sou · GUB373 · 2007-01-01 00:00:00 — En av dem som var först ut var , medlem i och självutnämnd Sarkozy-anhängare, som i en krö133 Förortsupploppen i SOU 2006:73 nika publicerad i skrev: Hur vore det om våra styrande politiker slutade leka republikaner mot kommunitarister och i stället gick till botten med problematiken? Vad vi ser är konsekvenserna av den okontrollerade invandrarpolitiken i dagens . Denna tolkning ligger i linje med det beslut inrikesministern fattade om att invandrare som arresterades under upploppen skulle avvisas (en rekommendation som knappast tillämpades av domarna som i de flesta fall insåg svårigheten med att bedöma exakt vilken roll en särskild individ spelat i upploppen, då man kan ha arresterats bara för att ha sett misstänkt ut). Integrationspolitiken angavs emellertid också som förklaring till upprorsmakarnas frustration. har man talat om integration och att människor ska assimileras i kultur och samhälle. Men ingenting har gjorts för att åstadkomma en gemensam kultur. På så sätt skapades kommunitarism och ghetton. (, borgmästare i Sevran, i LHumanité 4/11) Vissa, däribland några framträdande intellektuella, hävdade att det fanns religiösa inslag i krisen. dEncausse och valde båda att göra en etnisk och religiös tolkning av händelserna i utländska medier (i respektive ). Deras uttalanden fick många kommentarer i franska medier – oftast negativa sådana – med undantag för som talade sig varm för . Dessa kontroverser var egentligen inte kopplade till upploppen och de religiösa aspekterna av krisen berördes bara i vaga termer om de över huvudtaget omnämndes. Det muslimska problemet – En tårgasgranat exploderade framför i , vilket bidrog till att öka det spända läget.. En moské attackeras, skriver , idrottslärare i Clichy-sous-Bois. Skulle denna avskyvärda handling gå obemärkt förbi?. Muslimska organisationer har blivit oundvikliga i , säger en polisman. (4/11). De muslimska ledarnas fördömande av våldet fick mycket liten effekt och händelserna som inbegrep skändning av moskéer blev aldrig utredda. Intressant nog talade ungdomarna själva om händelsen i religiösa termer och kände en antimuslimsk rasism, särskilt episoden med tårgasgranaten som exploderade framför moskén i Clichy-sous-Bois: () Om detta hade hänt i en synagoga eller en kyrka, säger , skulle det ha blivit stora protester. Det är förödmjukande och orättvist. Många människor som bor i området har blivit utsatta för aggressiv behandling. SOU 2006:73 Förortsupploppen i var polisen där för att klå upp några negrer. (LHumanité 2/11). Att man pekade på våld och kriminalitet i förorterna där upploppen ägde rum ledde till olika slutsatser beroende på politisk åskådning. Först och främst kunde kriminalitetsargumentet användas för att bortförklara att något viktigt pågick. Vid ett av UMP:s möten hävdade , ledamot från Moselle, att de gängledare som styr parallellekonomin inte vill att republiken slår sig ner i kvarteret (Le Monde 4/11). Som en förlängning av denna tankegång anklagas föräldrarna för att inte klara av att hindra sina barn från att begå brott. Den här åsikten är utbredd både bland UMPpolitiker som lade skulden på familjestruktur och lokala aktörer – såsom i fallet med en idrottslärare som ansåg att barnens dåliga utbildningsnivå var orsaken till oroligheterna. Om alla föräldrar tog hand om sina barn hade vi inte haft något bål . När ett kvarter står i lågor och du vet att din 11-, 12- eller 15-åring inte är hemma – vad sjutton gör hon eller han i så fall ute? Om det var mitt barn skulle det bli ett kok stryk. (Le Monde 7/11). För dem som inte vill tolka situationen i termer av lag och ordning återstår att belysa brottssituationen ur ett socioekonomiskt perspektiv. Det är outhärdligt tragiskt när en familjemedlem som mannen i Epinay-sur-Seine får sätta livet till. () Den sociala otryggheten får förorterna att falla isär och låter folk driva omkring och langa. (LHumanité 2/11). Även om alla tar avstånd från våldet är inte denna