sou · GUB322d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Avsägelse av uppdraget prövas av regeringen (3 kap. 5 § arbetstvist- lagen). Enligt förarbetena till arbetstvistlagen har ledamöterna med hänsyn till vikten av kontinuitet i AD:s verksamhet inte medgetts obegränsad rätt att avsäga sig sitt uppdrag. Vad som skulle kunna anses utgöra särskilda omständigheter anges dock inte.34 Vi kan konstatera att frågan om längden på ledamöternas för- ordnanden har varit föremål för prövning i det tidigare redovisade Smeeton-Wilkinson-målet (se avsnitt 14.3). Smeeton-Wilkinson gjorde bl.a. gällande att han inte fått en oavhängig och opartisk rät- tegång enligt artikel 6.1 eftersom ledamöter- na i AD inte kunde anses vara oberoende då de endast utsågs för en begränsad tid och således inte var oavsättliga. fann inte att det förelåg något brott mot artikel 6.1. Kommissionen konstaterade att ledamöterna i utsågs av regeringen för en pe- riod och att de inte kunde avsättas från sitt uppdrag un- der . Kommissionen konstaterade vidare att ledamöterna var skyddade från yttre påtryckningar genom bestämmelsen i 11 kap. 2 § RF vilken innebär att ingen myndighet och inte heller får bestämma hur en domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur en domstol i övrigt skall tillämpa en rättsregel i ett särskilt fall. Mot bakgrund därav fann kommissionen att det inte fanns skäl att ifrågasätta AD:s oberoende. Vidare framgår av princip I paragraf 3 i minister- råds rekommendation R (94) 12 till medlemsstaterna om domares oberoende, skicklighet och roll att både utsedda och valda domare skall vara oavsättliga fram till den ordinarie pensionsåldern av deras förordnande om detta är tidsbegränsat. En ord- ning med tidsbegränsade domarförordnanden står således inte i strid med principerna. Av ingressen till rekommendationen framgår att ministerrådet beaktat artikel 6.1 och FN:s grundprinciper om domstolsväsendets oberoende antagna av 1985.35 Artikel 12 i FN:s grundprinciper har samma lydelse som princip I, paragraf 3 i rekommen- dation. De treåriga förordnandena för AD:s ledamöter står alltså inte i strid med . 1974:77 s. 160. 35Basic Principles on the Independence of the Judiciary. Garantier mot påverkan utifrån/Tvivel på oberoende/opartiskhet Frågorna om det finns tillräckliga garantier mot påverkan utifrån och om det föreligger tvivel på AD:s oberoende och opartiskhet behandlas lämpligen i ett sammanhang. En bestämmelse som är avsedd att garantera alla domstolars obe- roende och trygga den enskildes rättssäkerhet finns i 11 kap. 2 § RF där det anges att ingen myndighet, inte heller , får be- stämma hur domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur dom- stol i övrigt skall tillämpa rättsregel i särskilt fall. I det nämnda målet Smeeton-Wilkinson konstaterade att ledamöterna i var skyddade från yttre påtryckningar genom bestämmelsen och att det bl.a. mot bakgrund därav inte fanns anledning att ifrågasätta AD:s oberoende. En viss garanti mot påverkan utifrån kan vidare sägas ligga i det faktum att samtliga ledamöter och ersättare måste avlägga domared innan de får döma i domstolen. Motsvarande gäller för domare i allmän domstol. Genom avläggande av domareden försäkrar den enskilde att han eller hon på heder och samvete skall döma i enlig- het med lagen, vara oberoende och opartisk och inte låta sig påver- kas av yttre påtryckningar av något slag. För samtliga ledamöter och ersättare gäller vidare, liksom för do- mare i allmän domstol, de allmänna jävsreglerna i 4 kap. 12–15 §§ RB. Syftet med reglerna är att allmänt sett utesluta en domare från handläggningen av ett mål, vari hans eller hennes ställning antingen till någon av parterna eller till saken kan innebära fara för partisk- het. I 4 kap. 13 § RB anges i tio olika punkter situationer där en domare skall anses jävig att handlägga ett mål. Uppräkningen avslu- tas med en generalklausul i tionde punkten enligt vilken en domare är jävig att handlägga ett mål om eljest