sou · GUB317 · 2007-01-01 00:00:00 — Nackdelen med det nuvarande systemet är, förutom att det är ägnat att skapa en viss förvirring, att man tillämpar regler om tvångs- åtgärder som är avsedda för personer i behov av medicinsk tvångs- vård på personer som inte ansetts ha behov av sådan vård och i vissa fall inte är i behov av någon vård alls. Vi kan inte finna att det skulle vara förenat med några nackdelar eller betänkligheter att låta denna kategori omfattas av häkteslagen i dess helhet. De av Rättsmedici- nalverket efterlysta tvångsåtgärderna kommer därigenom att bli tillåtna. Med denna lösning försvinner behovet av att låta bestäm- melserna i LPT om tvångsåtgärder av ordnings- eller säkerhetsskäl vara tillämpliga på det sätt som är fallet . 40 Promemoria av Utredningen om nationell psykiatrisamordning: Inskränkning- ar i patients rätt att använda elektronisk kommunikation samt av rätt att granska och kvar- hålla brev eller andra försändelser från patient Tvångsåtgärder mot häktade vid rättspsykiatrisk undersökning Tvångsåtgärder beträffande kategori 4 De häktesintagna som vid behov av psykiatrisk tvångsvård inte om- fattas av LRV, i realiteten så gott som uteslutande förvarstagna enligt utlänningslagstiftningen, vårdas enligt LPT när de är i behov av psykiatrisk tvångsvård. Således gäller LPT i sin helhet för denna kategori. Om patienten inte är placerad på en sådan särskild rätts- psykiatrisk sjukvårdsinrättning som har regeringens tillstånd att vårda häktade, gäller därutöver också häkteslagen fullt ut. Eftersom reguljära psykiatriska vårdenheter som regel inte har samma säker- hetsnivå, vare sig beträffande lokaler eller personal, som de särskil- da rättspsykiatriska vårdenheterna, måste kriminalvårdspersonal ofta följa med och bevaka patienten. I en till av- given proposition föreslår emellertid regeringen att säkerheten skall förbättras inom all psykiatrisk tvångsvård och att alla vårdinrättningar skall säkerhetsklassificeras, vilket skulle ge större möjlighet till differentiering utifrån säkerhetsbehovet.41 Motsvarande resonemang som förs ovan beträffande kategori 1 och 2 kan tillämpas när det gäller förvarstagna som tvångsvårdas in- om psykiatrin. För dem som är intagna på rättspsykiatriska vård- inrättningar skulle det inte innebära någon annan förändring i förhållande till vad som gäller än att de, liksom de som vårdas enligt LRV, skulle kunna beläggas med handfängsel vid transporter, underkastas drogkontroll och att besökare till dem får kontrolleras. Beträffande dem som tvångsvårdas på en annan in- rättning, dvs. inom den reguljära psykiatrin, gäller häktes- lagen i sin helhet jämte LPT och därmed de utökade tvångsåtgärder som föreslås för dem som vårdas enligt LRV. Det kan visserligen framstå som mindre lämpligt att dessa patienter underkastas tvångsåtgärder, främst beläggande med handfängsel som inte gäller för andra patienter, men det är inte uteslutet att det kan uppstå ett sådant behov med hänsyn till eventuell rymningsbenägenhet. Det kan för övrigt ifrågasättas om en förvarstagen som inte företer någon rymningsbenägenhet över huvud taget bör vara inskriven i häkte, en fråga som har tagits upp i annat sammanhang och bereds inom Regeringskansliet.42 42Se promemoria till : , Översyn av vissa frågor som rör förvaringen av utlänningar Tvångsåtgärder mot häktade vid rättspsykiatrisk undersökning Tvångsåtgärder beträffande kategori 5 För dem som vårdas frivilligt inom den psykiatriska vården gäller olika regler beroende på vid vilken inrättning patienten vårdas. Om vården sker på en rättspsykiatrisk vårdinrättning som enligt dagens regler har tillstånd att vårda häktade gäller samma regler som redovisas ovan för kategori 3, med den skillnaden att patienten kan återbördas till häktet om han eller hon inte vill underkasta sig de krav som uppställs (undantagsvis kan man i och för sig också utföra rättspsykiatriska undersökningar på häktet, men det anses i de flesta fall vara både opraktiskt