sou · GUB358 · 2007-01-01 00:00:00 — När storleken av företagsbot bestäms, skall, med beaktande av straffskalan för brotten, särskild hänsyn tas till den skada eller fara som brottsligheten inneburit samt till brottslig- hetens omfattning och förhållande till näringsverksamheten. Skälig hänsyn skall också tas till om näringsidkaren tidigare ålagts att betala företagsbot (9 §). Företagsbot får sättas lägre än vad som annars bort ske om brottet medför annan betalningsskyldighet eller särskild rätts- verkan för näringsidkaren och den samlade reaktionen på brottslig- heten skulle bli oproportionerligt sträng. Nedsättning får även ske om näringsidkaren efter förmåga försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa de skadliga verkningarna av brottet, om näringsidkaren frivilligt angett brottet eller om det annars finns skäl för jämkning. 25 SFS 2006:283 och prop. 2005/06:59. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem Om det är särskilt påkallat med hänsyn till angivna förhållanden, får företagsbot efterges (10 §). Om ett brott som kan föranleda företagsbot har begåtts av oaktsamhet och inte kan antas föranleda annan påföljd än böter, får brottet åtalas av åklagare endast om åtalet är påkallat från allmän synpunkt (10 a §). En första förutsättning för företagsbot är således att det i utövningen av näringsverksamhet begåtts brott. Med brott förstås gärning som kan föranleda straff, dvs. böter eller fängelse (avsnitt 8.1.4). Sanku har föreslagit att de överträdelser som kan medföra sanktionsavgift inte längre skall omfattas av det straffbara området. För det fall förslaget godtas kommer således inte de med sanktionsavgift belagda överträdelserna att kunna föranleda företagsbot. Det är emellertid tänkbart att införa sanktionsavgifter utan att för den skull undanta de överträdelser som sanktioneras i sådan ordning från straff. Skulle detta alternativ väljas och en sanktions- avgift ha påförts före prövningen av frågan om företagsbot, finns emellertid möjlighet att efterge eller sätta ned företagsboten. Efter- gift eller nedsättning kan nämligen som tidigare nämnts bli aktuellt bl.a. om brottet medför annan betalningsskyldighet eller särskild rättsverkan för näringsidkaren (36 kap. 10 § ). I för- arbetena anges att uttrycket annan betalningsskyldighet bl.a. avser det fallet att näringsidkaren till följd av brottet ålagts att betala en sanktionsavgift.26 Det finns således möjlighet att beakta ålagd sanktionsavgift vid prövning av frågan om företagsbot så att den samlade reaktionen på brottsligheten inte blir oproportionerligt sträng. Det är vidare tänkbart att frågan om sanktionsavgift uppkommer sedan beslut om företagsbot meddelats. Situationen torde dock kunna uppkomma endast i undantagsfall. Skälet därtill är att sanktionsavgift normalt bör kunna påföras mycket snabbt efter att överträdelsen konstaterats. Frågan om företagsbot skall prövas av domstol efter yrkande från åklagaren, ett förfarande som oftast torde ta i anspråk. Skulle denna situation trots allt upp- komma är det möjligt att beakta ålagd företagsbot vid prövning av frågan om sanktionsavgift (avsnitt 8.13). Sammanfattningsvis kan konstateras att de överträdelser som skall kunna föranleda sanktionsavgift med det av Sanku föreslagna 1985/86:23 s. 73 f. och prop. 2005/06:59 s. 36 ff. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem utformningen av avgiftssystemen inte därutöver kan föranleda företagsbot. Skulle en annan ordning än den av Sanku föreslagna väljas finns möjlighet att inom systemet med företagsbot beakta ålagd sanktionsavgift. Det kommer vidare enligt Sankus förslag vara möjligt att beakta ålagd företagsbot vid prövning av frågan om sanktionsavgift. Någon ytterligare reglering i detta avseende behövs därför inte. Förslag: Sanktionsavgift skall inte påföras när det föreligger särskilda skäl mot detta. Enligt Sankus förslag skall avgift påföras oavsett om uppsåt eller oaktsamhet föreligger. Med hänsyn till det strikta ansvaret bör det finnas en