sou · GUB337 · 2007-01-01 00:00:00 — Då vi gick höll han höll mig i armen och det såg ut som om vi var kompisar och sa han i mitt öra: Jag ser att du är narkotikapå- verkad. Men om du samarbetar med mig, om du berättar vad du tagit och vilka du varit tillsammans med då blir det lättare för dig annars sätter jag in dig själv. – Du kan inte sätta dit mig, sa jag. Jag har aldrig provat narkotika. Jag är här för att lyssna på musik. Då sa han: Du vill inte berätta sanningen? Då åker du dit själv. Jag sa: Du kan inte det. Jag har inte druckit, aldrig provat narkotika. Vi gick ut från lokalen till vänster, trappan upp min rygg var mot väggen. Och blev han aggressiv och säger att nu vill han höra sanningen. Vad har du tagit? Jag kan inte erkänna något jag inte gjort. Hur kunde du se mina ögon genom mina solglasögon. Jag tog av mig glasögonen och sa: Titta på mig! Jag har inte använt några droger. Självklart, säger han, ser jag tecken av droger på dig. Hasch eller kokain. Polisen pratar i mobiltelefon, när han stänger av den frågar han igen: Är du beredd att tala om sanningen nu? Jag har aldrig i mitt liv använt droger. Om du inte tror på mig, ta mig till sjukhuset. Då kan vi ta ett blodprov på mig. Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter Han säger: Du bestämmer inte hur jag ska sköta mitt jobb. Jag vill att du ska erkänna, jag ser att du tagit droger. Du sårar mig när du säger så, sa jag. I mitt jobb arbetar jag med barn och samarbetar med polisen mot dro- ger. Jag börjar berätta om vad jag gjort att jag jobbat i skolan, han frå- gar inte efter , vill inte veta vem jag är. Han vill bara trampa ned mig, kränka mig. Jag kan inte erkänna något jag inte gjort. // Han frågar inte efter . Föreslår igen ett blodprov men det besvaras med att det inte är jag som bestämmer utan det är han som bestämmer. –Du kommer att ångra dig säger polisen. Jag börjar gråta. Han börjar prata igen, länge, med en kollega på mobilen frågar han efter ID- kort och säger att om jag inte blivit drogstraffad då ska jag få gå. –Varför frågade du mig inte efter det från början. Som polis när man arresterar någon så är det första man frågar. Då säger han: Du ska inte lära mig hur jag gör mitt jobb, du är käftig. Jag ska se till att du går in. Jag säger: Ta mig, ta mig till polisstationen och ta ett blodprov, när du smutskastar mig. –Har du något ? –Varför frågade du inte det från början? Då blir han sådär. –Du pratar inte med mig sådär. Då tar han mina armar och vrider så här och en arm på halsen. Tryckt mot väggen sådär, för att jag sa det där med . Jag frågade varför han kränkt mig med allt de han sagt och då tog han stryptag på mig mot väggen och jag skrek. Det sprang några vakter och sen, jag vet inte sin kollega. Då började han sparka på mig. Jag gjorde ingenting. Då kom kollegor till honom och han sa: Han vägrar arrest. Jag sa: Nej, jag vägrar inte arrest och lyfte händerna så här. – Jag vägrar inte någon arrest, sa jag. Jag vill följa med honom till sjuk- huset eller till polisstationen så han kan ta blodprov. När jag visar att jag ska följa med vänder de på mig. Och blir jag rädd att de ska placera droger i mina fickor. Jag skriker: Stoppa inte några droger i mina fickor. För de börjar stoppa sina händer i mina fickor. Då tar jag ned mina händer och då börjar de slå mig bankar mitt huvud i väggen sparkar mig innan jag vet, jag var på golvet och har handfängsel på mig. Jag låg så här och hade hans fot på mitt huvud. Han hade foten på mitt huvud och tryckte ned. Jag skrek, de drog ut mig och jag skrek ända in i Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter polisbilen Det här är orättvist, det här är misshandel i . I polis- bilen säger polisen: Du ska ut från det här landet, jag ska se till att ni ska ut ur landet. Jag säger att han inte kan utvisa mig, för jag har inte gjort något olag- ligt. Jag har jobbat, jag är svensk medborgare. Han säger massor med konstiga , du ska få se säger han. Partnern