sou · GUB321 · 2007-01-01 00:00:00 — (Nohrstedt, 2002:111) Kvinnorna är genomgå- ende mer fokuserade på de mänskliga aspekterna och uttrycker mer känslomässiga tolkningar än de intervjuade männen. Medkänslan riktas framför allt mot de oskyldiga offren – barn, kvinnor och åld- ringar. Men det är inte alltid som medkänslan med de oskyldiga offren dominerar i intervjugrupperna. Ett antal distanseringsstrate- gier framkommer i resultaten som visar hur man håller lidandet ifrån sig och undviker att bli känslomässigt berörd. Några avvisade mediernas rapporter om civila offer och det var särskilt vanligt i den grupp som bestod av invandrare med serbiskt ursprung. Bland de intervjuade med nordiskt ursprung, dvs. ursprungsnorska eller – svenska intervjupersoner, var det vanligare //att distansera sig genom att framhålla hur geografiskt och kultu- rellt avlägset det som sker på är. // Distansen kunde under- strykas genom att man applicerade ett vi-dom perspektiv där de drabbades kultur, temperament och livsstil avhumaniserades. Vem be- höver bry sig om offer som är ociviliserade och barbariska? (Nohr- stedt, 2002:113) Detta var vanligare i de ursprungsnorska grupperna än i de ursprungsvenska. I de förra betonas relativt ofta ett exkluderande perspektiv medan de senare snarare uttrycker inkluderande upp- fattningar genom jämförelser mellan (som ligger närmare) och andra mer avlägsna krig t.ex. i . I som deltog i kriget (också militärt om än inte i några strider) placerades Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen alltså konflikten mentalt längre bort än i om man generali- serar från intervjugruppernas resonemang. Intervjuerna tog även upp frågor om medierapporteringen. I de flesta grupper både i och förekommer mediekritiska kommentarer som tyder på ett visst mått av skepsis mot krigsjour- nalistiken. Inte överraskande visar sig detta mest framträdande i invandrargrupperna. Likafullt kan det också konstateras att resul- taten från fokusgruppintervjuerna pekar på att skillnader i norska och svenska mediers rapportering förklarar skillnader i perspektiv på kriget i och . Det är vanligare i de norska grup- perna att man lutar åt Nato-perspektivet än i de svenska grupperna även om ambivalensen är betydande i bägge fallen. Mediernas bild av värdiga offer präglades inledningsvis starkt av de ledande Nato-ländernas propaganda med påföljd att medlidandet främst omfattade de kosovoalbanska flyk- tingarna. Men successivt och i takt med att Natos krigspropaganda blev ifrågasatt blev bilden mer balanserad och även civila serbiska offer uppmärksammades. Förmodligen underlättades denna för- skjutning både av geografiska och kulturella faktorer. var den första konflikt i efter som enga- gerade stormakterna militärt. Närheten och de professionella kon- takterna med medierna på motverkade en ensidig propagan- dabild av det slag som medierna hade förmedlat från . Det gick inte att dölja och heller inte att distansera sig från krigets sanna ansikte. De drabbade var trots allt européer. Fokusgrupp- sintervjuerna belyser hur starkt bilderna på flyktingar och civila offer etsade sig fast i människors medvetande. Men de tyder också på att de norska intervjupersonerna har en något större benägenhet än de svenska att distansera sig från lidandet, som om det var svårt att ta till sig offren i ett krig som det egna landet deltog i som vär- diga deras medlidande. Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen Kriget mot terrorismen I: och Den nya typen av krig – det assymetriska – blir spektakulärt tydlig Om tesen om de nya krigen (Kaldor 1999) formulerades i an- slutning till krigen på så kom den att få verklig resonans efter terroristattackerna mot den 11 septem- ber 2001. Tydligare kunde det knappast bekräftas att väpnade kon- flikter i den nya världsordningen efter 1989 var asymmetriska och utkämpades mellan löst organiserade nätverk av halvmilitära grup- per å ena sidan och nationalstaters militära förband å den andra sidan. Anfallen mot tre framträdande symboler för den ameri- kanska supermakten – (WTC), , , D.C. och antagligen Vita Huset eller Capi- tolium – skördade ca 3000 civila offer och fick som bekant enorm uppmärksamhet i medierna världen runt. Det finns skäl att anta att tidsplaneringen av terrorattackerna just syftade till maximal medie- uppmärksamhet i och med att de första två flygplanen störtades mot WTC med , vilket innebar att ett stort antal tv-kameror på det medietäta var riktade mot tornen när det andra planet flög in i byggnaden. Terroristerna utnyttjade inte bara flygtekniken utan också live-televisionens möjligheter för sina propagandasyften. Mediernas bild –en exkluderande och anti-amerikansk diskurs? Svenska medier gav naturligtvis exceptionellt stort utrymme åt dessa händelser. Studier visar att terrorattackerna fick ungefär dubbelt så mycket plats i de svenska medierna som Afgha- nistankriget vid en jämförelse av i sju natio- nella medier (Nord & Strömbäck 2002:142). Mest belysande för den medialt extraordinära karaktären på händelserna den 11 sep- tember är kanske det förhållandet att morgontidningen , som annars är tämligen texttung, dagen efter attackerna fyller förstasidan med ett foto på de brinnande WTC-tornen (DN ), medan den normalt bildberoende kvällstidningen väljer att fylla sin förstasida med en text om händel- serna (2002). För att markera den historiskt unika Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen betydelsen av attackerna väljer alltså de två tidningarna en layout som radikalt avviker från det normala! I det här sammanhanget är det annars kanske mest intressant att närmare kommentera de identifieringsmarkörer som kommer till uttryck i mediediskurserna. I vilken utsträckning bekräftades hypoteser om en rasifierad Vi-Dom-diskurs av resultaten i medie- studierna? Det kan nämnas att det förekom anklagelser mot medi- erna för anti-amerikanism i samband med . Skulle detta vara korrekt torde de knappast kunna beskyllas för en etno- centrisk diskurs, enligt den kritik som exempelvis formulerade i Orientalismen. Det kan dock förefalla långsökt att tala om anti- amerikanism för den som har tydliga minnesbilder av tidningarnas helsidor med foton på dem som kastat sig ut eller fallit ut från WTC, på chockade människor som flyr undan rök och rasmassor vid Ground Zero eller på dem som söker efter information om anhöriga som befann sig i de kollapsade tornen. Men det uppstod i en politiserad diskussion kring hur attackerna kontextuali- serades i medierna. För somliga mediekritiker var det upprörande att över huvud taget nämna de bakomliggande orsakerna till anti- amerikanismen i arabländerna. Forskningen ger dock inget stöd för påståendena om anti-ameri- kanism i medierapporteringen. Visserligen är begreppet anti-ame- rikanism diffust och svårt att ge en klar definition. Är det t.ex. anti-amerikanism att försöka ge historiska förklaringar till USA- fientliga stämningar i olika delar av tredje världen? Eller är kriteriet att det finns en övervikt av berättelser om anti-amerikanska mani- festationer? I studie av svenska mediers rapportering efter redovisar författarna kvantitativa resultat dels från en mätning av anti-amerikanska respektive anti-muslimska händelser, dels före- komst av olika retoriska figurer som antingen är tydligt anti-ameri- kanska eller anti-muslimska. Anti-amerikanska och anti-muslimska händelser har i undersökningen definierats på så sätt att de i det första fallet helt enkelt rör nyheter om anti-amerikanska opinions- yttringar och liknande, medan de anti-muslimska nyheterna hand- lar om olika yttringar av antipatier gentemot muslimer. Denna jämförelse visar att endast en liten del av materialet innehåller hän- delser av någondera slaget. om anti-muslimska händelser och mellan om anti-amerikanska händelser (Nord & Strömbäck 2002:111). Resultaten är svåra att tolka eftersom analysen inte klargör på vilket sätt de är relaterade Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen till den huvudfråga som författarna avser att besvara, nämligen ..om nyhetsförmedlingen var obalanserad till nackdel för islam och för muslimer.. (Nord & Strömbäck 2002:107). Saken kompliceras bland annat av att det inte är orimligt att tänka sig att nyheter om anti-amerikanska händelser, såsom forskarna har klassificerat mate- rialet, mycket väl kan förekomma i nyheter med anti-muslimsk tendens. Tydligare är resultaten beträffande de retoriska figurerna i nyhetsmaterialet. Här har forskarna försökt kategorisera efter figu- rernas tendens eller attityd gentemot respektive gentemot muslimer. Den vanligaste figuren är den som framställer Muslimer som fanatiker och den näst vanligaste som världspolis (Nord & Strömbäck 2002:113). Således förekommer negativa reto- riska figurer kopplade både till och till muslimer. Men samti- digt är det vanligare att de anti-amerikanska figurerna får stöd i det journalistiska materialet, antingen av journalisterna själva eller i de källor som kommer till tals, än de anti-muslimska figurerna, vilka relativt ofta kritiseras när de förekommer. Det sammantagna resultatet visar att 170 artiklar och inslag innehåller anti-muslimska retoriska figurer, vilket kan jämföras med 128 anti-amerikanska dito (Nord & Strömbäck 2002:115). Det finns alltså inget i under- sökningen som tyder på någon utbredd anti-amerikanism i de svenska medier som studerats. Till en liknande slutsats kommer som under- sökt rapportering om terroristattackerna 11 sep- tember. Bakgrunden till hennes studie är den kritik som en styrel- semedlem i samma företag uttryckt offentligt i en artikel i (). Enligt denna kritik hade rapporteringen varit alltför kritisk mot och styrelseledamoten menade vidare att vissa journalister använt som plattform för att föra ut sina personliga uppfattningar. Liknande kritik hade något tidi- gare framförts också i och fångades även upp i ett antal ledarartiklar (Ghersetti 2004:204). På uppdrag av styrelse genomförde Ghersetti en granskning av samtliga nyhetssändningar och samhällsprogram i alla kanalerna utom P2 . Ekots innehåll analyserades separat på grund av redaktionens centrala ställning som nyhetsprogram med hög trovärdighet och stor publik. Inte överraskande visar Ghersetti att bilden av var övervägande positiv. Två tredjedelar av totala antalet värderande omdömen var positiva. Mest frekvent var omnämnanden av det stöd och den sympati som visades från världen i övrigt. Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen för kontrastens skull jämföras med bilden av terroristerna. Värde- rande omdömen om dessa var mindre frekventa än motsvarande för . De negativa omdömena om terroristerna uppgår till . Samtliga värderande utsagor om dem i Ekot var negativa. Ghersetti kommer fram till att rapporteringen i SR visserligen innehöll både spekulationer och kritik gentemot . Men detta var inte dominerande: On the contrary, the overall picture was clearly supportive of the US and condemning of the terrorists and their acts. The results of the study do thus not support the accusa- tions of SR having been biased and inaccurate in disadvantage to the US. Hon framhåller att dessa resultat förvisso inte kan ge svar på frågan om SR:s rapportering hade den önskvärda utformningen och fördelningen av värderande omdömen. Det är en fråga som förutsätter ett ideologiskt ställningstagande som Ghersetti anser inte har i undersökningen att göra (Ghersetti 2004:219–220). Mediernas bild – en rasifierande och inkluderande diskurs? Vi kan alltså avfärda beskyllningarna mot medierna för anti-ameri- kanism, försåvitt inte den ideologiska utgångspunkten är att all kritik mot i samband med är uttryck för en sådan hållning. Däremot ger nämnda studier inte något entydigt svar på om de svenska medierna uttrycker en rasifierande, etno- centriskt vit diskurs. Huruvida detta är fallet är en fråga som krä- ver vissa begreppsliga klarlägganden och andra empiriska metoder för att besvara. Till att börja med