faktor allena orsaken till den rådande situationen, helt i enlighet med officiell brottsstatistik. , stacks enligt polisens siffror 800 bilar i brand i Lyontrakten. Siffran är lägre än . Denna indikator, som ingår i de nio parametrar som används för att mäta storstadsvåldet enligt en ny skala framtagen av renseignements généraux (allmän underrättelsetjänst), verkar stilla oron. (Le Monde 2/11). Utbredning En stor del av tankearbetet med att identifiera utlösande händelser och strukturella orsaker försiggick i själva verket när krisen redan var ett faktum. Uppfattningen att de pågående upploppen var en isolerad företeelse var då dominerande. Man kan hävda att de upprepade upploppen och deras spridning till andra förorter var anled135 Förortsupploppen i SOU 2006:73 ningen till den omfattande rapporteringen om krisen i både inhemska och internationella tidningar. Beskrivningen av händelserna kännetecknades därför av överflödig information. Det faktum att händelserna upprepades krävde lite extra berättarmöda från journalisternas sida: drog hundratals ungdomar genom gatorna för sjunde natten i rad. Slagsmål, bilar som sätts i brand och projektiler som kastas är några av de scener som upprepas i allt fler städer. (LHumanité 11/4). Det var svårt att välja ut en enstaka händelse som kunde skildras på ett journalistiskt sätt, och mediebevakningen av krisen tenderade därför att inriktas på kvantitativa redovisningar av våldet. Det allt högre antalet brända bilar och skolor, avlossade skott och arresterade personer blev ett återkommande tema i skildringarna av upploppen: Under har 65 bilar och 12 soptunnor satts i brand () och en förskola och en föreningsbyggnad vandaliserats. , som var den svåraste natten, avlossades ett skott mot en av säkerhetsstyrkans bilar, och polisen angreps med , stenar och järnstänger enligt en polisman. Polisen svarade med att avfyra 150 gummikulor och omkring 50 tårgasgranater. Sammanlagt 29 unga män greps. (31/10). Oroligheternas geografiska spridning behandlades också i media, ofta med metaforer om sjukdomar och smitta: Smittan har nått les cités och landsorten. () På grund av det klassiska fenomenet med geografisk närhet betraktas gängen från en cité som förebilder av ungdomarna från grannstäderna, som bestämmer sig för att överträffa sina föregångare , analyserar en specialist på urbant våld inom polisen. () Och att bli omnämnd i kvällstidningen anses som en oerhörd framgång, klagar en polisman. (4/11). Det fanns egentligen inget nytt att rapportera , förutom rent kvantitativa beskrivningar av allt större omfattningen. Den massiva mediebevakningens fokus försköts därför till närliggande ämnen. Den politiska tolkningen av upploppen visade sig vara en svår fråga. Tolkningen att upploppen var en form av protest förkastades nämligen livligt, exempelvis i en politisk krönika med -68 i förortsversion: Dessa upplopp, som bara verkar spridas genom smitta, utan vare sig organisation eller slagord – bär de ändå inte fröet till en stigande medvetenhet? efter La Marche de Beurs, där unga franska personer med arabiskt eller afrikanskt ursprung protesterade mot hindren mot integration, kan man betrakta oroligheterna i Clichy-sous-Bois, 136 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Montfermeil, La Courneuve och på andra platser som ett nytt bevis för bristen på politiska milstolpar () Det är emellertid också möjligt att dessa revolterande människor – eller en del av dem – själva kommer att hitta vägen till att ställa krav och sträva efter att lämna sin status som sociologiska objekt för att i stället bli medborgare. (Le Monde 5/11). Det bör noteras – vilket och Le Gennec gör – att tolkningen av förortsupplopp som embryon till sociala rörelser alltid har varit mindre populär än såväl den socioekonomiska tolkningen som lag- och ordningvinklingen. Den föraktfulla beskrivningen av upploppsmakarna visar att den förra tolkningen är så gott som försvunnen. Till och med en så stridbar tidning som LHumanité