sou · GUB314 · 2007-01-01 00:00:00 — befolkning utgjorde , då vi fick den första någor- lunda tillförlitliga statistiken, av den svenska befolkningen. Om man betänker den väldiga ytan inser man att det rörde sig om en ytterst glest befolkad region. Tillväxten var emel- lertid snabb under de följande två seklen. hade andel av landets befolkning vuxit till . Därefter har den något minskat. hade de fyra nordliga länens andel sjunkit 2Ingvar , Sockenlappar (1981), Hästslaktare och korgmakare (1999). 3Inger (red), Möten i gränsland (1997). Rennäringens och samhällets förändringar Räknat i antal individer ägde huvuddelen av till- växten rum i kustlandsområdena och i Storsjöbygden i . Urbaniseringen har varit lika påtaglig som i övriga . De norrländska städerna hade 1805 sammanlagt endast 7 257 invånare. bor 888 000 invånare i städer och tätorter.4 I procent räknat var dock tillväxten allra snabbast i inland. var inlandet utomordentligt glest befolkat och så gott som uteslutande bebott av samer. Kolonisationen under de två följande århundradena innebar dramatiska förändringar. Genom ett antal kungliga beslut öppnades Lapp- land för bondekolonisation. Till en början framskred processen långsamt, men den tog fart på allvar och accelererade sedan starkt . Inlandets socknar för- ändrade snabbt karaktär. En socken som hade 791 invå- nare . Därav var hälften, närmare bestämt 399, samer. hade invånarantalet vuxit till 4 873 personer varav samerna endast utgjorde 546.5 Utvecklingen såg likadan ut i övriga socknar i och inland. Den medförde att den bofasta befolkningen kom att ta över inflytandet i lokala instanser som sockenstämma och ting. Även i och fjällområden kan man konstatera en långsammare befolkningstillväxt för samerna än för befolkningen i övrigt. Samerna i och margina- liserades dessutom genom att särskilda lappförsamlingar, skilda från de territoriella församlingarna, bildades och fortfor att existera fram till 1942.6 Minskningen av den renskötande befolkningen har fortsatt . Enligt de beräkningar som gjordes av rennäringssakkunniga uppgick antalet egentliga renskötare till 1 169 personer. Räknar man in familjemedlemmar och arbets- personal försörjdes 4 456 individer helt av renskötsel. 4Knut Norborg, Befolkningens fördelning och flyttningar i (1980). Bilaga V (1910) samt Statistisk årsbok. 5Emigrationsutredningen, bil. (1910). Landshövdingens i Vb län femårsberättelse 1886–1890, s. 9. 6Denna process har för del analyserats av i Rennomadismens dilemma. Det rennomadiska samhällets förändring i Tuorpon och Sirkas 1760–1860. (1987) s. 22 ff. Enligt honom innebar andra en kraftig minskning av den renskötande befolkningen. lapparna i och . Folkmängden och dess förändringar under ett århundrade (1956. Skriftserien Acta Lapponica 12) och , Koloniseringen av . Skriftserien Geographica 30) ger samma bild av en i förhållande till den bofasta befolkningen starkt minskad andel. Rennäringens och samhällets förändringar hade siffran sjunkit till 840 respektive 2 577.7 Enligt Statis- tisk årsbok hade antalet renföretagare och anställda mins- kat till 523 (antalet familjemedlemmar saknas i den nyare statisti- ken).8 På många sätt påminner utvecklingen om den som ägt rum inom jordbruket. Det finns inget som tyder på att de demografiska grundfakto- rerna fertilitet och mortalitet varit nämnvärt annorlunda bland samer än bland bofasta. Befolkningstillväxten har därför varit ganska likartad, men inte försörjningsmöjligheterna. De samer som inte längre fick sin utkomst av renskötseln måste söka sig till andra näringar. Många flyttade till där kustfiskena och det framväxande jordbruket erbjöd bättre inkomstmöjligheter. Andra sökte tjänst som drängar och pigor, fiskare, sjömän m.m. vid den svenska kusten. blev många skogsarbetare eller industriarbetare. Ännu fler gick över till ett småskaligt jordbruk i inlandet, oftast i kombination med traditionella samiska näringar som jakt och fiske samt skötsel av ett fåtal renar som användes som transport- och slaktdjur.9 har samerna blivit allt- mer integrerade i det svenska samhället och återfinns numera inom alla yrkeskategorier. Detta förhållande gör det svårt att med säker- het avgöra vilka som kan räknas som samer men man har uppskat- tat antalet till omkring 20 000. I finns det enligt en motsva- rande statistik cirka 40 000 samer, men av dem är de renskötande samerna en mycket liten del. Storleken på samernas reninnehav har alltid varit ett omdebatterat ämne. Den första officiella renräkningen ägde rum och följdes av flera andra, i princip med mellanrum. SOU 1968:16 s.44. 