möjlighet att underlåta att påföra en avgift i de fall där ett påförande skulle framstå som orättfärdigt. Frågan är hur stor möjligheten till undantag bör vara. I promemorian Ekonomiska sanktioner vid brott i närings- verksamhet behandlades frågan om hur jämkningsregler bör ut- formas.27 Det anfördes bl.a. att det är angeläget att sådana regler utformas så att tillämpningssvårigheter såvitt möjligt undviks. Undantagen borde därför enligt promemorian vara klart preciserade, helst med vägledande exempel. Allmänt hållna regler av innehåll att avgiften inte skall åläggas i ursäktliga fall eller att beloppet får jämkas om det föreligger särskilda omständigheter borde enligt promemorian i all möjlig utsträckning undvikas. Det kan konstateras att förslagen i promemorian inte fått fullt genomslag i det fortsatta lagstiftningsarbetet. I stället har i många fall de mer allmänt hållna jämkningsregler som promemorian avrådde ifrån använts när system med sanktionsavgifter införts. Till exempel får sanktionsavgift enligt arbetsmiljölagen jämkas eller efterges om det skulle vara oskäligt att påföra avgiften (8 kap. 6 § arbetsmiljölagen). Skälet till att sådana lösningar valts torde vara att det är förenat med stora svårigheter att utforma klart preciserade undantagsregler. Svårigheten ligger bl.a. i att det är näst intill omöjligt att förutse alla situationer där jämkning bör kunna komma ifråga. 27 Ds Ju 1981:3 s. 94. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem Motsatt ståndpunkt mot den som presenterades i promemorian, dvs. att allmänt hållna jämkningsregler är att föredra framför klart preciserade sådana, förekommer i doktrin.28 Enligt Sankus uppfattning bör inte faran med mer generellt hållna undantags- regler överdrivas. Den osäkerhet som inledningsvis kan råda bör kunna undanröjas i takt med att praxis bildas på området. Från det straffbara området i LivsL, FodL och DL är ringa över- trädelser undantagna. Att undanta ringa överträdelser från det avgiftssanktionerade området skulle enligt Sankus uppfattning innebära ett alltför stort inslag av skönsmässiga bedömningar. Det skulle även motverka ett snabbt och enkelt beslutsfattande. Det är viktigt att begränsa måttet av bedömningar i det enskilda fallet som riskerar att leda till skillnader i tillämpningen. Av praxis från framgår att presumtioner av straffrättslig karaktär skall hållas inom rimliga gränser och att det skall göras en nyanserad och inte alltför restriktiv prövning av befrielsegrunderna i varje enskilt fall. Detta för att presumtionen skall anses leva upp till det krav på rättssäkerhet som oskulds- presumtionen ger uttryck för. Domstolen har pekat på att det svenska skattetilläggssystemet innehåller flera subjektiva befrielse- grunder och därför ansett att systemet är godtagbart. En möjlighet att underlåta att ta ut avgift när det föreligger särskilda skäl är enligt Sankus bedömning rimlig. Hänsyn har härvid tagits till att de överträdelser som kan komma ifråga för sanktionsavgifter är att anse som mindre allvarliga och att detta beaktas vid fastställande av avgiftstaxan. Begreppet särskilda skäl utvisar att det är fråga om undantags- situationer och att utrymmet för att inte påföra avgift är begränsat. Personliga förhållanden, t.ex. sjukdom eller något annat liknande förhinder att fullgöra vad som ålegat den som begått överträdelsen, bör i vissa fall kunna utgöra särskilda skäl. Detta gäller främst när kontrollobjektet är en fysisk person eller ett litet bolag där möjligheten att överföra ansvaret på någon annan är mycket liten. Även vissa bagatellartade förseelser bör i någon utsträckning undantas. Om exempelvis ett dokument sänts till fel myndighet, skulle detta kunna utgöra ett särskilt skäl. I avsnitt 8.12.2 angavs att det, för det fall den av Sanku förordade avkriminaliseringen inte genomförs, kan finnas fall där närings- idkare kan åläggas företagsbot för sådana överträdelser som skall 28 Warnling-Nerep, , Sanktionsavgifter – särskilt vid olovligt byggande, 1987, s. 94 ff. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem Har företagsbot ålagts näringsidkare när frågan om sanktionsavgift skall prövas kan det utgöra ett särskilt skäl. I gemenskapsrätten finns bestämmelser om s.k. tvärvillkor.29 Dessa villkor innebär krav på efterlevnad av bestämmelser även på andra områden än stödområdena. Den som får stöd från EU, bl.a. gårdsstöd och mjölkbidrag, riskerar sänkt eller indraget stöd om han eller hon bryter mot något av dessa villkor.30 Syftet med tvärvillkoren är att förbättra efterlevnaden av regler om bl.a. djurskydd. Några av de överträdelser som enligt Sankus förslag skall medföra sanktionsavgift kan även föranleda reducerat stöd från EU. kan emellertid samma överträdelser utöver reducerat stöd även medföra straff. Sanktionsavgift får anses vara en mindre allvarlig sanktion än straff. Sankus förslag innebär således en lindring i fråga om den samlade reaktionen för sådana över- trädelser. Vidare bör beaktas att den nuvarande ordningen kommer att bestå för de överträdelser som inte omfattas av utredningens förslag. Sanku anser därför inte att risk för reducerat stöd bör utgöra ett särskilt skäl för befrielse från avgift. Okunskap om gällande regler kan inte utgöra ett särskilt skäl för befrielse från avgift. Inte heller dålig ekonomi, tidsbrist, dåliga rutiner eller att en verksamhet är nystartad utgör sådana skäl. Sanku har övervägt att i lagtexten ge exempel på vad som utgör särskilda skäl. En sådan uppräkning kan enligt Sankus bedömning, mot bakgrund av de svårigheter som är förenade med att förutse alla omständigheter som bör kunna medföra befrielse, inte bli uttömmande. Sanku har därför stannat för att endast resone- mangsvis behandla frågan om vad som kan utgöra särskilda skäl. Avgiftsnivåerna för aktuella överträdelser kommer att vara måttliga. Sanku har därför bedömt att det inte föreligger något behov av en möjlighet att sätta ned avgiftsbeloppet. 29Rådets förordning (EG) nr 1782/2003 av om upprättande av gemensamma bestämmelser för system för direktstöd inom den gemensamma jord- brukspolitiken och om upprättande av vissa stödsystem för jordbrukare och om ändring av förordningarna (EEG) nr 2019/93, (EG) nr 1452/2001, (EG) nr 1453/2001, (EG) nr 1454/2001, (EG) nr 1868/94, (EG) nr 1251/1999, (EG) nr 1254/1999, (EG) nr 1673/2000, (EEG) nr 2358/71 och (EG) nr 2529/2001, EGT L 270, 21.10.2003, s. 1 (Celex 02003R1782) och kommissionens förordning (EG) nr 796/2004 av om närmare föreskrifter för tillämpning av de tvärvillkor, den modulering och det integrerade administrations- och kontrollsystem som föreskrivs i rådets förordning (EG) nr 1782/2003 om upprättande av gemensamma bestämmelser för system för direktstöd inom den gemensamma jordbrukspolitiken och om upprättande av vissa stödsystem för jordbrukare, L 141, 30.4.2004, s. 18 (Celex 32004R0796). 30Förordningen (2004:760) om EG:s direktstöd för jordbrukare m.m. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem möjlighet riskerar att göra systemet ineffektivt och öka risken för skillnader i tillämpningen. Någon möjlighet till jämkning bör därför inte finnas. Det nu redovisade förslaget till utformning av undantags- bestämmelse avviker från vad som föreslås bli gällande beträffande befrielse från miljösanktionsavgift.31 Enligt regeringens förslag skall bestämmelsen i 30 kap. 2 § andra stycket ha följande lydelse. Avgiften behöver dock inte tas ut om det vore oskäligt med hänsyn till 1.sjukdom som medfört att den avgiftsskyldige inte förmått att på egen hand eller genom att uppdra åt någon annan göra det som ålegat den avgiftsskyldige, 2.att överträdelsen berott på en omständighet som inte kunnat eller borde ha förutsetts eller som den avgiftsskyldige inte kunnat påverka, 3.vad den avgiftsskyldige har gjort för att undvika att en över- trädelse skulle inträffa, eller 4. att överträdelsen har föranlett straff enligt bestämmelserna i Lagrådet anförde i sitt yttrande över förslaget att det mot bakgrund av de krav som ställs i krävs något mer