och olämpligt). Inte heller i dessa fall är det lämpligt att man tillämpar regler om tvångsåtgärder som är avsedda för personer i behov av medicinsk tvångsvård på dem som inte ansetts ha behov av sådan vård. Också denna grupp bör därför omfattas av häkteslagen i dess helhet. För dem som vårdas frivilligt inom den reguljära landstingsvår- den gäller häkteslagen, men inte till någon del den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen. Vid behov får bevaknings- personal från häktet se till att erforderliga säkerhetsregler iakttas. Enligt vår mening är det inte aktuellt med några förändringar i detta avseende, eftersom det för dessa personer inte kan bli tal om att utöva tvång med stöd av annan lagstiftning än häkteslagen. Inledningsvis kan vi konstatera att det sammantagna regelverket rörande häktesintagna som är föremål för åtgärder inom psykiatrin är mycket svårtillgängligt och att risken för misstag därför är stor. Frågan är då hur en ny lagstiftning skall utformas. Att, såsom varit inne på, tillskapa en sär- skild lag som gäller just häktade och andra frihetsberövade som omfattas av häkteslagen och som undergår psykiatrisk undersök- ning eller vård, förefaller mindre lämpligt . En sådan lag borde rimligen också omfatta dem som är intagna i kriminalvårds- anstalt, något som faller utanför vårt uppdrag. Vi har i det föregående kommit fram till att de som undersöks utan att vårdas och de som vårdas frivilligt skall vara underkastade häkteslagen i sin helhet. Vad gäller dem som vårdas med stöd av de psykiatriska tvångslagarna kan olika möjligheter övervägas för att åstadkomma de skärpningar som vi finner nödvändiga. Tvångsåtgärder mot häktade vid rättspsykiatrisk undersökning En tänkbar lösning vore att införa bestämmelser om utökade tvångsåtgärder i LRV och LPT för dem som vårdas enligt de lagarna. Att i lagar som reglerar medicinsk vård föra in bestämmelser som inte är motiverade från medicinska utgångspunkter är dock mindre tilltalande. Även om vissa regler i dessa lagar har karaktären av ordnings- och säkerhetsregler, kan de i allmänhet motiveras utifrån medicinska synpunkter beträffande personer som tvångsvårdas. Ett annat alternativ för att åstadkomma de förstärkningar av säker- hetsskyddet som är önskvärda, vore att låta häkteslagen i sin helhet omfatta även häktade och andra häktesintagna som undergår psykia- trisk tvångsvård. Detta ter sig emellertid av flera skäl mindre lämp- ligt. Det skulle innebära att två lagar, häkteslagen och antingen LPT eller LRV (som i sin tur hänvisar till LPT), tillämpades parallellt och konkurrerade med varandra på det sätt som sker när en förvars- tagen enligt utlänningslagstiftningen vårdas inom den reguljära lands- tingspsykiatrin. En sådan ordning kan medföra problem vid be- slutsfattandet. Framför allt strider det mot de värderingar och överväganden som legat till grund för LPT och LRV om de kan sättas ut spel och utrymme lämnas för skilda överväganden av icke medicinskt slag. Bestämmelser som tillåter ingrepp utöver vad som medges enligt den medicinska tvångslagstiftningen bör enligt vår mening vara preciserade samt så få och snäva som möjligt. I enlighet med ovanstående resonemang föreslår vi att gränsdrag- ningen mellan de olika regelverkens tillämplighet skall göras mot bakgrund av om det finns ett beslut om psykiatrisk tvångsvård eller inte beträffande en häktesintagen, oavsett var vården äger rum. För den som inte är föremål för psykiatrisk tvångsvård kommer det följ- aktligen endast att vara häkteslagstiftningen som är tillämplig. För den som är föremål för tvångsvård kommer däremot i stället tvångs- vårdslagstiftningen att tillämpas primärt (LPT avseende dem som är förvarstagna enligt utlänningslagstiftningen och LRV för övriga), medan häkteslagen kommer att vara tillämplig endast beträffande åklagarrestriktioner samt nödvändiga tvångsåtgärder avseende an- vändande av fängsel, drogkontroll av intagna och kontroll av be- sökare. Tvångsåtgärder