var lugn, han lugnade ned mig och säger: Om du inte tagit några droger får du gå hem. Men jag säger: Titta, titta vad ni gjort med mig. Jag har gråtit, jag är slagen. Min panna var svullen hela kroppen gjorde ont. På polisstationen säger dom åt mig att ta av mig mina kläder. Jag står i kalsongerna. En av dem drog ned mina kalsonger till knäna, jag var naken. De gick genom mina kläder. De hittade ingenting. Då frågade de mig efter så jag sa att det ligger i min plånbok. Då sa polisen: Jag frågade ju efter . Han tog mitt och gick och kolla. När han kom tillbaka var han arg. När han kom tillbaka så kastade han så här och sa: Fan också, vi har ingenting på dig. Varför fick jag inte från början? Du frågade inte efter det från början, sa jag. Du kränkte mig inför alla för att jag är en svart man, för att jag är invandrare, så som du gjorde mot mig kan du inte göra mot någon svensk. Då kastade han och gick. – får du gå in för något annat säger den arga polisen innan han går. [våldsamt motstånd] Jag grät och skrek. De låste in mig i en cell, jag mådde jättedåligt. Jag tog ju ned händerna för att skydda mig för jag trodde att de skulle plantera droger på mig. så öppnar de dörren och säger att jag ska komma. Jag försöker ta mig upp men faller tillbaka – Snälla kan du hjälpa mig, frågar jag. kommer de och hjälper mig med handen. De bara skrattar de som var där. Jag ber om kallt vatten och handduk. – Du kan gå ut och rulla dig i snön, säger någon och alla skrattar. får jag vatten. Jag ville anmäla den här mannen, för att blivit kränkt, diskriminerad, misshandlad. Han som tog emot anmälningen sa att det inte går att anmäla mot kränkning men att det fanns ett bättre ord. –Ok, vilket ord? Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter –Så betyder förtal alla de ord han sa till mig och allt han gjorde med mig? –Så, skriv förtal. får jag ett brev om att man lagt ned förundersök- ningen. (Intervju med ) Drogmisstanken försvinner och istället anklagas informanten för våld mot tjänsteman. Genom Adus erfarenhet går det att följa dis- krimineringsprocessens stadier. Kränkningen börjar med verbala hot men allteftersom överlappas dessa hot med våld, löften, tystna- der, hån och ignorans. Med referatet beskriver också känslan av instängdhet som inte bara infinner sig i häktet utan genom hela situationen där hans kropp och tal begränsas och utsätts för korrigeringar och hinder. I citatet säger att polisen inte ville veta vem han var. Vid upprepade tillfällen försöker han visa och berätta om hans arbete som bland annat handlar om drogförebyggande arbete med ungdomar. Båda dessa uppgifter skulle ha gjort till en individ men han fick ingen chans att berätta det. För upprätthållandet av relationen mellan och polisen fortsätter polisen att anonymisera honom och genom den praktiken blir också existensvillkoret för situationen tydlig: Så länge polisen inte tillåter att vara ett subjekt kan maktord- ningen upprätthållas. Exemplet med och mer generellt den etniska diskrimine- ringen ingår i, och kan betraktas som, en belägringsprocess som hör samman med att medvetandegöra och uppmärksamma indivi- den på en tillskriven olikhet. Att denna finns med som ett undan- tag. Den belägrade Andra kan aldrig bortse från det undantagstill- stånd som gäller för henne. För den utsatta blir det ständiga undantagstillståndet normaliserat. Hon tvingas leva och förhålla sig till vetskapen om att hennes existensvillkor innebär att hon är undantagen det normala. I intervjuerna möter jag en struktur som visar sig genom reflexmäs- siga utsagor. Den intervjuade vill visa sin trovärdighet genom att övertyga mig om att han/hon är en skattebetalare, har gjort rätt för sig, alltid har jobbat. Det belyser informanternas föreställningar om Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter hur de ska framställa sig själva som trovärdiga inför en vit, svensk, man och forskare. Försöken till övertyganden återkastar den misstro och