särskild omständighet före- ligger, som är ägnad att rubba förtroendet till hans eller hennes opartiskhet i målet. Enligt kommentaren till RB avser en sådan omständighet som sägs i denna punkt i allmänhet domarens förhål- lande till någon av parterna eller till den sak som är föremål för handläggning. Att omständigheten skall vara ägnad att rubba för- troendet för domarens opartiskhet avser att uttrycka att frågan skall bedömas efter en objektiv måttstock och att frågan om doma- ren känner sig jävig i princip inte skall ha någon betydelse för saken. I kommentaren påpekas vidare att inte som RB ser till frågan om jäv för en enskild ledamot utan ställer frågan om domstolen som sådan varit opartisk. Tillämpade på AD innebär jävsreglerna t.ex. att den som sitter i styrelsen för ett arbetsgivar- eller arbetstagarförbund inte får delta i mål där förbundet är part eller intervenient. Vad däremot gäller reg- lerna om den som kan vänta synnerlig nytta eller skada av tvistens utgång eller föreskriften om annan särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till vederbörandes opartiskhet i målet har de, med hänsyn till AD:s uppbyggnad, tillämpats mycket re- striktivt. Det torde visserligen inte förekomma att en förbunds- funktionär tjänstgör som domare i ett mål där hans förbund är part. Däremot finns exempel på att ledamöter från de centrala organisa- tionerna eller förbunden deltar i mål om tolkning av centrala avtal som har tillkommit efter förhandlingar där de själva har ingått i de centrala förhandlingsdelegationerna på ömse sidor. Detsamma gäll- er tvister där ledamoten visserligen tillhör ett annat förbund men vid t.ex. kollektivavtalsförhandlingar brukar delta i samma förhand- lingskartell som det förbund som är part i målet.36 Ej representanter för någon intressegrupp Av förarbetena till arbetstvistlagen framgår att arbetsgivar- och ar- betstagarledamöterna inte skall uppträda som representanter för någon intressegrupp utan att de skall företräda erfarenheter och synsätt från arbetsgivare och arbetstagare generellt. Meningen är, anges det, att AD genom dessa ledamöter skall få den sakkunskap som behövs om förhållandena på arbetsmarknaden och de rätts- uppfattningar som utbildats på detta område. Vidare anges att den blandade sammansättningen av ämbetsmannaledamöter och före- trädare för arbetsmarknadsorganisationerna har visat sig ändamåls- enlig och att AD genom sin sammansättning har kunnat uppträda med den auktoritet som är nödvändig för att dess avgöranden skall vinna allmän efterföljd på arbetsmarknaden.37 36Rättegången i arbetstvister – Lagkommentar och uppsatser utgivna av , 1979, s. 147. Se också andra upplagan av kommentaren 2005, s. 155 f. 1977:74 s. 111 och s. 115. Subjektiv och objektiv opartiskhet Som framgått har i sin praxis gjort åtskillnad mellan subjektiv och objektiv opartiskhet. Frågan om subjektiv opartiskhet tar sikte på att utröna om domaren rent konkret dömer partiskt. Den objektiva opartiskheten tar sikte på om det för en objektiv iakttagare finns några legitima tvivel om domarens opar- tiskhet. I praxis har tonvikten lagts vid den ob- jektiva opartiskheten eftersom det i regel är omöjligt att visa att en domare i verkligheten brustit i opartiskhet. Den objektiva opartiskheten såvitt avser intresseledamöterna i har varit föremål för prövning i målet AB mot . ansåg inte att kra- vet på opartiskhet i artikel 6.1 hade kränkts. Den objektiva opartiskheten såvitt avser intresseledamöterna i har även varit föremål för prövning i målen Dyrwold m.fl. mot , Plåtslageri och Ventila- tion Handelsbolag mot , Yom-tov mot och Smee- ton-Wilkinson mot . ansåg inte att kravet på oberoende och opartiskhet i artikel 6.1. Europakonven- tionen hade kränkts. Av intresse är även dom i Langborger-målet där domstolen fann att kravet på oberoende och opartiskhet i artikel 6.1 hade kränkts såvitt avsåg intresseledamö- terna i Bostadsdomstolen. Av avgörandena i och framgår att systemet med intresseledamöter i