8Statistisk årsbok 1976 och 2000. Statistiska meddelanden, serie J. 9Erik a.a. 1956, , Övergång från nomadism till agrar bosättning i socken. avh (Uppsala1968. Meddelanden från universitets geo- grafiska institution ser. Nr 230), Utredningar angående lappförhållanden inom Väster- bottens län 1913 av C. , H. och E. . Stencil i Utredningar ang lappförhållanden –1913 (YK 5441 RA) vol.1. Finns även i Lappfogden i Vb län arkiv vol. Ö: 4–5 (HLA) samt i arkiv. Utredningar angående inhys- ningslägenheter ovan odlingsgränsen inom län1914 av A. Montell, E. Berg- ström, C. och . Renbetesdelegerade 1913 (YK 1766 RA) vol.36. Utred- ningar angående inhysninslägenheter inom Arjeplougs socken i 1915 (?) av A. Montell, E. , O. , E. i (dito) vol. Utredningar ang. inhys- ningslägenheter ovan odlingsgränsen i och socknar1915 av A. Montell och C. (dito) vol. Rennäringens och samhällets förändringar genomfördes enligt gemensamma regler under ledning av lappfog- den, som i sin tur hade hjälp av lapptillsyningsmännen och lappby- arnas ordningsmän. Att inlämna medvetet falska uppgifter var straffbelagt. En utbredd uppfattning har varit att renantalet beräknats i underkant, men i vilken omfattning det i så fall skett är svårt att uppskatta. Ständigt återkommande klagomål på för höga renantal skulle kunna vara skäl för samerna att försöka ange lägre renantal än de faktiska. Själva genomförandet av renräkningarna spelar också en roll. Det är inte säkert att de genomförts med samma grundlighet överallt och väderleksförhållandena under dåliga betesår, då renarna ofta spred sig över stora områden, kan ha för- svårat genomförandet. En annan osäkerhetsfaktor är vilka renar som räknats. I den för- sta renräkningen inräknades exempelvis inte de många skogsre- narna i . I vad mån man alltid räknat in skötesrenarna är också osäkert. En annan osäkerhetsfaktor, även i sen tid, är hur man räknat årskalvarna. När det gäller högsta renantal enligt same- byarnas byordningar inberäknades inte dessa. Det kan ha varit så även när det gällde renräkningarna. I andra fall har man varit osäker på vilka årskalvar som skulle räknas. i har påpekat att det är skillnad på om man räknar de kalvar som föddes föregående vår och de som föddes innevarande år. Beroende på hur man tolkat begreppet kan uppgifterna om renantalet förändras upp till . En grundläggande förändring ägde rum i och med ren- näringslag som avskaffade de officiella renräkningarna. De ersattes av årliga renlängder som skulle fastställas av bystämman. Till skill- nad från tidigare kunde renräkningarna därefter i princip utföras utan myndighets medverkan. Länsstyrelsernas rennäringsavdel- ningar har dock fortfarande befogenhet att göra kontroller och har i varierande utsträckning också gjort sådana. Den nya lagstiftningen medförde att man i större grad än tidigare förlitade sig på de enskilda renägarnas uppgifter. rennär- ingskommitté menade dessutom att allt färre samebyar genom- förde de årliga renräkningarna och att vissa av dem helt upphört. En växande kritik hördes från markägarna och markägarorganisa- tionerna över samebyarnas bristande ansvarstagande. 