de misstankar som hon/han utsätts för i det dag- liga livet. Samma ord och tankar återkommer när personen försö- ker finna orsaken till de diskriminerande trakasserier eller det våld som polisen utfört. Informanten berättar sin historia och kopplar den till sina möten med svenska myndigheter och institutioner. Även om den här studien inte kan säga något generellt om olik- heter i hur män och kvinnor möter etnisk diskriminering tecknas en bild där män misstänks och anklagas för brott och kvinnor inte tas på lika stort allvar som brottsoffer. Genom mer ingående stu- dier om de olika diskriminerande praktiker som män och kvinnor möter är det möjligt att studera hur undantaget bekönas. De vålds- utsatta kvinnorna antas leva i en kultur där det är vanligt med inomäktenskapligt våld och därför anses inte brottet lika allvarligt. Enligt samma kultursyn identifieras mannen som brottsling. I båda dessa situationer är det uppenbart att polisen inte agerar efter den utsattes utsagor. Deras berättelser erkänns inte, innehåller inte den trovärdighet som man efterfrågar. Det är inte bara rätten att tala som polisen undergräver utan rätten att bli lyssnad till, erkänd, hörd, tagen på allvar. Det är viktigt att det erkännande som det handlar om här inte rör identiteten utan rätten att agera som med- borgare på ett jämlikt sätt. Erkännandet handlar om att som med- borgare inte vara förvisad till andra praktiker eller ha en underord- nad social status. Att vara icke erkänd är följaktligen inte bara att bli illa sedd, missaktad, eller nedvärderad i andras föreställningar eller bilder. Det är snarare att förvägras status som fullvärdig medlem av den sociala interaktionen och hindras från att delta som like i samhällslivet //. (Fraser 2002:195) Intervjuerna visar en samstämmighet när det gäller vissa effekter av diskrimineringen. Det de intervjuade nämner är att det sker en gradvis begränsning av rörelsefriheten. Studenten berättar om hur han efter hand har kommit att reflektera över vardagliga sysslor och vad han kan komma att utsättas för. Här beskriver utifrån erfarenheter från handlägg- ningstider och berättar om hur två svenska män fick tillgång till en kurs på arbetsförmedlingen medan samma kurs inte var tillgänglig när han sökte efter den. Kontakten med myndigheter och institu- tioner behandlas av hans sambo som kan presentera sig med Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter ett svenskt namn för tjänstemannen. Det är värt att notera att flera anmälningar till DO är författade av närstående till den som utsatts för etnisk diskriminering. Det kan tolkas som ett försök att skapa förtroende hos mottagaren, något som en av de intervjuade också omtalat. Den diskriminerade tror att anmälningen tas på större all- var om den är författad av någon som kan skriva klanderfritt och/eller innehar en annan position i samhället. Det omtalar alltså en brist på tillit till svenska myndigheter som det är en effekt av att försättas i ett medborgarskap på undantag.7 Känslan av trygghet inför rättssystemet vilar på förtroenden för de institutio- ner som är satta att upprätthålla det samma. I materialet från DO finns exempel på hur förundersökningar dragit ut och hur fall sedan lagts ned och ibland har förundersökningen gått så fort att det rimligtvis inte kunnat gå att utröna om målet kan drivas vidare eller inte. I Langes statistiska rapport om diskriminering visas att ålder, vistelselängd i , ålder vid migreringstillfället samt inkomst inte inverkar på anmälningsbenägenheten. Däremot finns ett samband mellan upplevd diskriminering och förtroendet för myndigheter (1999:85). I ett samtal med en handläggare från polisens enhet för interna utredningar är uppfattningen att anförandet av etnisk diskriminering är ett vanligt tillägg eller avrundning till en anmälan. Genom att inte ta anmälan på allvar förminskas erfarenheten av den etniska diskrimineringen till att kunna betraktas som en parantes och därmed