måste frågan ställas om det bakom mediernas rapportering finns olika måttstockar med vilka människovärdet eller i varje fall empatin mäts ut. ordförande, , framförde i samband med en internatio- nell manifestation till minnet av offren för terroristattackerna att den visade att européernas medkänsla är villkorad: Det här bygger på att det den här gången handlar om vita männi- skor som oss själva. Den här unika upprördheten när drabbas tycker jag är osmaklig, säger (2001-09- 15; här från Nord & Strömbäck 2002:106). Delvis sammanhäng- ande med denna kritik av den selektiva medkänslan är kri- tik av mediebevakningen i samband med . Han ser flera skäl till misstro gentemot svenska medier. Bland annat därför att material från de anglo-amerikanska medierna används så okri- tiskt. Men det mest oroväckande är, menar han, att journalisterna Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen inte längre går i krig för sanningen utan för den västerländska saken (2002:70). Om har rätt i sin kritik skulle det kunna tyda på en bakomliggande identifieringsmekanism som både har att göra med vilka offer som blir föremål för mediernas medlidande och vilka informationskällor som anlitas (jfr. De amerikanska offren för terrorismen inkluderas med den kollektiva gemenskapen, dvs. med ett Vi. Medan exempelvis det betydligt större antalet civila offer under eller de drygt 20.000 civila dödade i Afghanistan- kriget (Small Arms Survey 2005:244) inte inkluderas i samma med- lidandegemenskap utan förpassas till ett utanförskap, ett Dom, bestående av ovärdiga offer. Att medierna vad gäller fördelningen av medlidande fungerar enligt en Vi-Dom-princip förefaller omöjligt att förneka. Allra tyd- ligast kommer detta fram i några spektakulära rubriker. Liksom europeiska politiker och elitmedier låter rubriken till sin huvudledare dagen efter terrordåden bli en performativ handling: är vi alla amerikaner. Ett citat ur brödtexten lyfts fram med rubrikstil: Inte bara i egenskap av chockade tv-tittare, utan också som demokrater (; 2002:18). I citeras president i rubriken över ett helt uppslag: God Bless (; 2002:23). Medkänslan kommer till uttryck på många sätt i rubriker och i det visuella materialet efter . I t.ex. i rubriker som Världen håller andan (förstasi- dan), Hela världen är våldtagen (s.38–39), Hela världen ger sitt stöd (s.42–43) och måste vi alla hålla samman (sistasidan) (, 2002:18). följer upp sin gemenskapsmarkör från huvudledarens rubrik med andra rubriker såsom Svenskar flydde ut ur skyskrapan (s.21), Trösten söks i kyrkorna (s.34–35), Ett ljus för alla offer (s.36) och Rustade för att skydda (s.38) (2002:18–19). Om det således inte råder något tvivel om att mediediskursen tvärtemot beskyllningarna om anti-amerikanism i stället till övervä- gande delen inkluderar de amerikanska offren i ett kollektivt Vi är frågan hur det ser ut med avseende på diskrimineringens första ansikte, dvs. bilden av Dom, i det här fallet närmast muslimerna som kollektiv. I detta fall är svaret inte helt entydigt. I varje fall är Nord & Strömbäck inte benägna till kategoriska omdömen utifrån sina resultat. Som angavs ovan tyder resultaten från deras analys av retoriska figurer att anti-muslimska uttryck förekommer, men att Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen de relativt sällan understöds av journalisterna. Nords och Ström- bäcks rapport behandlar förutom medierapporteringen efter terror- attackerna även av , dvs. En av de skillnader mellan rapporteringen från respektive som de påvisar är att de senare händelserna i påfallande litet utsträckning skildras av reportrar på plats. I stället uppmärksammas spridda demonstrationer i grannlandet , särskilt gäller detta televi- sionen (Nord & Strömbäck 2002:119). I tidningarna får däremot artiklar om hur medierna fungerar i krig förhållandevis stort utrymme (Nord & Strömbäck 2002:119) Amerikanska elitkällor dominerar både i rapporteringen efter och i Afghani- stankriget (42 resp. ). Drabbade