10 Även om kritiken kan ha fog för sig kan man inte bortse från att kvaliteten i 10 , Högsta tillåtna renantal, Förvaltningsrättslig tidskrift 2005 nr 3 s. 341 ff. Rennäringens ekonomi SOU 1983:67 s. 144. Rennäringens och samhällets förändringar renräkningarna kan ha börjat sjunka redan tidigare. i har för utredningen uppgett att de sista regelrätta renräkningarna i detta län genomfördes . Rennäringssakkunniga 1964 underströk i sitt betänkande de många osäkerhetsfaktorer som förelåg och redovisade ett skattat renantal som låg väsentligt över det som renlängder och renräkningar visade.11 Frågan om renstatistikens tillförlitlighet och jämförbarhet kräver förmodligen en omfattande utredning som det inte finns utrymme för här. Nedanstående tabell bygger på en sammanställning av siffrorna enligt renräkningarna 1911–1964 gjord av docent , kompletterad med uppgifter ur lappkommittés betän- kande och ur den officiella jordbruksstatistiken. Siffrorna års lappkommitté har sannolikt samlats in från kronofogdar och länsmän och får betraktas som osäkrare än renräkningarnas. Efter- som de inte avviker på ett iögonfallande sätt från senare uppgifter har de ändå tagits med.12 Antalet renar i –2000 Anm. Kursiverad stil anger att det inte rör sig om renräkning utan om uppgifter från kronobetjäningen. 11SOU 1968: 16 s. 286 f. 12Patrik Lantto, Tiden börjar på nytt. En analys av samernas etnopolitiska mobilisering i –1950 Akad. Skriftserien Kulturens frontlinjer nr 32) s. 427, 1882 och lappkommittéers betänkanden, Statistisk årsbok 1976 och 2000. Jord- bruksstatistisk årsbok; Statistiska meddelanden serie J. Rennäringens och samhällets förändringar Tabellen innehåller, sina brister till trots, en del värdefull informa- tion. Den belyser bl.a. hur renantalet växlar . Biologer bru- kar hävda att detta sammanhänger med cykliska förlopp med top- par och dalar ungefär . Det är möjligt att en sådan faktor finns, men den är inte särskilt tydlig i statistiken. Väder- leksförhållandena har nog spelat en större roll. Det historiska käll- materialet är rikt på rapporter om svåra betesår då stora delar av renhjordarna gick under. Växlingarna har dock inte alltid varit syn- krona mellan länen. Ett katastrofalt renbetesår i behö- ver inte ha varit det också i . Det överlägset största renantalet har alltid funnits i och växlingarna där får därför ett stort genomslag i den totala statistiken. Ett påfallande förhållande är att renantalet, efter tabel- len att döma, kraftigt ökade tre sista decennier i och . Detta har inte på samma sätt varit fallet i . Den kraftiga tillväxten i de två sydliga länen har sina särskilda förklaringar. Renantalet i samebyarna fastställdes i de byordningar som antogs 1946.13 För gällde ett högsta sammanlagt renantal på 49 800 renar, årskalvarna ej inräknade. Siffran låg väsentligt över vad samerna innehade , och några samer betvivlade också att man någonsin skulle nå upp till så höga nivåer. I sina grunddrag gäller de västerbottniska byordningarna fortfarande, även om de inbördes storleksförhållandena mellan samebyarna har ändrats. Rennäringssakkunniga 1964 redovisade ett renantal 1965 på 27 000 renar, ett uppskattat verkligt renantal 1966 på 38 000 och ett föreslaget normalt renantal på 42 000 renar. i länet har för utredningen redovisat en statistik som visar det årliga renantalet enligt renlängderna –2003. Den visar att samebyarna legat både över och under renantalet enligt byordningarna. Genomsnittet var 51 770 renar. ligger det under. Det som framför allt dragit upp genomsnittet är , då antalet låg omkring 10 000 över högsta tillåtna renantalet. Den högsta noteringen var den ovan i tabellen redovisade siffran (61 200 renar). Situationen i är lite annorlunda. Enligt den för samebyarna i länet gemensamma byordningen beräk- nades länets betesområden vara tillräckliga för ett normalt antal på 26 000 renar, årskalvarna ej inräknade. Att observera är att 13 läns allmänna kungörelser, landskansliet nr 93 – 99 , Jämt- lands läns allmänna kungörelser nr 161 . Rennäringens och samhällets förändringar byordningen genom sin formulering normalt antal renar inte, som i motsvarigheterna för , angav någon övre gräns. Detsamma gällde i resolution den 27 decem- ber 1962 där byordningen för lappfogdarna justerades med