domstol inte i sig an- setts utgöra ett brott mot konventionens krav på att en domstol skall vara oberoende och opartisk. Tvärtom är intresseledamöterna enligt generellt sett mycket väl lämpade för upp- giften. I Kellermann-målet t.ex. framhåller att intresseledamöterna i genom sina speciella kunskaper och erfa- renheter av förhållandena på arbetsmarknaden bidrar till AD:s för- ståelse av dessa och därför i princip förefaller vara mycket väl kvali- ficerade att delta i avgörandet av arbetsrättsliga tvister. Avgörande- na ger inte stöd för att rent generellt betrakta intresseledamöter i en domstol som partiska enbart av den anledningen att de organisa- tioner som föreslagit dem har intressen som kan stå i strid med ett partsintresse. En intresseledamots oberoende och opartiskhet kan emellertid ifrågasättas i ett enskilt fall. Av de nu nämnda avgörandena framgår att man för att utröna om det finns i brister i den objektiva opartiskheten måste ställa sig frågan om intressebalansen i domstolen har rubbats och om detta medför att domstolen inte är att anse som oberoende och opartisk vid avgörandet av den aktuella tvisten. Utgångspunkten är då att intressebalansen normalt består i att domstolen sammanträder med två arbetsgivar- och två arbetstagarledamöter. Dessa antas i normal- fallet balansera varandra. Intressebalansen kan ha rubbats antingen om de fyra intresseledamöterna har ett gemensamt intresse som är motsatt partens intresse, eller om deras intressen, även om de inte är gemensamma, ändå är sådana att de i vilket fall som helst står i motsats till partens. Vid bedömningen av om intressebalansen har rubbats har omständigheterna i den enskilda tvisten betydelse. Den avgörande frågan är hur nära anknytning det finns mellan det som tvisten gäller och de intressen eller värderingar som intresseleda- möterna kan antas stå för. I Langborger-målet ansågs intressebalansen ha rubbats eftersom intresseledamöterna hade föreslagits av och hade nära anknytning till organisationer som båda hade intresse av att förhandlingsklau- sulen i det i målet aktuella hyresavtalet skulle bestå. Eftersom Langborger hade begärt att klausulen skulle utgå ur hans hyresavtal kunde han rimligen befara att intresseledamöterna hade ett gemen- samt intresse som stod i motsats till hans eget och att den intresse- balans som normalt fanns i Bostadsdomstolen riskerade att rubbas. Domen i Langborger-målet analyseras i prop. 1990/91:98. Där an- ges att de slutsatser som kan dras av domen är att medverkan av intresseledamöter normalt inte medför att en domstols opartiskhet och oavhängighet behöver sättas i fråga men att det i vissa speciella situationer kan uppstå problem. Det mönster som skall föreligga för att en sådan situation skall uppstå kan enligt propositionen ut- tryckas på följande sätt. Intresseledamöterna i domstolen eller nämnden skall ha anknytning till organisationer som bedriver verk- samhet och har intressen att bevaka på det aktuella tvisteområdet. En av parterna i tvisten skall föra en talan som direkt eller indirekt kan sägas rikta sig mot ett sådant intresse. De aktuella organisatio- nerna – och därmed även intresseledamöterna – skall kunna befaras ha ett gemensamt intresse av att parten inte vinner framgång med sin talan. En avgörande omständighet synes vara att den balans av motstående intressen som normalt råder mellan intresseledamöter- na löper risk att bli satt ur spel i de angivna situationerna (prop. s. 26). Som tidigare nämnts ändrades sammansättningsreglerna i hyres- nämnderna och Bostadsdomstolen efter dom i Langborger-målet (se avsnitt 14.3). I samband därmed behandlades även frågan om domen hade betydelse för andra specialdomstolar såsom Arbetsdomstolen. I propositionen pekas på två typer av si- tuationer där problem liknande dem som förekommer i Langbor- ger-målet skulle kunna uppkomma i AD. Det ena typfallet angavs vara att en enskild arbetstagare, som är oorganiserad eller som inte stöds av sin fackliga organisation, driver