mot häktade vid rättspsykiatrisk undersökning Ett förslag om tvångsåtgärder beträffande de olika kategorierna av häktesintagna som utformas på det sätt som beskrivs ovan, kom- mer att få konsekvenser också för beslutsordningen. Enligt häktes- förordningen i dess lydelse före tvångsvårdsreformen gällde att beslut enligt häkteslagen rörande den som var intagen på rätts- psykiatrisk klinik fattades av klinikchefen eller den han utsåg att fullgöra hans åligganden. Detta ansågs inte medföra några problem. skall beslut om tvångsåtgärder i stället fattas av chefsöver- läkaren.43 Beträffande dem som tvångsvårdas enligt LRV eller LPT finns det, så länge det handlar om åtgärder enligt dessa lagar, inte skäl att ändra den nuvarande ordningen. Beslut om tvångsåtgärder skall så- ledes fattas av chefsöverläkaren med möjlighet för denne att i vissa fall delegera beslutsfunktionen till annan specialistkompetent psykia- ter eller, om det finns särskilda skäl, till annan läkare vid sjukvårds- inrättningen. Däremot är det enligt vår uppfattning varken rimligt eller nöd- vändigt att läkare skall fatta beslut i rena ordnings- och säker- hetsfrågor med stöd av bestämmelser i häkteslagstiftningen, vare sig det rör tvångsvårdade, de som vårdas frivilligt eller undersöknings- fall som vistas på undersökningsenheter utan att erhålla tvångsvård. Av praktiska skäl är det inte heller lämpligt att detta överlåts till Kriminalvården, eftersom det ofta rör sig om beslut som fattas med kort varsel. Sådana beslut bör i stället, i de fall det rör sig om någon som är intagen för psykiatrisk vård enligt LRV eller LPT eller i annat fall vistas på en rättspsykiatrisk undersöknings- eller vård- enhet, fattas av den administrative chefen inom organisationen, dvs. som regel verksamhetschefen. På motsvarande sätt som gäller för Kriminalvården bör det i häkteslagen anges att det formellt ankommer på huvudmannen för dessa enheter att fatta beslut i sådana fall.44 Det är sedan upp till huvudmannen att delegera upp- giften till lämplig befattningshavare. För dem som undergår frivillig vård eller tvångsvård enligt LPT på en reguljär psykiatrisk vård- enhet, och där det ankommer på Kriminalvården att anordna be- vakning, måste emellertid beslut om tvångsåtgärder enligt häktes- lagen fattas av den myndigheten. 43JO-beslut , dnr 278-2001 (jfr prop. 1990/91:58, s. 520 f) 44Jfr 2 och 3 §§ lagen om besöksinskränkningar vid viss tvångsvård, som anger att det är huvudmannen för sjukvårdsinrättningen som fattar beslut om besöksförbud m.m. Tvångsåtgärder mot häktade vid rättspsykiatrisk undersökning LPT kan frågan möjligen komma i ett annat läge om eller när den säkerhetsklassning av vårdenheterna som föreslagits i den tidigare nämnda propositionen kommer till stånd.45 Vad slutligen gäller önskemål om att be- slutanderätten i frågor om besök enligt 8 § andra stycket och per- mission enligt 11 b § LRV skall överföras till de rättspsykiatriska enheterna gör vi följande bedömningar. När det gäller besök har huvudmannen för en vårdinrättning möjlighet att ingripa enligt gällande lagstiftning. Med vårt förslag skulle huvudmannen också få rätt att besluta om kontroll av besökare. Enligt det tidigare omnämnda förslaget från den nationella psykiatrisamordnaren skall chefsöverläkaren få rätt att besluta om dels inskränkningar i en patients rätt att använda elektronisk kommunikation, dels granskning av det skriftliga inne- hållet i brev och andra försändelser från en patient.46 Däremot har man inte funnit skäl att föreslå någon ändring av rätten att granska det skriftliga innehållet i brev eller andra försändelser till en patient. Förslaget har remissbehandlar och fått ett positivt mottagande, varför det finns anledning att tro att det kommer att genomföras. Mot denna bakgrund finner vi inte att det finns skäl att nu förslå ytterligare utökningar av befogenheterna för de sjukvårdsansvariga att ingripa med hänsyn till ordning och säkerhet. Den aktuella