hänsyn till sammanslagningen av lappbyar. Enligt den nya rennäringslagen blev det efter 1971 lantbruks- nämnderna i stället för länsstyrelserna som skulle bestämma indel- ningen i byområden och fastställa högsta renantal (7, 15 och 66– 68 §§). Om årskalvarna skulle inräknas eller inte anges inte i lagen, men enligt uppgift har så varit fallet. i Jämt- lands län fattade i sin rennäringsdelegation beslut i frågan. Enligt detta skulle det praktiskt optimala renanta- let i länets samebyar vara 47 100 renar. Bakom beslutet om denna kraftiga höjning jämfört med byord- ningarna låg tidens rennäringspolitiska diskussioner. Renbetes- marksutredningen hade i sitt betänkande 1966 beräknat att renan- talet i länet skulle kunna höjas till 37 000 renar. På lantbruksnämn- dens uppdrag genomfördes en betesinven- tering genom statsagronomen, senare professorn i ekologisk miljö- vård vid , . Den utmynnade i beräk- ningar av biologiskt optimala renantal för de olika samebyarna i . Enligt dessa fanns det ett biologiskt optimalt betes- utrymme i länet för 59 500 renar (se vidare avsnitt 7.6.8.4). Utred- ningen sändes på remiss till de olika samebyarna och diskuterades vid sammanträden med samerna inför lantbruksnämndens förste konsulent i lappväsendet (tidigare lappfogden), . Vid dessa sammanträden sänktes det av beräknade biolo- giskt optimala antalet med drygt 10 000 renar till 47 100 (årskal- varna inräknade). Detta betecknades som det praktiskt optimala renantalet.14 och, efter att denna myndighet upphört, har senare höjt det tillåtna antalet renar med några tusen.15 Som framgår av redogörelsen ligger den kraftiga ökningen av renantalet i och i huvudsak inom de av statsmakterna godkända ramarna. överstegs visserligen den övre gränsen kraftigt i båda länen, men detta hade sin bakgrund i att båda länen drabbades hårt av Tjernobylkatastro- 14Eliel , Renbetestaxeringar i för bestämning av biologiskt optimala ren- antal, Stencil från i . Utredningen jämte kopior av nämnda byordningar och beslut ingår i lantbruksnämndens i arkiv serie F 14 EA (numera i i arkiv). 15Uppgift lämnad 2005 av vid i . Rennäringens och samhällets förändringar fen som gjorde renslakt nästan omöjlig. Katastrof- skadeskydd och nödutfodring, som i likhet med vad fallet var inom jordbruket kom renskötseln till del efter 1971, gjorde att samerna trots detta ekonomiskt kunde klara krisen.16 Efter 1990-talets mitt har renantalet sänkts och i stort sett hållit sig inom de av myndig- heterna fastställda ramarna. Det hindrar inte att ökningen är en realitet och att frågan kan ställas om den medfört ett ianspråkta- gande av nya markområden för renbete. En av utredningens huvud- uppgifter är att belysa denna fråga. Att renantalet i inte ökat i samma utsträckning som i övriga län kan ha flera förklaringar. En är att renskötseln där präglas av mindre företag och att egenuttaget av slaktrenar, som inte kommer med i statistiken, är större hos dessa än i och . Av det totala renantalet finns ungefär en sjundedel inom skogsrenskötseln och en knapp tiondedel inom koncessionsrenskötseln. Båda dessa renskötselformer är koncentre- rade till och det inverkar på statistiken (endast skogssameby i ligger utanför länet). har det också rått trängsel på vinterbetesområdena, vilket kan ha förhindrat kraftiga ökningar av renantalet. Det bör noteras att renantalet inte behöver ha utvecklats parallellt i de olika samebyarna. I lappfogdens i arkiv finns årsstatistik för länets samebyar 1910 – 1965. Den visar på avsevärda inbördes förändringar under dessa år. 1911 var exem- pelvis norra den största samebyn i länet, 1965 var den den minsta.17 Det har inte funnits möjligheter att inom utredning- ens tidsram undersöka om renantalet inom enskilda samebyar ökat mer än de fastlagda ramarna medgett och hur det påverkat markut- nyttjandet. 4.3.1Från fångstkultur till rennomadism Den samiska nomadismen har utvecklat sig ur fångst- och samlar- kulturens kringflyttande levnadssätt, inte ur herdefolkens liv. Det ger den en speciell karaktär. Sina huvudvisten lade samerna i äldre tid alltid invid fiskrika vattendrag och goda jaktplatser. 