nyanserade möjligheter till att besluta om befrielse från miljö- sanktionsavgift eller att sätta ned avgiftens storlek i det enskilda fallet.32 Lagrådet gjorde därvid en jämförelse med de grunder för befrielse som finns beträffande skattetillägg i 5 kap. 14 § taxerings- lagen. I sammanhanget anmärkte Lagrådet att konstaterat att det får anses föreligga stora likheter mellan skatte- tillägg och miljösanktionsavgifter vad gäller sanktionernas ändamål.33 Regeringen har aviserat att avsikten är att, i anledning av Lagrådets synpunkter, återkomma i frågan om utrymmet för befrielse från miljösanktionsavgift.34 Sanku bedömer att den av utredningen föreslagna undantags- bestämmelsen har ett något vidare tillämpningsområde än den av Lagrådet kritiserade bestämmelsen om befrielse från miljö- sanktionsavgift. De sanktionsavgifter Sanku föreslår uppvisar inte lika stora likheter med skattetillägg som miljösanktionsavgifterna gör. Det främsta skälet till det är att avgifterna på Sankus områden 2005/06:182. 2005/06:182 s. 215 f. 33Se NJA 2004 s. 840. 2005/06:182 s. 53. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem uppgår till betydligt lägre belopp. Möjligheten till befrielse eller jämkning gör sig mot den bakgrunden inte lika starkt gällande. Sanku bedömer att den föreslagna bestämmelsen om befrielse från avgift uppfyller de rättssäkerhetskrav som ställs upp i Europa- konventionen. Förslag: Sanktionsavgift får beslutas bara om den som anspråket riktas mot har getts tillfälle att yttra sig från det att förutsättningarna för att besluta om avgift inträffat. En beslutad sanktionsavgift faller bort om beslutet om avgift inte har verkställts från det att beslutet har vunnit laga kraft. I straffrätten finns bestämmelser om åtals- respektive påföljds- preskription (35 kap. ). Åtalspreskription innebär att påföljd inte får ådömas om preskription inträtt medan påföljds- preskription innebär att ådömd påföljd bortfaller efter viss angiven tid. Det finns flera skäl bakom reglerna om preskription. Från allmänpreventiv synpunkt är det inte lika angeläget att beivra över- trädelser när förflutit. Det kan vidare tyckas rimligt att den som begått överträdelsen skall kunna inrätta sig efter att det inte blir någon reaktion från samhället i anledning av brottet. Sanktionsavgifterna uppvisar, som tidigare nämnts, stora likheter med ett bötesstraff. Mot den bakgrunden bör det även för sanktionsavgifter finnas bestämmelser om ansvar kan utkrävas och beslutad avgift kan inkrävas. Sådana bestämmelser finns beträffande andra sanktionsavgifter. En rimlig utgångspunkt för preskriptionstidens längd beträffande sanktionsavgifter är preskriptionstiden för brott mot LivsL, FodL och DL. Straffskalan för brott mot LivsL och FodL innehåller endast böter (29 § LivsL och 29 § FodL). Tiden för åtalspreskription för dessa brott är (35 kap. 1 § 1 brotts- balken). Det svåraste straffet för brott mot DL är fängelse i högst (36 och 36 a §§). Tiden för åtalspreskription för brott mot DL är därför i stället (35 kap. 1 § 2 ). Det är som tidigare angivits av stort värde att systemen på de tre aktuella områdena blir enhetliga (avsnitt 8.1.1). Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem därför att sanktionsavgift får beslutas endast om den som anspråket riktas mot har getts tillfälle att yttra sig från det att förutsättningarna för att besluta om avgift har inträffat. Tvåårs- fristen överensstämmer således med preskriptionstiden för brott mot LivsL och FodL. Den föreslagna preskriptionstiden kan, särskilt mot bakgrund av kontrollmyndigheternas kontrollfrekvens, tyckas kort. Det går inte att utesluta att den föreslagna preskriptionstiden leder till att åtminstone några överträdelser inte kan beivras eftersom de inte upptäcks inom denna frist. Sanku bedömer det emellertid inte som försvarbart att ha längre preskriptionstid för de mindre allvarliga överträdelser som kan föranleda sanktionsavgift än för de allvarligare överträdelser som kan leda till straff. Risken för att vissa