föredrog att bevaka medborgaraktioner när man sökte efter ett politiskt agerande i upploppen. Medborgaraktionerna startades av invånarna i dessa områden för att skydda offentliga byggnader från att sättas i brand, och i dessa spelar mer klassiska politiska aktörer, som civilsamhället, en framträdande roll: Invånarna organiserar sig för att säga: Stopp, vi vill inte bli dubbla offer! Detta är något vi uppmuntrar. (, borgmästare i Blanc-Mesnil 4/11). Protestmarschernas relativa misslyckande, t.ex. den som anordnades av gruppen Banlieues Respect, gjorde dock detta angreppsätt fruktlöst. Detta innebär emellertid inte att motviljan mot att se upploppen som en politisk protest ledde till brist på politiska analyser av situationer. Tvärtom vinklades beskrivningarna av krisen till övervägande del i politiska termer. Vi vill här hävda att denna fullständiga politisering av skildringen av händelserna sammanhänger med svårigheten att hitta en gemensam nämnare mellan höger- och vänsterståndpunkter för att slå fast vilka faktorer som var avgörande för krisens upp- och nedtrappning. Redan från upploppens inledning blev de utlösande händelserna föremål för motstridiga skildringar i syfte att ge dem en tydlig politisk betydelse. När de två dödade unga männens familjer vägrade att träffa utan i stället valde (till slut träffade de båda ministrarna dem tillsammans), påstod en intern källa på att de var styrda av advokaten , medlem i och nära bekant med [partiledare]. (Le Monde 2/11). De flesta kommentatorer tolkade Ziads och Banous död som den utlösande händelsen för krisen, men det förekom andra skildringar som syftade till att undergräva vad som verkade vara dödsfallens politiska betydelse: två unga män med invandrarbakgrund dog under 137 Förortsupploppen i SOU 2006:73 oklara omständigheter och med inblandning av polisen. Dessa skildringar kretsade kring en annan grupp av offer, som antogs representera en motsatt politisk tolkning. Särskilt framträdande i den här gruppen av så kallade motoffer var den vite, medelålders man som attackerades i Epinay som och dog. Hans död lade grunden till en lag- och ordningföreställning om krisen, där upploppsmakarna betraktades som rena brottslingar: En våldsvåg har svept över några av förorter. För fjärde natten i rad kunde invånarna i Clichy-sous-Bois bevittna slagsmål med polisen efter två tonåringars död () Sammanlagt 70 bilar sattes i brand () Sex personer greps () åtalades de två personer som misstänks ligga bakom angreppet mot en familjefar i Epinay-sur-Seine. De två personerna, , är tidigare kända av polisen för flera förseelser och identifierades med hjälp av en videoinspelning. (31/10). Samma parallell användes intressant nog i en annan tolkning av situationen av , ungdomskurator i Epinay-sur-Seine och ordförande i organisationen en (Att lyckas i Seine-SaintDenis): Medan två ungdomar dödades av elektrisk ström i Clichysous-Bois, bevittnade vi hur en stadsplanerare misshandlades till döds inför ögonen på sin fru och dotter för att han fotograferade en gatlampa. (LHumanité 4/11). Här införlivas motoffret i en skildring som fördömer alla former av våld, vilket skulle visa sig bli den dominerande hållningen. I ett annat försök att tona ned föreställningen om upploppen som en reaktion på de två ungdomarnas orättfärdiga död framhöll skribenten att sådana reaktioner kan uppstå till stöd för brottslingar: Två unga män greps i ett problemområde i Sedan efter våldshandlingar. Lägenheter i en öde byggnad, soptunnor och bilar sattes i brand av flera personer, men inga människor drabbades. Enligt le procureur de la République (chefsåklagaren), startade våldsvågen efter att en ung person från området hade dömts till fängelse för narkotikalangning. (2/11). Det faktum att den beskrivna händelsen inträffade före de två unga männens död i Clichy gynnar inte tolkningen att deras död skulle vara den utlösande händelsen. Utöver dessa meningsskiljaktigheter om innebörden av de händelser som föregick upploppen