undantagen ett erkännande. Vid samtalet med handläggaren framkom också att det inte fanns något tillförlitligt sätt att söka de anmälningar mot poli- sen som innehöll etnisk diskriminering. Anmälningarna sorterades inte under rubriceringar som möjliggör sådana sökningar. Detta osynliggörande kan ses som en praktik som ignorerar erfarenheter av diskriminering och bevarar de rasifierade strukturer som repro- ducerar diskrimineringen (jfr 2002:39). Vardagligheten i de diskriminerande praktikerna kan passera obe- märkt eller tillräckligt obemärkt för att de som ser det ska kunna ignorera övergreppen eller inte uppfatta det som kränkningar. Osynliggörandet sker inte bara genom polisens sätt att inte sortera motanmälningarna under etnisk diskriminering utan också av den utsatta. Tvärtemot vad som antas visar intervjusvaren att en anmäl- ning om etnisk diskriminering ofta ett resultat av flera diskrimine- ringar och upprepade kränkningar. Bland de intervjuade kan alla ge 7 Bristen på tillit till rättssystemet har redovisats i kvantitativa studier. Se vidare SOU 2005:56 s. 431. Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter flera exempel på etnisk diskriminering från myndigheternas och polisens sida. Den utsatta placerar in händelsen inom ramen för en etnisk diskriminering men anmäler inte den första erfarenheten utan först när skuldbeläggandet av sig själv upphört. Fördröjningen av anmälan uppvisar tre tydliga motiv: a)Personen vill inte tro att det förekommer rasism i . b)Personen vill inte identifiera händelsen som etnisk diskrimine- ring eftersom det innebär att göra sig själv till den Andra. c)Personen tror inte att hon kommer bli trodd utan riskerar istäl- let att bli misstänkliggjord och betraktad som en person utan trovärdighet. De tre faktorerna har bidragit till att personerna väntat med att anmäla eller inledningsvis sökt andra förklaringar till att de blivit diskriminerade. För utgör de återkommande kontrollerna och misstänk- liggörandet av honom att han ständigt är beredd på situationer som kan leda till konfrontationer med polisen. Trots att vittnen fanns vid de olika tillfällen då han anklagas för trafikförseelser som kan styrka hans berättelser har åklagaren valt att antingen lägga ned fallen eller också har han blivit dömd till böter i rätten. Juridiskt, betraktat från utifrån lagen, är skyldig men han uppfattar sig själv som det egentliga brottsoffret. undviker han att köra bil. berättar att det här isolerar honom. Hans studier blir svårare att genomföra då hans studieort ligger långt från hemmet och kräver att han pendlar. kunde han ta bilen men gör inte det längre på grund av risken att återigen bli stoppad och anklagad för en trafikförseelse av polisen. Isoleringen är alltså en effekt av de olika motstånd som han möter ifrån samhällets myn- digheter, i det här fallet polisen. Vid de tillfällen som polisen stop- pat honom och anklagat honom för trafikförseelser har han agerat för att processen ska bli långdragen, utdragen . Förhoppningen har varit att polisen efterhand ska tycka att själva processen blir för jobbig (se vidare nedan). Anmälningar hos DO visar att inte är ensam om dessa erfarenheter. Manliga bilförare har återkommande erfarenheter av att stoppas för trafikförseelser som inte ägt rum och kontroller som varit omotiverade och kränkande. Kaku berättar att han stop- pats över 80 gånger i samband med att han kört bil. Han säger att en del poliser är så snälla och trevliga att han inte ens tänker på Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter varför han stoppats förrän i efterhand. Han lämnas med frågan om vad det är som gör att han drar till sig polisens intresse.8 En anmälare, Ergin, beskriver hur han anklagas för fortkörning. Den påstådda fortkörningen dokumenterades inte av polisen, trots det döms Ergin till böter och indraget körkort. Hans arbete som taxichaufför omöjliggjordes av denna händelse. Även har dömts för trafikbrott. Han blev