en tvist mot sin arbetsgiva- re t.ex. i ett anställningsskyddsärende. Arbetagaren kan i sådana fall – med eller utan fog – uppfatta situationen på det sättet att både den fackliga organisationen och arbetsgivaren är hans motståndare. Det andra typfallet angavs vara att en facklig minoritetsorganisa- tion, som konkurrerar med någon etablerad facklig organisation på ett visst område, tvistar med en arbetsgivare om t.ex. rätten att teckna kollektivavtal och i samband med det gör gällande att ar- betsgivaren har kränkt organisationens fackliga rättigheter i något avseende. För minoritetsorganisationen kan såväl den etablerade fackföreningen som arbetsgivaren och dennes arbetsgivarorganisa- tion framstå som motparter med gemensamma intressen gentemot minoritetsorganisationen. Med ledning av utta- landen i Langborger-målet uttalade departementschefen att de in- tressemotsättningar som kunde föreligga i de två angivna typsitua- tionerna inte var sådana som gav upphov till en situation motsva- rande den i Langborger-målet. Något gemensamt intresse kunde inte sägas föreligga på sätt som var fallet i Langborger-målet. Vida- re medgav enligt departementschefen reglerna för AD:s samman- sättning en större flexibilitet än Bostadsdomstolens sammansätt- ning vilket främst hängde samman med att organisationsbildningen var mer utvecklad på arbetsmarknaden och inte lika homogen som på bostadsområdet. Slutsatsen var att några ändrade regler inte be- hövdes såvitt avsåg sammansättningen i AD (prop. s. 30 f.) I Juridisk 1989–90 nr 2–3 s. 390 f. behandlar frågan om Arbetsdomstolen i ljuset av Langborger-målet. slutsats var att flera skäl talade för att domen inte skulle få något nämnvärt genomslag i arbetsrätten. Som skäl därför anfördes bl.a. att avgörandet var ett in casu-avgörande där specialdomstolar med lekmannainslag ingalunda dömdes ut, att den allmänna sam- mansättningen i AD med partsföreträdare från hela arbetsmarkna- den lämnar mindre utrymme för ett direkt partsinflytande och att den allmänna specialkompetensen i AD är mer spridd . pekar på att det kan finnas skäl att understryka det ange- lägna i att det inte tubbas på bestämmelserna om domarjäv i 4 kap. 13 § RB. I Juridisk 1989–90 nr 2–3 s. 199 f. behandlar frågan om intresserepresentation, opartiskhet och oavhäng- ighet såvitt avser Arbetsdomstolen. Sigeman anser att frågan om intresserepresentation aktualiserar den grundläggande frågan om Arbetsdomstolen är att anse som en oavhängig och opartisk dom- stol i mening. Enligt Sigeman måste AD i princip anses uppfylla krav. För det allt övervägande antalet tvister åstadkommer intresserepresentationen i praktiken en balans mellan de två sidorna på arbetsmarknaden. Er- farenheten visar dock enligt Sigeman att det ibland finns tvistefrå- gor där båda sidornas intresseföreträdare kan ha ett gemensamt in- tresse som är motsatt den ena partens i rättegången. Enligt Sigeman skulle Arbetsdomstolens ställning som oavhängig och opartisk domstol i bl.a. mening kunna tryggas genom en lagändring av innebörd, att enbart ämbetsmannadomare skulle avgöra tvister beträffande vilka det på objektiva grunder hävdades att intresserepresentanter på båda sidor kunde antagas benägna att främja ett intresse som var motsatt rättegångspartens intresse. I Juridisk 1995–96 nr 4 s. 1236 menar med hänvisning till Smeeton-Wilkinson-målet att det motsatta intresset varken behöver vara gemensamt eller omfattas av samtliga intresseledamöter. Det räcker alltså, liksom vid jäv i egentlig me- ning, att en av de deltagande ledamöterna inte uppfyller kravet på objective impartiality. Lunning konstaterar vidare att det inte finns någon alternativ sammansättning i AD där de partsutsedda ledamöterna utgår och ställer frågan om vi möjligen fått ett nytt exempel på att den svenska rättsordningen inte tillhandahåller de domstolar som kräver?. Objektiv opartiskhet i diskrimineringsmålen Varken eller har behandlat frågan om objektiv opartiskhet i något diskrimineringsmål. Som