inträffade också en allvarligare konflikt om den politiska hanteringen av krisen. I denna spelade ministern en central roll: Upploppen i Clichy-sous138 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Bois: Till och med inom den politiska högern motsätter man sig ingripande. Inrikesministerns ordval slödder beklagades av , den ende regeringsmedlemmen med ursprung i en problemförort. (Le Monde 1/11). Uppkomsten av en spricka inom regeringen och UMP mellan anhängare och hans kritiker, som slöt upp kring premiärminister , var något som fick mycket uppmärksamhet i pressen – i vissa fall till och med mer än själva upploppen. framställdes som frontfigur inom denna opposition mot inrikesministern. Le Monde talade om , huvudmotståndare (2/11) och publicerade rubriken upplopp – och konflikterna inom regeringen pågår fortfarande (4/11). deklarerade att de som verkligen bär ansvar för detta förfall är vänstern, som har försummat integrationspolitiken (1/11), men detta uttalande var inte tillräckligt för att förändra uppfattningen. Andra UMP-medlemmar gick till häftiga angrepp mot Begag: Stridigheterna om hur fallet Clichy-sous-Bois bör hanteras pågick i går för fullt inom högern, och nådde den . Innan de ministrar och parlamentsledamöter som stod på sida fick veta att premiärministern och skulle träffa de två döda ungdomarnas familjer, gick de till angrepp mot , biträdande minister med ansvar för främjande av lika möjligheter () Begag, som står nära sin chef – premiärministern – och själv kommer från ett problemområde, har riktat långtgående kritik mot politik och ordval (slödder, högtryckstvätt) () Är det möjligt för en fransk minister att försvara pöbelhopar och brottslingar under förevändning av ett gemensamt etniskt ursprung?, frågade UMP-medlemmen , ordförande för sammanslutningen Den fria högern. () Inte heller besparades från stridigheterna. Ända till hade han låtit ensam ta hand om fallet Clichy-sous-Bois. UMP-parlamentsledamoten från , tvekade inte att fördöma premiärministerns öronbedövande tystnad om ett fall som faller inom hans ansvarsområde. måste åter placera kyrkan mitt i byn. Han måste förkunna sin åsikt, tillade han. (2/11). Det sista utdraget visar att mediebevakningen av konflikten mellan regeringsmedlemmarna i vissa fall återspeglade etniskt präglade motsättningar genom vinklingar och uttryckssätt. försökte tona ned den framträdande plats som gavs åt konflikterna 139 Förortsupploppen i SOU 2006:73 inom regeringen: att skapa en splittring bland fransmännen kring säkerhetsfrågor är klassisk taktik från högerns sida (LHumanité 2/11). Den politiska tolkningen av situationen förblev trots det förhärskande i pressen under hela upploppen. Avmattning Man vänjer sig vid allt, till och med vid upplopp, kommenterade och Le Guennec (353). Till och med det exceptionella i tragedin som inledde oroligheterna kan vara svårt att upprätthålla i en miljö där sådana händelser hör till vanligheterna. och Le Guennec berättar om upploppen som uppstod i förorterna till 1990, då en ung person i Vaulx-en-Velin konstaterade att dödsfallet som inledde oroligheterna var det tredje dödsfallet och det fjortonde i Vaulx (442). Man kan hävda att normaliseringen av upploppen är knuten till avsaknaden av en tydlig, verbal motbild till upploppsmakarnas våld: De ställer bara elementära krav – om ens några, hävdar en journalist i Le Monde. Upploppsmakarna hamnar i allmänhet i bakgrunden och blir ofta objektifierade i pressens bevakning. De ges sällan status av aktörer, och deras uttalanden citeras knappast. En förklaring till detta förhållande är det faktum att det är mycket svårt att säkerställa huruvida en viss talare verkligen är upploppsmakare. Det är enklare att rapportera offentliga uttalanden, t.ex. vid den tysta marschen till minne av och : , , tar mikrofonen. På hans vita t-shirt kan man läsa De dog för inget. Alldeles ensam förmedlar han oron bland ungdomar med invandrarbakgrund. Det finns inga bostäder, inga jobb, ingen budget för