regelbrott inte kan beivras på grund av preskription finns dessutom även inom det straffrättsliga systemet. Den befarade risken är således inte unik för systemet med sanktionsavgifter. Det bör enligt Sankus uppfattning även finnas en gräns för ett beslut om sanktionsavgift skall få verkställas. Av 35 kap. 7 § framgår att ådömda böter och utdömt vite bortfaller när har förflutit från det att domen vann laga kraft. Tidsfristen för verkställighet av beslutad sanktionsavgift bör enligt Sankus uppfattning korrespondera med fristen i angiven bestämmelse. En beslutad sanktionsavgift bör därför falla bort om verkställighet inte skett från det att beslutet har vunnit laga kraft. Förslag: Beslut om sanktionsavgift meddelat av en nämnd får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Av DL, LivsL och FodL följer att beslut av nämnd får överklagas hos (31 § LivsL, 31 § FodL och 38 § DL). Beslut i ett enskilt ärende fattat av en statlig förvaltnings- myndighet, dvs. central eller regional kontrollmyndighet, får i stället överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (32 § LivsL, 32 § FodL och 38 § DL). Ett beslut om miljösanktionsavgift får enligt 30 kap. 7 § miljö- balken överklagas till miljödomstol. Utformningen av ett sanktionsavgiftssystem undantag från huvudregeln i som föreskriver att beslut som nämnd meddelat i enskilda fall överklagas till läns- styrelsen (19 kap. 1 § ). Den föreslagna utformningen av sanktionsavgiftssystemen på områdena livsmedel, foder och animaliska biprodukter samt djurskydd talar enligt Sankus bedömning för att kommunala beslut om sanktionsavgift bör prövas av allmän förvaltningsdomstol utan att först ha prövats av . Sanktionsavgiften uppvisar som tidigare nämnts stora likheter med ett bötesstraff. Den ålagde bör därför ha möjlighet att snabbt få domstolens prövning av beslutet om han eller hon är missnöjd med kontrollmyndighetens bedömning. En ordning som den föreslagna bidrar också till att färre instanser kan komma att pröva ärendet. En ordning där överklaganden av beslut meddelat av lokal kontrollmyndighet prövas direkt av domstol medför att instans- ordningen överensstämmer med den som gäller för beslut som meddelats av de statliga förvaltningsmyndigheterna. Detta är lämpligt särskilt mot bakgrund av att den offentliga kontrollen i vissa fall kan övergå från t.ex. en till en central myndighet och vice versa (15–17 §§ LivsL, 16–18 §§ FodL samt 24 d och 24 f §§ DL). Att låta ett kommunalt beslut överklagas direkt till domstol överensstämmer i detta avseende med vad som gäller för miljösanktionsavgifter. Sanku bedömer mot bakgrund av det nu anförda att det finns anledning att beträffande beslut om sanktionsavgifter frångå vad som i övrigt gäller för beslut av nämnd i aktuella lagar. Beslut om sanktionsavgift meddelat av nämnd bör således få överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövnings- tillstånd skall krävas vid överklagande till kammarrätten. 9.1Förbud att hålla djur och omhändertagande av djur 9.1.1Bör beslut om sanktionsavgift kunna föranleda förbud att hålla djur? Förslag: 29 § DL bör kompletteras på så sätt att skall meddela förbud att ha hand om djur eller ett visst slag av djur även för den som vid upprepade tillfällen ålagts sanktions- avgift enligt lagen. Den första bestämmelsen om djurförbud infördes i lagen (1944:219) om djurskydd den 1 januari 1969.1 Bestämmelsen överfördes, med redaktionella ändringar, till DL.2 Den nu gällande bestämmelsen har behandlats i avsnitt 4.5.1. skärptes djurförbudsbestämmelsen och ytterligare några förutsättningar för att meddela förbud infördes.3 Förbud skall efter ändringen meddelas för den som har dömts för djurplågeri enligt 16 kap. 13 § . I förarbetena motiverades ändringen med att en person som har dömts för djur- plågeri måste anses ha visat sig klart olämplig att i fortsättningen hålla djur.4 Endast de allvarligaste gärningarna riktade mot djur sanktioneras genom bestämmelsen i . Det var därför enligt regeringen befogat att som en särskild grund för ingripande ange att den som dömts för djurplågeri skall förbjudas att hålla djur. Efter lagändringen skall förbud att hålla djur meddelas även för den som vid upprepade tillfällen dömts för brott mot DL. Det krävs inte att det skall vara fråga om identiska brott eller brott av 1968:170 och SFS 1968:735. 