framgått utgör systemet med intresseledamöter generellt sett inte något problem i förhållande till . Saken kan dock alltid ställas på sin spets och bli föremål för prövning i ett en- skilt fall eller för en viss typ av mål (som lönediskrimineringsmål). Den fråga man måste ställa sig är om det i diskrimineringsmål finns typsituationer där intressebalansen kan riskera att rubbas? Finns det diskrimineringsmål där det på objektiva grunder kan befaras att intresseledamöterna antingen har ett gemensamt intresse som är motsatt partens intresse, eller ett intresse som utan att vara gemen- samt ändå står i motsats till partens intresse? Olika typer av diskrimineringsmål De diskrimineringsmål som prövats i AD har huvudsakligen handlat om påstådd diskriminering i fråga om lön, vid anställning och arbetsgivarens underlåtenhet att undersöka och åtgärda sexuel- la trakasserier. I mål om anställning och underlåtenhet att ingripa mot trakasserier menar vi att det inte går att urskilja några gemen- samma intressen hos intresseledamöterna som kan befaras stå i motsats till intressen hos endera parten i tvisten inför domstolen. Detsamma gäller mål t.ex. om uppsägningar och omplaceringar. Debatten om AD har inte heller tagit sikte på de typerna av diskri- mineringsmål. Det har gjorts gällande i debatten att det i lönediskrimineringsmå- len finns en risk för att intressebalansen i AD rubbas på grund av att intresseledamöterna har ett gemensamt intresse av att slå vakt om kollektivavtalen och lönesättningsnormerna på arbetsmarkna- den. Enligt kritikerna skulle dessa intressen medvetet eller omedve- tet kunna komma att sättas före den enskildes intresse och intresset av ickediskriminering. Uppfattningen tycks vara att lönediskrimi- neringsmålen främst handlar om tolkning och tillämpning av kol- lektivavtal och att parterna i praktiken dömer över sina egna avtal eller åtminstone att utgången i ett enskilt fall kan få återverkningar för avtalssystemet i stort. , då den nuvarande jämställdhetslagen tillkom, har AD prövat åtta mål om lönediskriminering på grund av kön; AD 1995 nr 158, 1996 nr 41, 1996 nr 79, 1997 nr 68, 2001 nr 13, 2001 nr 51, 2001 nr 76 och 2003 nr 74. AD har bifallit talan i två av må- len och avslagit talan i sex fall. JämO förde talan i fyra av målen och vann bifall i ett fall (AD 1995 nr 158). I de övriga fyra fallen, där talan fördes av en facklig organisation, bifölls talan delvis i ett fall (AD 1996 nr 79). AD 1995 nr 158 (Kumla-målet) (mål nr A 235/94; JämO mot Kumla kommun) handlade om en kvinnlig förvaltningsekonom vid en kommuns stadsbyggnadsförvaltning som hade lägre lön än en manlig förvaltningsekonom vid samma kommuns social- förvaltning. Enligt kollektivavtalet ÖLA 93 rörande löner och all- männa anställningsvillkor fanns vissa grundläggande principer för lönesättningen av innebörd att lönen skulle vara individuell och differentierad och bestämmas utifrån arbetstagarens bidrag till verksamhetsförbättringar, befattningens ansvarsnivå, svårighetgrad och befogenheter samt arbetstagarens prestation och duglighet. Samma principer för lönesättningen skulle gälla såväl kvinnor som män liksom för yngre och äldre arbetstagare. Lönerna för de bägge ekonomerna var individuellt reglerade. Frågan i målet var om löne- diskriminering enligt (dåvarande) 18 § jämställdhetslagen skulle anses föreligga. AD fann att de bägge ekonomerna utförde arbete som var att betrakta som lika eller likvärdigt. Det förelåg därmed enligt den dåvarande presumtionsregeln otillåten könsdiskrimine- ring. Avgörande för målets utgång var att domstolen inte fann att kommunen hade visat att löneskillnaden mellan de bägge ekono- merna till någon del berodde på skillnader i deras sakliga förutsätt- ningar för arbetet eller på någon annan saklig grund, som varken direkt eller indirekt hade samband med kön. AD:s slutsats blev att otillåten könsdiskriminering skulle anses föreligga. Kommunen förpliktades att betala i allmänt skadestånd samt visst