kommunen Clichy, vi placeras i grottor, och detta måste få veta. Vi vill bli erkända och integrerade. (LHumanité 31/10). Det är nästan omöjligt att ge röst åt upploppsmakare som betraktas som en anonym hop av ungdomar. Journalisterna citerar därför ungdomar som anses symbolisera problematiken i upploppen på grund av sin ålder, sina kläder och sina utländskklingande namn, t.ex. artonåringen , som citeras i Le Monde: Det finns solidaritet mellan Aulnay och Clichy. Så är det, och de andra områdena kommer att följa efter. När en snut dör är alla fackföreningarna där. För les cités är det kif-kif [samma sak]. Vi är inget slödder – vi är människor. Bilarna som brinner är beviset på det. (7/11) 140 SOU 2006:73 Förortsupploppen i Andra synpunkter på upploppen gavs ett visst utrymme i pressen i takt med att skildringarna av de utlösande händelserna, beskrivningarna av konflikter på regeringsnivå och analyserna av de strukturella problemen i förorterna började bli uttömda och i takt med att upploppen fortgick och minskade tills våldet var tillbaka på den vanliga nivån. Dessa synpunkter passar knappast in i den helt politiserade vinkling som var förhärskande i tidningarna utan ger uttryck för de lokala aktörernas känslor vid upplevelsen av upploppen, t.ex. i LHumanité : Jag har sett till att så många offentliga föremål som möjligt förvaras inomhus. Jag har förmedlat budskapet att barnen ska umgås hemma . Alla känner en rent fysisk rädsla, förklarar en borgmästare. Vi är oroliga, tillägger en domare. Jag är helt förtvivlad, säger en grundskollärare. Alla dessa händelser ger näring åt ett klimat av fruktan, som ungdomarna får lida mycket för () Upploppen i Clichy föddes ur en känslomässig reaktion från ungdomens sida, sammanfattar en ungdomskurator. Upploppens känslomässiga dimension – både för upploppsmakarna och för befolkningen som bevittnade händelserna – är en central aspekt, som ännu inte har redovisats och analyserats. Pressens beskrivning av upploppen är lättförståelig när den placeras i sitt allmänna sammanhang – debatten om förorterna . Del 2 Hur kan förortsupplopp förklaras? Missförstånd och förvirring råder Medias bevakning av upploppen i de franska förorterna visade vem som har rätt att tala om fenomenet i tidningar och på TV. Våldet har beskrivits som meningslöst och ibland som ytterst välgrundat. , då de franska förortsupploppen började, har konkurrensen mellan olika tolkningar gjort förklaringarna till krisen mycket förvirrade. Vi har valt att koncentrera oss på det teoretiska panorama som använts av journalister och debattörer. som det för regeringen och president var en allmän kris av stor betydelse, ett tecken på generell social oro, har många journalister, akademiker, politiker, stadsplanerare, höga tjänstemän som skriver administrativa rapporter samt olika sorters experter lämnat flera olika tolkningar av fenomenet. Alla dessa människor har då och då 141 Förortsupploppen i SOU 2006:73 samarbetat, ända sedan de första social-, kultur- och storstadspolitiska riktlinjerna utarbetades för stora förorter. Vi kunde dock observera att sociologer tidigare uttalade sig betydligt mer i denna fråga än de har gjort . Som vi kommer att se har den ideologiska utgångspunkten varit mycket viktig i alla kommentarer. Dessutom har vissa resonemang överlevt i tjugo eller , vilket gav färdiga förklaringar till krisen , som tidens vindar har påverkat förklaringarna till händelserna och givit upphov till nya resonemang om förorter. Återanvändningen av gamla resonemang om förorterna kombinerades nedanstående tolkningar. Dessa resonemang är gamla, ibland gammalmodiga, och uppstod egentligen i en mycket specifik kontext: slutet av och . Vänstern kom till makten . Under regeringstid uppfattades sådana, huvudsakligen ideologiska, resonemang som de mest relevanta och kom att forma inriktningen på storstads-, kultur-, social- och skolpolitiken. är det andra tider. Fokuseringen på stadens struktur Medan uttrycket ungdomsvåld eller