som källor förekommer relativt sällan i båda fallen och drabbade afghaner är lika frekventa i tv-inslagen i det senare fallet som drabbade amerikaner i det förra. Däremot är det vissa skillnader i tidningsmaterialet på så sätt att det är fyra gånger vanligare att drabbade amerikaner är källor efter än att drabbade afghaner är det av (8 resp. ; Nord & Strömbäck 2002: 92,126). Liksom i medierapporteringen efter konsta- terar Nord och Strömbäck beträffande att analy- sen av förekommande retoriska figurer inte ger belägg för någon entydig USA-vänlighet eller fientlighet mot muslimer (s.139). De konstaterar dock en skillnad mellan urvals- och innehålls- aspekter i mediernas rapportering å den ena sidan, som de finner tämligen balanserad och utan vare sig starkt anti-amerikanska eller starkt anti-muslimska drag, och å den andra sidan tv-inslag och fotografiska bilder, som förhållandevis ofta uttrycker stereotypa uppfattningar om muslimer respektive västerlänningar. När det gäller den formmässiga presentationen gör de följande observatio- ner: Det tycks då som om den redaktionella medvetenheten om att kritiskt värdera och balansera nyheterna till viss del går förlorad. I både TV- inslag och stora bilder i tidningarna är muslimer desperata, aggressiva och irrationella. De går i organiserade demonstrationståg och bränner Bushdockor och skriker ut sitt hat. Värst är Koranskolans elever. Alternativt står annars muslimer förtvivlade vid sitt bombade hus i och undrar varför de drabbas av kriget. // Med väster- länningar är det snarare tvärtom. De skildras i de flesta sammanhang som moderna, mänskliga och rationella och som delar av ett högtek- nologiskt samhälle. (Nord & Strömbäck 2002:157–158) Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen I sina slutsatser är författarna försiktiga med att slå fast påverkans- effekter på den allmänna opinionen. De tror inte att stereotyperna ..har förändrat opinionen i någon särskild riktning. Däremot kan de ha förstärkt redan existerande föreställningar om amerikaner och muslimer. (Nord & Strömbäck 2002:159). Denna konsekvens- bedömning får även stöd i Ghersetti & Levins förstudie av medie- rapporteringen efter : rapporteringen av musli- mer och muslimska länder är schabloniserad och de beskrivs som farliga och terrorbenägna (Ghersetti & 2002:26). I och med blev det närmast övertydligt demonstrerat att en ny typ av krig hade uppstått. Det var chockar- tat och svårbegripligt och såväl politiker som journalister och all- mänhet hade problem att förstå vad det handlade om. Vilka var de bakomliggande orsakerna? Vilka var skyldiga och vilka var offer? Mediernas rapportering var naturligtvis massiv och bar tydliga spår av hur exceptionell nyheten om terroristattackerna mot symbo- lerna för supermaktsposition bedömdes vara. Vissa politiker kritiserade bl.a. Ekots och nyheter för anti-ameri- kanism, förmodligen endast därför att man i rapporteringen för- sökte förklara dåden med hänvisning till politik i . Inte överraskande visar forskningen att om medierna var tendentiösa i något avseende så var det på grund av den naturliga empatin och medkänslan med offren för terrorattentaten. Före- kommande studier visar att rapporteringen i svenska medier snarare kännetecknades av pro-amerikanism än motsatsen. Nyhetsmedierna är ur kunskapssynpunkt förbindelselänken mellan händelser på den globala nivån och deras återverkningar på den nationella och lokala nivån. I det här kapitlet är det i första hand identitetspolitiska aspekter av inkludering och exkludering i medie- diskurserna som uppmärksammas. Och i synnerhet de relationer till krigets offer som appelleras, dvs. huruvida rapporteringen inbjuder till identifiering och engagemang eller distansering och ointresse, genom hur värdiga offren framstår. I samband med är identifieringen med offren oerhört stark och tydlig, de drabbade är värdiga den svenska medkänslan och empatin på ett sätt som sällan eller aldrig kommer till uttryck i