ekonomiskt skadestånd till den kvinnliga förvaltningsekonomen. AD avgjorde målet i allmän sammansättning med sju ledamöter (fyra män och tre kvinnor). Två av ledamöterna var skiljaktiga (ar- betsgivarledamöterna – en man och en kvinna) och ville avslå talan på den grunden att de aktuella arbetena inte var lika eller likvärdiga. betydelse för målets utgång berörs inte i dom- skälen. Däremot hänför sig AD till förarbetsuttalanden till jäm- ställdhetslagen, egna tidigare avgöranden och domar från EG- domstolen. AD citerar motiven till jämställdhetslagen enligt vilka det på svensk arbetsmarknad råder stor enighet om vilka generella kriterier som är relevanta för värdering och lönesättning av arbeten och att hänsyn måste tas till normer som i övrigt tillämpas för löne- sättningen på arbetsmarknaden så länge dessa inte direkt eller indi- rekt nedvärderar kvinnligt arbete. Även den arbetsvärdering som JämO åberopade i målet utgick från kriterier som angetts i lagfö- rarbetena. AD 1996 nr 41 (Barnmorskemålet I) (mål nr A 153/95; JämO mot läns landsting) handlade om en kvinnlig barnmorska som var anställd av ett landsting och som hade lägre lön än två manliga klinikingenjörer som var anställda av samma landsting. I kollektiv- avtalet ÖLA 93 fanns vissa grundläggande principer för lönesätt- ningen av innebörd att lönen för den enskilde arbetstagaren skulle vara individuell och differentierad och bestämmas utifrån arbetsta- garens bidrag till verksamhetsförbättringar, befattningens ansvars- nivå, svårighetgrad och befogenheter samt arbetstagarens presta- tion och duglighet. Samma principer för lönesättningen skulle gälla såväl kvinnor som män liksom för yngre och äldre arbetstagare. Lönerna för de aktuella arbetstagarna var bestämda i ett lokalt kol- lektivavtal med utgångspunkt i de principer som det centrala avtalet angav. Frågan i målet var om lönediskriminering enligt (dåvarande) 18 § jämställdhetslagen skulle anses föreligga. AD fann att JämO inte förmått visa att barnmorskans arbete var likvärdigt med något av klinikingenjörernas arbeten. Talan avslogs därför. AD avgjorde målet i allmän sammansättning med sju ledamöter (fem män och två kvinnor). En av ledamöterna var skiljaktig (en av arbetstagarle- damöterna – kvinna – ansåg att arbetet var likvärdigt). AD redogjorde fylligt för uttalanden i förarbetena till jämställd- hetslagen och konstaterade därefter att lagstiftarens avsikt måste antas vara att diskrimineringsförbudet skulle kunna tillämpas även när löner fastställts i kollektivavtal och överensstämmer med lö- nerna på arbetsmarknaden i stort. Detta kunde dock enligt AD inte innebära att kollektivavtalen saknar betydelse; utgångspunkten för tillämpningen av diskrimineringsförbudet var enligt förarbetena den värdering av olika arbetsuppgifter och normer i övrigt för löne- sättningen som tillämpas på arbetsmarknaden. stod det enligt AD klart att andra arbetsvärderingar än de som kommit till uttryck i kollektivavtal kan beaktas. Det måste dock inte minst av rättssäkerhetsskäl – dvs. av hänsyn till en arbetsgivare som tilläm- par ett träffat kollektivavtal – ställas stora krav på en arbetsvärde- ring vars värderingar avviker från de generella värderingar som kommer till uttryck i kollektivavtalens lönebestämmelser. Dessa krav får å andra sidan inte vara så långtgående att lagens diskrimine- ringsförbud blir ineffektivt. AD 1996 nr 79 (mål nr A 246/1994; mot kom- mun) handlade om en kvinnlig avdelningschef som var anställd av en kommun och som under vissa perioder haft lägre lön än en man- lig avdelningschef anställd av samma kommun. De båda avdel- ningschefernas löner var individuellt reglerade. Frågan i målet var om lönediskriminering enligt (dåvarande) 18 § jämställdhetslagen skulle anses föreligga. Talan bifölls till viss del. Kommunen förplik- tades att betala i allmänt skadestånd samt visst ekono- miskt skadestånd. AD avgjorde målet i allmän sammansättning med sju ledamöter (fem män och två kvinnor). Domen var enhällig.