invandrarvåld ofta används i många europeiska länder brukar journalister i prata om storstadsvåld. Under upploppen användes alltid detta uttryck i pressen. som uttrycket är en eufemism är detta semantiska perspektiv ytterst adekvat: det innebär att problemen i de franska förorterna är direkt kopplade till storstadsfrågor i det kollektiva omedvetna. Huvudskälet till detta är förorternas historia. De flesta förorter har i sin nuvarande form varit en del av det franska landskapet . Den industriella revolutionen skapade en stor arbetarklass. och baron uppbyggnad av det moderna och upploppen under Pariskommunen , som skrämde den nya republikanska regeringen, var en av orsakerna till att de fattiga flyttade ut från stadens centrum: de röda förorterna (banlieues rouges) skapades. I , till skillnad från exempelvis anglosaxiska 142 SOU 2006:73 Förortsupploppen i städer, har detta resulterat i att över- och medelklassen har bott i centrum, medan låginkomsttagare har bott i förorterna. Efter tog det att bygga upp landet igen, som befolkning ökade på grund av babyboomen. I många förorter växte det upp slumkvarter, som regeringen började riva . Genom ett samarbete mellan flera olika myndigheter, arkitekter och byggherrar startade sedan ett massivt bostadsbyggande med stora hyreshus. Så föddes de stora förorterna som vi känner dem med skyskrapor och hyreshus. Ett nytt storstadslandskap växte fram. Myten om den stora, den gigantiska staden var en utopi, men höll folk i förorterna på behörigt avstånd från den övriga befolkningen. Enligt journalister och debattörer är avståndet i städerna fortfarande stort mellan dem som har och dem som inte har, inte minst på grund av bostädernas gradvisa förfall – trots att ett Storstadsdepartement inrättades – och en brist på respekt för lagen i vissa områden (medias benämning: laglösa zoner). En del författareTPF 1 FPT har i sin historieskrivning om stadsplanering försökt framhålla de negativa följderna av storstadspolitiken sedan slut. Kampen mot fattigdom, hemlöshet och dåliga bostäder har engagerat och oroat staten och lett till många offentliga politiska åtgärder . kritiserar flera författare dem för att de anser att många av målen inte har uppnåtts. Flera senare storstadspolitiska åtgärder anklagas för att vara rigida och byråkratiska; enligt författarna har de olika departement som ansvarar för förorterna inte samordnat sitt arbete. Detta har fått till följd att storstadspolitiken tycks ha förlorat all sin trovärdighet, både på berörda platser och i människors medvetande: den sägs istället ha bidragit till ungdomsbrottsligheten. Dessutom undrar somliga reportrar om viljan att riva hus inte i första hand är ett sätt att genomföra en social sanering, en uppdämningspolitik, maskerad bakom officiella uttalanden om nödvändigheten att bekämpa instabiliteten. Allt detta gör att de författare som försöker förklara upploppen i förorterna med obalansen i stadsplaneringen kan säga att ungdomarna revolterar på grund av att storstadspolitiken inte bara har misslyckats utan också har fått fattigdom, segregation och diskriminering att öka. Det är alltså TP 1 PT I synnerhet , , Violences , , , 1996. Förortsupploppen i SOU 2006:73 stadsplanerarna och beslutsfattarna från 1970- och som bär ansvaret. Den socioekonomiska förklaringen finns både kvar och återanvänds De flesta forskare som arbetade med förorterna på 1970- och och som uttryckte sig i media betonade den socioekonomiska karaktären hos de franska förorterna. Den marxistiska tolkningen av situationen i förorterna dominerade kraftigt . Den finns fortfarande kvar, som vi kunde se under upploppen , då vissa debattörer ansåg att ungdomsarbetslösheten var huvudorsaken till kaoset. försvarade de till och med upploppen, som vi ska se nedan. I franska förorter har den andel invånare som har kallats laborieuses, dvs. arbetarklassen, varit mycket hög. Den traditionella kopplingen mellan laborieuses och dangereuses, den farliga klassen , har kritiserats av vänstern .