16Synpunkter lämnade av , , 2005. 17Lappfogden i Vb län vol. DI: 7 (HLA). Rennäringens och samhällets förändringar om dessa platser har ända in i sen tid varit hård. Även nybyggarna var i hög grad beroende av dessa näringsfång. De och deras efter- följare kom inte sällan att tränga ut samerna från deras bästa fångstplatser. För många samer var förlusten av fiske- och jaktmar- ker väl så stor som den som orsakades av det expanderande jord- bruket och skogsbruket.18 Ursprungligen var renen för samerna endast ett jaktobjekt bland andra. Efterhand utvecklade det sig emellertid en småskalig renno- madism med tamrenar. Somliga forskare menar att det skedde så tidigt som under årtusendet före , andra att det ägde rum . Hjordarna var små och omfattade bara något tiotal djur. Med dem flyttade samerna runt efter årstidernas växlingar inom relativt begränsade områden. var dock jakt och fiske huvudnäringar. Under medeltid och långt in var handeln med pälsar mycket inkomst- bringande för samerna. Deras välstånd orsakade, tycker man sig ha funnit, en snabb befolkningsökning som ansträngde de gemen- samma resurserna. När pälshandelns betydelse började minska , och och hans söner införde betungande skatter, ledde det till en utarmning av samerna, om- vittnad av många i samtiden.19 Situationen krävde förändringar. En sådan var att samerna bör- jade tillämpa nya driftsformer. En nomadism växte fram som byggde på sommarflyttningar till fjällen och den norska kusten i väster och vinterflyttningar till skogslandet i öster. Därigenom kunde man utnyttja de ymniga sommarbetena i väster och de rika vinterbetena i skogslanden i öster. Förändringen var säkert ekono- miskt rationell. En majoritet av samer övergick till de nya meto- derna. Fjällappbyarnas form anpassades efter dem. De blev lång- smala i stället för rundade som . Den nya driftsformen ledde till utslagning av fattigare samer och en större konkurrens om markerna. Skogssamerna sattes under hård press. Enligt (1779) fanns det skogssamer ända nere i Anundsjö och Tåsjö socknar i . De liksom skogssamerna i större delen av nuvarande trängdes ut i början av 1800- 18Jakten och fiskets stora betydelse för nybyggarna framgår mycket tydligt av utgåvan av dagliga leverne (1999) som bygger på många års forsk- ningar i . 19Lennart , Uppbörd, utarmning, utveckling: det samiska fångstsamhällets övergång till rennomadism i Lule . (1982). Rennäringens och samhällets förändringar talet.20 Kvar är endast ett område med skogssamer i norra terbottens samt i . Av många beskrivningar kan man få intrycket, att skogssamerna var stationära på sina land medan det endast var fjällsamer som företog långväga vinterflyttningar. Renen måste söka sig vinterföda där den finns och den fanns långtifrån alltid inom det egna lapp- skattelandet. Detsamma har gällt renarna på skattefjällen i och . Gränsen mellan det man kallar helnomader och halvnomader var och är flytande. Det fanns fjällsamer, exempelvis i , som endast flyttade en kort bit ned från fjälltrakterna. fanns det skogssamer i och , som flyttade och flyttar ned till kustlandet. Detta är väl belagt i källorna. finns t.ex. en berättelse som säger att det fanns granlappar, var- med troligen avsågs skogssamer, runt . flyttade de ned till norra och södra fögderier, medan fjällsa- merna intog deras marker uppe i skogen.21 upp- ger i sin Journal att skogslapparna om vintern flyttar på samma sätt som fjäll-lappen ner åt landet. H. skriver i en tryckt berättelse från sina ämbetsresor i 1859, att skogslapparna under större delen av året håller till på sina skatteland i nedre delarna av men att de vid vinterns inbrott samlar sina renar och tågar med dem ned till kustlandets skogar och hedmarker, för att der uppsöka den för renhjorden behöfliga renmossan.22 20Frågan har ingående belysts i , nolaskogs. En historisk intro- duktion till samerna i och (1986). 