bestämmelsen i LRV bör därför inte ändras. Vad angår frågan om tillfällig permission enligt LRV har den bestämmelsen sin motsvarighet i såväl den nuvarande som i den av oss föreslagna häkteslagen. Sådan permission beviljas av naturliga skäl ytterst sällan, och då så gott som undantagslöst med bevak- ning. Av detta skäl bör det även i fortsättningen krävas tillstånd av Kriminalvården. Inte heller denna bestämmelse bör sålunda ändras. Slutligen bör det anmärkas att bestämmelsen i 11 § lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning, om att den som utan att vara häktad har tagits in på en undersökningsenhet skall vara underkastad de i 18–24 §§ LPT angivna tvångsåtgärderna, kan behöva ses över som en konsekvens av vårt förslag. 46Promemoria av Utredningen om nationell psykiatrisamordning: Inskränkning- ar i patients rätt att använda elektronisk kommunikation samt av rätt att granska och kvar- hålla brev eller andra försändelser från patient Vårt förslag: Den nya häkteslagen och de ändringar som före- slås i andra författningar skall träda i kraft . Förslaget till ny häkteslag är inte direkt beroende av någon annan lagstiftning för sitt ikraftträdande och det krävs inte heller någon egentlig förberedelsetid för Kriminalvården eller andra berörda myndigheter att ställa om sin verksamhet med anledning av den nya lagen. Den kan därför träda i kraft utan sådana särskilda hän- synstaganden, även om vissa av bestämmelserna materiellt och språkligt har samordnats med motsvarande bestämmelser i det förslag till ny kriminalvårdslag som bereds inom . Vi anser det rimligt att en ny häkteslag skulle kunna träda i kraft . Våra övriga förslag till änd- ringar i och andra gällande författningar är direkt kopplade till förslaget om en ny häkteslag och bör därför träda i kraft vid samma tillfälle. De materiella och processuella förändringar som vi föreslår är inte av det slaget att det krävs några särskilda övergångsbestämmelser. 9 Konsekvenser av våra förslag Vår bedömning: Förslaget till ny häkteslag och övriga förslag till författningsändringar innebär inga sådana konsekvenser beträffande kostnader att det påverkar budgeten hos berörda myndigheter. Om förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda, skall enligt 14 § kommittéförordningen (1998:1474) en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet tillsammans med andra sam- hällsekonomiska konsekvenser. Enligt 15 § samma förordning skall också sådana konsekvenser redovisas som avser kommunalt själv- styre, brottslighet och brottsförebyggande arbete, sysselsättning och offentlig service, små företags förutsättningar, jämställdhet eller integrationspolitiska mål. Vårt uppdrag har i huvudsak inneburit en lagteknisk och språklig översyn av häkteslagen samt i vissa delar förslag till materiella eller processuella förändringar som i sig inte medför extra kostnader för berörda myndigheter. Vi föreslår bl.a. att åklagare vid häktningsför- handlingar skall specificera för rätten vilka enskilda restriktioner han eller hon vill kunna ålägga en häktad samt skälen för dessa. Rätten skall därefter i sitt beslut ange vilka enskilda restriktioner ett tillstånd omfattar. Denna ändring kan i viss mån komma att på- verka domstolarnas och åklagarnas arbetsbörda, men torde endast få marginella effekter beträffande respektive myndigheters kostnader. I jämställdhetshänseende har vi föreslagit vissa smärre föränd- ringar i förhållande till gällande lagstiftning. Sålunda har vi före- slagit att också män kan få rätt att ha sitt spädbarn hos sig i häktet och att män skall vara skyddade från att behöva bli ingående kroppsvisiterade eller kroppsbesiktigade av kvinnor på motsvaran- de sätt som kvinnor har ett skydd mot att sådana åtgärder utförs av män. Konsekvenser av våra förslag I övrigt innehåller betänkandet inte några förslag som medför konsekvenser i de hänseenden som anges i kommittéförordningen. Vårt betänkande innehåller förslag till en ny lag, häkteslagen. Som