fälld för att ha kört mot rött ljus trots att ett vittne intygar motsatsen. I domen står det att polisen på ett detaljerat, säkert och trovärdigt sätt berättat om rödljuskör- ningen. Tingsrätten finner ingen anledning att ifrågasätta eller misstro vad han har berättat (citat från Tingsrättens protokoll). Det finns dock anledning att tro att polisen är van att framställa åtalsbeskrivningar i domstolar. Därför är det sannolikt lättare för en polis att vara detaljerad, säker och trovärdig än en person som står anklagad och kanske inte heller kan uttrycka händelsens alla detaljer på grund av sin svenska eller ovana med det juridiska språ- ket. Rättens beslut grundar sig på subjektiva bedömningar som kommer från rättens egna föreställningar om hur en framställning ska se ut för att uppfylla kriterierna för detaljrikedom och säkerhet. I fråga om trovärdighet kan ett annat exempel visa hur polisen undkommer misstankar om otillförlitlighet. , som fälldes för rödljuskörning, får i ett annat trafikmål rätt mot polisen. Här beto- nar rätten: Vad gäller [polisens namn] så ifrågasätter tingsrätten inte hans trovär- dighet men är av uppfattningen att han kan ha misstagit sig. (Tings- rättens protokoll) Polisen får behålla sin trovärdighet trots att han haft fel. En annan av de intervjuade som söker upprättelse hos en polis- chef för att hans familj blivit diskriminerad visar hur trovärdigheten sätts på spel men att händelsen aldrig når fram till ett ifrågasättande av polisen. Han berättar att det knackar på dörren och att han öpp- nar: –Vi kommer från polisen och letar efter en person, sa han och han nämner en person som jag inte hade en aning om. –Jag vet inte vad du pratar om, sa jag. –Får vi komma in? 8 Forskning från och visar att svarta är överrepresenterade i statistiken över stoppade i trafiken. Se vidare SOU 2005:56, s. 387. Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter –Nej, sa jag. –Jo vi går in. –Nej, har ni någon order från en åklagare? –Det skiter jag fullständigt i, sa han till mig och så går han in. Om du fortsätter att lägga dig i, säger han till mig, så åker du med. Jag ringer och försöker få tag i [polischefen]. Jag låter dom vara inne där och ringer. Jag berättar för hans sekreterare men hon säger att han inte kan ta emot mitt samtal men att han ska ringa upp mig. är polisen därinne och letar. Polisen letade efter tjejen[sonens flickvän] som fanns i huset och tjejens mamma hade sagt att [sonen] hade rövat bort henne. Ok, de hittar tjejen och du mår väl och så, frågar dom . –Ja, säger hon och de skriver ett papper och vill att jag ska skriva på. Jag säger att jag inte ska skriva på. –Det är ni som ska kontakta [polischefen] och höra vad ni har gjort. –Vad har vi gjort då? –Ser du inte att du kommer in i ett hus utan tillstånd. Skulle du gilla att jag kom till ditt hem och gjorde samma sak? –Men det är inte samma sak. –Vadå inte samma sak? Försvinn härifrån så fort som möjligt säger jag. De var jättetuffa. När de gått ringer [polischefen]. –Du ska komma till mig, sa han till mig. Och två träffar jag honom och vi pratar och jag säger att jag ska göra en anmä- lan. –Gör det säger [polischefen] för det här kan inte fortgå. Han hade redan fått information om vilka det var och han sa: –Samma [personer] igen. Men sen förändras alltihop. När åklagaren lägger ned förundersök- ningen, för att åsikterna går isär, tar [polischefen] inte längre ställning till det som inträffat. (Intervju med ) När anmälan var aktiv höll polischefen med men när åklagar- beslutet att lägga ned förundersökningen kom behövde polischefen aldrig känna sig förpliktigad att rikta misstro mot poliserna. Upp- repade händelser av den här karaktären gör, förutom att tilltron till polisen minskar, också att anmälningsbenägenheten avtar, som och flera av de intervjuade påtalat. När ingen ställs till svars för diskrimineringen är känslor av hopplöshet och vanmakt det som återstår. Flera av de intervjuade beskriver att de ofta känner att de blir misstänkta för att de tilltalas som svartskallar av polisen. Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter befinner sig i ett normaliserat undantagstillstånd. Deras ord stod mot polisens ord i rättegången. Polisens misstro till de intervjuades utsagor betyder inte att man inte uppmanar till anmälningar men uppmaningen i sig säger inget om hur anmälan behandlas. En kvinna med erfarenhet av att hjälpa våldsutsatta kvinnor berättar om hur detta bemötande påverkar kvinnor i denna situation. Man bagatelliserar saker som de faktiskt varit utsatta för och att poli- sen då uttalar att men det här är ju bara och förminskar då Då kanske vem som helst känner att det inte är någon idé att fortsätta berätta om det är den inställningen som möter en. Jag har svårt att tänka mig att polisen som sa det skulle säga så om det var en svensk medelklasskvinna som sa det, som var lite mera verbal, som hade berättat att hon just blivit inslängd i en vägg av sin sambo. Man kanske tar det på mera allvarmen där tror jag att det finns föreställningar om att ja inte vet jag men att kvinnor med viss bakgrund är mer vana att bli utsatta på vissa sätt, att det kanske inte är så farligt att just dom blir utsatta. Men det är så klart svårt att få något belägg för det. Bara såna liksom känslor man får i det mötet. [Våld är] en problematik som polisen har väldigt svårt att utreda efter- som man kanske oftast inte har vittnen, inte dokumenterat skador, alltså det är svårt för dom att utreda överhuvudtaget. Där många kvin- nor också har uppfattningen att det inte lönar sig att gå till polisen. Då blir det här liksom dubbelt om man dessutom upplever att man blir sämre behandlad bara för att man har utländsk bakgrund. Att man bryter på nåt sätt eller så. Då blir det verkligen en bekräftelse, de blir ännu mer utsatta. Ett reserverat bemötande från polisens sida, brist på sympati eller inkännande, bidrar också till att individen inte vill lämna ut sig själv och de uppgifter som krävs för att få tillstånd ett åtal. Om det redan i inledningsskedet finns en misstro. I förhållande till lagen som skall beakta allas likhet blir det bagatel- liserade bemötandet en effekt av vad som kan kallas ett kulturellt undantagstillstånd. Tankar om mångfald och mångkultur lämnar utrymme för att betrakta de Andras kultur som ett undantag för att kunna bevara mångfalden. Den typen av förklaringar blir ett sätt att konfirmera en olikhet. En olikhet som bärs upp och reproduceras av den som definierar händelsen och inte den som är utsatt för kränkningen. Det är alltså den överordnades tolkningsram som anger hur situationen skall tolkas och legitimerar den ordning som skapar subjektet som undantagen sina medborgerliga rättigheter till förmån för kulturella (de los 2003:33). I en etnisk förklar- Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter ingsmodell som alltså har gruppen, kulturen, som förutsättning för förklaringen riskerar individens medborgerliga rättigheter att bli åsidosatta. De medborgerliga rättigheterna försvinner till förmån för en etnicitetsbeteckning där förståelseramen är rasifierad. Sådana tendenser är synliga i inomäktenskapligt våld och etnicitet/kultur blir den tolkningshorisont mot vilken den utsatta skall försvara sig. Den våldsutsatta kvinnan riskerar att inte tas på allvar på grund av att polisen ser övergreppet i kulturella termer. Att vara erkänd av lagen, skriver Žižek, är en medborgerlig rättighet (2004:97). Den etniska diskrimineringen förvägrar därmed ett erkänt medborgar- skap. Ett subjekt som inte kan ifrågasätta eller erfar att lagen inte erkänner henne måste utveckla strategier och praktiker för social överlevnad. Sammantaget visar intervjuerna flera situationer där lagen är upphävd av lagen (polisen) själv. När , Dianas son, placeras i polisbilen, mellan baksätet och framsätena, vet han att han kommer att misshandlas, det finns inget han kan göra mer än att stå ut.