1987/88:93 s. 68. 2001/02:93 s. 20. Även mer bagatellartade brott mot bestämmelserna gör enligt förarbetena att personen i fråga måste anses olämplig genom sin attityd till djurskyddsreglerna. Förbud att hålla djur kan vidare med- delas om någon vid upprepade tillfällen varit föremål för beslut enligt 26 § DL. I förarbetena anges att det inte är ovanligt att tillsynsmyndigheterna gång på gång tvingas förelägga samma djurhållare.6 Vidare uttalades att den som har varit föremål för upprepade förelägganden genom sitt agerande har visat sig olämplig som ansvarig för vård och skötsel av ett djur. Ett sådant beteende borde därför utgöra grund för förbud.7 Genom lagändringen inskränktes vidare möjligheten för att underlåta att meddela förbud. gällde att förbud inte skulle meddelas om det kunde antas att ett upprepande inte skulle inträffa. skall förbud inte meddelas om det är uppenbart att ett upprepande inte kommer att inträffa. Förbud att hålla djur kan således meddelas mot den som begått upprepade överträdelser, även om dessa är att anse som mindre allvarliga. Förbud kan även meddelas mot den som varit föremål för upprepade förelägganden. Bakgrunden till att de nu angivna kriterierna kan föranleda förbud är att personen genom sitt agerande visat bristande hänsyn för djurskyddsreglerna. En person som åläggs sanktionsavgift kommer på samma sätt att ha visat liten respekt för angivna regler. Sanku bedömer därför att även ett sådant agerande bör kunna föranleda förbud och föreslår att bestämmelsen om förbud att hålla djur kompletteras med ytterligare ett kriterium. bör meddela förbud att ha hand om djur eller ett visst slag av djur även för den som vid upprepade tillfällen ålagts sanktionsavgift enligt DL. Förbud att hålla djur är en ingripande åtgärd för den enskilde. Av det skälet har Sanku övervägt att uppställa ett krav på att beslut om sanktionsavgift skall ha vunnit laga kraft för att få användas som grund för beslutet om djurförbud. En sådan ordning skulle emellertid avvika från den nuvarande systematiken i bestämmelsen. finns nämligen inget krav på att t.ex. domar avseende brott mot DL behöver ha vunnit laga kraft. Sanku har därför stannat för att inte föreslå något krav på att besluten om sanktionsavgift skall ha vunnit laga kraft. 2001/02:93 s. 27. 2001/02:93 s. 21. 2001/02:93 s. 27. En bestämmelse med nu redovisat innehåll bör intas i en ny sjätte punkt i 29 § första stycket DL. Den föreslagna ändringen ligger enligt Sankus bedömning i linje med den syn på djurhållning som råder i och de bedömningar som föregått tidigare ändringar av bestämmelsen. 9.1.2Bör beslut om sanktionsavgift kunna föranleda omhändertagande av djur? Förslag: 31 § DL bör kompletteras på så sätt att skall besluta om att ett djur skall tas om hand genom polismyndighetens försorg om den som har djuret i sin vård vid upprepade tillfällen ålagts sanktionsavgift enligt lagen. Enligt 31 § DL skall under vissa förutsättningar besluta att ett djur skall tas om hand genom polismyndighetens försorg. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 4.5.2. som bestämmelsen om djurförbud skärptes, dvs. , skärptes även bestämmelsen om omhändertagande av djur. Den sistnämnda bestämmelsen vidgades till att även omfatta fall av djurplågeri, fall av upprepade brott mot DL och fall av upprepade förelägganden. Av samma skäl som redovisats beträffande djurförbud i före- gående avsnitt bör bestämmelsen om omhändertagande av djur enligt Sankus bedömning kompletteras med ytterligare ett kriterium. skall besluta om att ett djur skall tas om hand genom polismyndighetens försorg om den som har djuret i sin vård vid upprepade tillfällen ålagts sanktionsavgift enligt lagen.