en följd av detta skall den nu gällande lagen (1976:371) om behand- lingen av häktade och anhållna m.fl. upphävas. Vi föreslår också vissa ändringar i annan lagstiftning, bl.a. . När det gäller häkteslagen är det främst fråga om en lagteknisk och språklig översyn, men förslaget innehåller också vissa materiella och pro- cessuella ändringar i förhållande till dagens häkteslagstiftning. För- fattningskommentarerna till den nya häkteslagen är därför främst inriktade på de paragrafer i vilka materiella ändringar föreslås. I övri- ga fall anges ofta endast paragrafernas motsvarigheter i den gällande häkteslagen (HL). I detta kapitel finns allmänna bestämmelser om vilka personkatego- rier som omfattas av lagstiftningen och under vilka förutsättningar. Det innehåller också grundläggande och övergripande bestämmelser om behandlingen av intagna. Bestämmelserna i kapitlet har behand- lats i avsnitt 5.2. I paragrafen anges att lagen är tillämplig på behandlingen av de per- sonkategorier som räknas upp i 2 och 3 §§. Lagens tillämpningsom- råde definieras således genom dessa uppräkningar samt genom den särskilda avgränsning som enligt 4 § gäller för dem som genomgår psykiatrisk tvångsvård i någon form. I lagen används genomgående begreppet intagen om dem som faller inom dess tillämpningsområde. Paragrafen motsvarar 1 § första stycket första ledet samt 23 § HL. Indelningen av personkategorier är i förhållande till den gäl- lande lagen ändrad så att alla som är misstänkta för brott anges i en och samma punkt (1) och de som är häktade av andra orsaker i en egen punkt (2). Regler om de som är intagna för förpassning till en kriminalvårdsanstalt eller ett särskilt ungdomshem har slagits ihop till en punkt (3). Paragrafen motsvarar 25 § HL. finns det i 26 § HL särskilda bestämmelser om lagens tilllämp- ning på dem som har förts över till en sådan sjukvårdsavdelning för rättspsykiatrisk vård som har tillstånd att vårda häktade eller till en rättspsykiatrisk undersökningsenhet. Beträffande dessa kategorier är endast bestämmelserna om åklagarrestriktioner tilllämpliga. Enligt förslaget till ny häkteslag skall särskilda regler gälla för alla intag- na (dvs. de som omfattas av 1 kap. 2 eller 3 §§) som får psykiatrisk tvångsvård av något slag. De skall i likhet med andra som får psy- kiatrisk tvångsvård helt omfattas av regelverket i den psykiatriska tvångsvårdslagstiftningen (LPT eller LRV). Liksom skall åklaga- res beslut om restriktioner fortsätta gälla när någon som är misstänkt för brott får psykiatrisk tvångsvård. Dessutom skall vissa ytterligare bestämmelser i häkteslagen vara tillämpliga trots att de befinner sig på en sjukvårdsinrättning eller en undersökningsenhet. Det gäller möjligheterna till tvångsåtgärder i form av provtagning, användande av handfängsel samt kontroll av besökare. Dessa tvångsåtgärder skall alltså vara möjliga att ta till utöver de tvångsåtgärder som är tillåtna med stöd av LPT eller LRV. För dem som har överförts till en inrätt- ning för rättspsykiatrisk undersökning utan att erhålla tvångsvård och för dem som erhåller frivillig psykiatrisk vård, kommer häktes- lagen att gälla i sin helhet. Bestämmelsens närmare innebörd har behandlats i kapitel 7. Särskilda regler skall gälla om vem som fattar beslut om tvångs- åtgärder enligt häkteslagen beträffande intagna som får psykiatrisk tvångsvård. Denna fråga har behandlats i avsnitt 5.6. Paragrafens andra stycke motsvarar 1 § andra stycket HL. I paragrafen anges de grundläggande principer som skall vara ut- gångspunkter vid all behandling av frihetsberövade personer. Paragrafens första stycke motsvarar del av 1 § första stycket HL. I paragrafen markeras att proportionalitetsprincipen skall genom- syra all verksamhet som rör behandling av frihetsberövade personer. Det markeras att proportionalitet är särskilt viktigt när det gäller integritetskränkande kontroll- och tvångsåtgärder, t.ex. skall full- ständig kroppsbesiktning aldrig användas om det