21Lappfogdens i årsberättelse 1896 i Renbetesdelegerades arkiv vol. 20, länsman Buchts berättelse om det allmänna tillståndet bland den lappska befolkningen i i Handlingar till femårsberättelsen 1886–1890 i Nb länsstyrelses landskansli vol. DV: 3b (HLA), Kyrkoherde i brev till 6/10 1740 (Direktionen över ecklesiastikverks arkiv: Kungl.brev 1680–1742 s. 901 RA). i arkiv i universitets forskningsarkiv vol. 22Petrus 1831 (utgåvan ) s. 118. P.H.Widmark, Underdånig berättelse inne- fattande Ekonomiska och Statistiska Upplysningar om , samlade under Embets- resor (1860) s. 39 ff. Rennäringens och samhällets förändringar 4.3.2Intensiv och extensiv renskötsel I äldre tid var renskötseln intensiv. Därmed menas att renarna hölls väl samlade i hjordar under noggrann bevakning året om och peri- odvis t.o.m. dygnet om. När renarna flyttade följde även kvinnor och barn med och bodde i flyttbara tältkåtor. Genom denna nära kontakt med människor blev renarna mycket tama. Mjölkningen och flyttningarna var viktiga inslag i tämjandet av djuren. Mjölken var också ett betydelsefullt inslag i den naturahushållning, som präglade den intensiva renskötseln. I regel var hjordarna små i jämförelse med vad som blev fallet . Det fanns visserligen även i äldre tid enstaka rika samer med stora hjordar, men de var sällsynta. För stora renägare krävdes en rik tillgång på tjänstefolk eller samarbete med fattiga renägare, som mot ersättning i någon form kunde medverka i till- synen över den förmögnes renar. kom den intensiva renskötseln under press. Framför allt hängde det samman med att penninghushållningen trängde fram och gjorde flera av samernas traditionella produkter mindre efterfrågade. Renskötseln fick som följd av detta alltmer inrikta sig på köttproduktion. För lönsamhet krävdes större hjor- dar. Kommersiella intressen kom dessutom in i bilden. Företag- samma personer i den bofasta befolkningen började skaffa sig stora renhjordar för att göra affärer med renprodukter, främst renkött. De anlitade samer som skötare av sina renar. Deras hjordar blev därigenom på flera håll större än de kunde klara med intensiv bevakning. Renskötarnas svårigheter accentuerades av den ökande konkurrensen om tjänstefolk. En rendräng kunde i regel få bättre betalt som bonddräng eller skogsarbetare. Dessutom kunde livet som sådana upplevas som bekvämare än den mycket slit- samma renskötseln med dess ständiga flyttningar och primitiva bostäder. Resultatet blev en successiv övergång till extensivare renskötsel karaktäriserad av renhjordar som rörde sig friare och under mindre övervakning. Inte sällan beskrivs övergången som en plötsligt inträffande händelse orsakad av överflyttningen – dislokationen – av samer från och till sydligare områden i och . De nord- liga samerna skulle ha fört en extensiv driftsform med sig från sina hemtrakter. Dessa händelser har säkert drivit på utvecklingen men den hade börjat tidigare. Oavsett vad man menar om förloppet var Rennäringens och samhällets förändringar övergången från intensiv till extensiv renskötsel genomförd i hela landet i slutet av 1930-talet.23 4.3.2.1Kampen för bevarande av den intensiva renskötseln formade samepolitiken och synen på samerna Frågan om den extensiva renskötselns framträngande låg i stor utsträckning bakom det lagstiftningsarbete som följde renbeteslag. Det framgår mycket tydligt av de omfattande förarbetena till bl.a. renbeteslag, att det var den extensiva renskötselns framträngande man ville försöka stoppa. De utredare som under utredningsarbetet –1914 skickades ut i renskötsel- området för att utröna vad som pågick, kunde förtrytsamt konsta- tera, att samefamiljerna inte, som förr, följde sina renar i med ackjor och kåtor. De kunde i stället, konstaterade man, ge sig av i förväg med häst och släde, t.o.m. med tåg när möjligheten fanns, till någon plats längre fram längs flyttleden. Där kunde de bekvämt invänta de mer eller mindre fritt vandrande renarnas ankomst. Detta ansågs som något mycket förkastligt.