehållsmässigt som mediamässigt finns många alternativa kanaler för spridande av politisk information. I sig riktar sig förbudet dess- utom inte mot dem som önskar sprida politiska budskap (politiska partier etc.), utan bara mot de företag som sänder TV och som för- bjuds sända reklam med visst innehåll. Även detta tas till intäkt för att yttrandefriheten inte träds förnär av förbudet. Därtill kommer att förbudet inte är sanktionerat, varför man menat att det inte kan ses som en inskränkning i yttrandefriheten.709 har dryftats tämligen utförligt i norsk doktrin. har för sin del övertygande argumenterat för att förbudet är problematiskt ur grundlagssynpunkt och tycks därvidlag ha gott stöd från övrig doktrin.710 Han framhåller att förbudet mot reklam för livssyn i hög grad tycks grundas i synpunkter som är främman- de för den vanliga debatten om yttrandefrihetens omfattning och han ifrågasätter – med rätta menar jag – behovet av att skydda människor från andra ärligt uppfattade livssyner än den egna.711 Enligt förarbetena till den nya grundlagsbestämmelsen fanns det mot denna bakgrund skäl att ta förnyad ställning till förbudets relation visavi grundlagsskyddet för yttrandefriheten. Utgångspunk- ten var härvidlag att den nya grundlagtexten inte skulle vara till hinder för att behålla den befintliga lagstiftningen på området.712 De huvudsakliga argumenten för att hålla denna regleringsmöjlig- het öppen var hänsynen till demokratisk likhet, då politisk reklam i massmedia kan ge resurstarka ett övertag i opinionsbildningen som är oförenligt med idealet om en politisk kamp på någorlunda lika villkor, och TV-mediets starka genomslagskraft som förstärker de negativa konsekvenserna av politisk reklam mer än i andra medier. Inte desto mindre föreslogs som den konstitutionella regleringen lämnade saken öppen att det tidigare rådande förbudet mot reklam för politik och livsåskådning skulle avskaffas och att dessa former av yttranden i stället skulle regleras i vanlig lag.713 Den 708NOU 1999:27 s. 139, s. 563 f. nr 58 (1998–1999) s. 13 f. s. 572 f. är mycket kritisk till detta sätt att argu- mentera. 568–576 samt not 616. 711Eggen s. 567. är också kritik till om förbudet av politisk reklam i TV kan rättfärdi- gas visavi 100 § Grl., s. 568 f. nr 26 (2003–2004) s. 91. närmare utformningen av en sådan lagstiftning lämnades till en utredning.714 I korthet går de förslag som lagts – och som ligger på skisstadiet – ut på att ha ett allmänt förbud med vissa undantag som antingen gäller vissa tider, vissa organisationer och/eller vissa kvantitativa restriktioner i lite olika varianter. Någon fråga om att släppa reklamen på detta område helt fri är det alltså inte.715