är tillräckligt med kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning. Bestämmelserna i paragrafen är nya och har behandlats i avsnitt 5.2.2. Information om reglerna i häkteslagen skall lämnas i samband med intagningen, dvs. då en frihetsberövad person anländer till och skrivs in vid en polisarrest eller ett häkte eller någon annan förvaringslokal. Informationen bör i huvuddrag redovisa innebörden av de viktigare bestämmelser om rätt till bl.a. telefonsamtal och be- sök, om inskränkningar i sådana rättigheter, under vilka förutsätt- ningar kontroll- och tvångsåtgärder kan vidtas samt hur beslut kan överklagas. Den bör också innehålla de lokala föreskrifter som gäller för häktet. I den mån det är relevant bör informationen även omfatta annat än sådant som är direkt kopplat till häkteslagen, t.ex. möjlig- heten att få verkställigheten av ett straff överförd till ett annan land. Information bör finnas i skriftlig form på de språk som är vanligt förekommande. Den bör vara lätt att ta till sig och även förklaras muntligen. Om den intagne inte är läskunnig eller endast talar ett språk på vilket informationen inte finns tillgänglig i skrift, skall den på ett tydligt sätt förmedlas genom att läsas upp, vid behov med hjälp av tolk. 2 kap. Intagnas rättigheter och inskränkningar i dessa I detta kapitel har de bestämmelser samlats som reglerar vilka rättig- heter intagna generellt har, exempelvis att vistas gemensamt med övriga intagna, att ta emot besök eller ringa telefonsamtal, att läsa tidningar eller se på teve samt att få bli undersökta av läkare. band med att en viss rättighet regleras redovisas också under vilka förutsättningar den i förekommande fall kan inskränkas. Bestämmel- serna i kapitlet har behandlats i avsnitt 5.3. I paragrafen klargörs främst att 2 kap. inte innehåller bestämmelser om sådana inskränkningar i rättigheter som rör dem som är miss- tänkta för brott och som beslutas av åklagare, dvs. Bestämmelser om restriktioner återfinns i stället i ett eget kapitel i lagen (4 kap.). Paragrafen motsvarar 3 § första stycket andra meningen HL. I paragrafen anges uttryckligen den tillämpade huvudregeln att intagna har rätt att förvaras i eget rum, något som inte framgår direkt i nuvarande lagstiftning men däremot av förarbetsuttalanden. Det anges också uttryckligen att undantag från förvaring i ensam- cell kan göras i den inte helt ovanliga situationen att det är lämpligt och de berörda intagna själva vill det, något som tillåts inom ramen för rekvisitet annan särskild anledning. Paragrafen motsvarar 3 § första stycket första, tredje och fjärde meningarna HL. Frågor om gemensam vistelse har behandlats in- gående i avsnitt 5.3.1. Bestämmelserna i paragrafen är nya och har behandlats i avsnitt 5.3.1. Att kvinnor och män inte får placeras eller vistas tillsammans mot deras vilja framgår av första stycket. Detta skall, till skillnad från mot- svarande bestämmelse om unga intagna i andra stycket, gälla oavsett om häktena är för små för att ha särskilda kvinnoavdelningar. Efter- som det på flera häkten kan förekomma att det endast finns en eller ett fåtal kvinnliga intagna måste det emellertid finnas möjlighet att använda sig av blandad placering och vistelse för att undvika isole- ringssituationer. Det krävs då dels att Kriminalvården anser att det är lämpligt, dels att samtliga inblandade samtycker till det. Det kan självfallet aldrig anses lämpligt att intagna av olika kön placeras i gemensam cell . Bestämmelsen motsvarar i princip den ord- ning som i praktiken gäller på landets häkten. I andra stycket anges att den som är under tjugoett år inte bör placeras eller vistas med intagna över tjugoett år om det inte kan an- ses vara till hans eller hennes bästa. Detta är särskilt viktigt beträf- fande den som är . Av olika skäl är det inte möjligt att ha en absolut och tvingande bestämmelse om sådan avskild vistelse. För det första är många häkten för små för att ha särskilda ungdoms- avdelningar.