journalistiken. Rubriker som utropar att Vi är alla amerikaner utgör endast de mest Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen markanta uttrycken för detta. Inkännande reportage om anhörigas sökande efter sina kära, deras pendlande mellan hopp och för- tvivlan samt stort uppslagna bilder på offrens fasansfulla dödshopp från WTC-tornen och närbilder på de sörjandes ansikten – allt medverkade till en känslomässig närhet till terrorns offer. Medierna undviker i texterna att polarisera framställningen av det drabbade västerlandet och den muslimska världen. Här lyckas man på det hela taget undvika att göra alla muslimer medskyldiga till terrordåden. Men i det visuella materialet, i tv-inslag och press- fotografier, blir muslimerna som kollektiv utpekade som desperata, aggressiva och irrationella. De avbildas som hatiska mot och västvärlden på ett sätt som påminner om kolonialtidens rasism. Krig mot terrorismen II: Frilansande och inbäddade korrespondenter Det andra eller blev ett mycket annor- lunda mediekrig än det första –1991. Det är visser- ligen svårt att hitta direkt jämförbara forskningsresultat men en förhållandevis säker översiktsbedömning är att krigets sanna ansikte hamnade i fokus på ett helt annat sätt i det senaste kriget. Man kan skönja en långsiktig förändring i de journalistiska priorite- ringarna och arbetsformerna i riktning mot att konsekvenserna för civilbefolkningen lyfts fram i större utsträckning, vilket förutsätter reportrar på plats bland de drabbade. Krigskorrespon- denterna tar därmed större risker och dödstalen inom kåren har stadigt ökat under krigen i den nya världsordningen. Frilansjourna- lister tar över mer av rapporteringen – en tendens som blev påfal- lande i svenska medier under med namn som , och den amerikanske stringern (2003:16). Genom besök i hemmen eller på sjukhusen förmedlades levande och medkännande skildringar av civilbefolk- ningens utsatthet och lidanden, men också berättelser om mod och stolthet mitt i förödelsen. Förmodligen var det bland annat dessa reportage som fick att med tydlig hänsyftning till jour- nalistiken i samband med utropa på ledarplats är vi alla irakier när bomberna började falla över . Är det så man ska se på den bevakning som frilansare och andra korrespondenter förmedlade – som en appell till kollektiv Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen gemenskap med det irakiska folket i deras utsatta situation? Som ett inkluderande av lidande irakier i ett nästintill globalt Vi som tillsammans delar krigets fasor? Jag återkommer strax till dessa frå- gor. Men det var inte endast frilansarna som skapade närhet i medie- bevakningen av kriget. Det amerikanska försvaret införde ett sy- stem för inbäddning av reportrar som erbjöds möjlighet att följa trupperna i fält. Varken som idé eller praktik var detta helt nytt, men omfattningen överträffade alla tidigare tillämpningar såsom under (1988) eller –1991 (Nohrstedt 1992). I ett internationellt pro- jekt om medierapporteringen från i sju länder hade jag anledning att konstatera: War news is a discourse embedded in propaganda. (Nohrstedt 2001:177) Men i detta krig var inbädd- ningen begränsad till ett fåtal korrepondenter som ingick i det poolsystemet som organiserades av militären (Nohrstedt 1992). Inför fick ca 600 journalister, företrädesvis amerikanska, en kurs i skydd och säkerhet i fält och hur man bör uppträda till- sammans med soldaterna (Tumber & Palmer 2004). Motivet var rimligen inte omtanke om mediernas behov av dramatiska repor- tage och bilder från fronten utan snarare en ambition att förse medierna med ett material som på en och samma gång hade stor medial lockelse och understödde krigspropagandan. Erfarenheterna från t.ex. visade att korrespondenter som delar sol- daternas dagliga vedermödor och dessutom är beroende av dem för sin säkerhet troligen också kommer att dela deras perspektiv på händelserna. Korrespondenterna blir en del av den psykologiska krigföringen och propagandan.