sou · GUB3110 · 2007-01-01 00:00:00 — Med tillhandahålla avses själva utförandet av stödet eller servicen. Ansvaret för verksamheten ligger således i ett sådant fall kvar hos kommunen eller . Myndighets- utövning, såsom t.ex. beslut om insatser, kan inte överlåtasTPF80FPT. I bestämmelsens andra stycke ges en möjlighet att ändra huvud- mannaskapet på så sätt att ansvaret för en uppgift enligt LSS genom 79TP PT och , Nya sociallagarna, 19 uppl., 2006, s. 405. 80TP PT Prop. 1992/93:159, bilaga 1, s. 186, /Thunved, s. 412. Översikt över relevant lagstiftning avtal kan flyttas över från landsting till kommun som ingår i lands- tinget och tvärtom. När det gäller begreppet myndighetsutövning hänvisas till avsnitt 3.2.5. En enskild person får enligt 23 § LSS inte utan tillstånd av länssty- relsen yrkesmässigt bedriva sådan verksamhet som avses i 9 § 6– 10 LSS. Med enskild person avses även juridisk personTPF81FPT. JO har i ett beslutTPF82FPT funnit att det – i det fall då en kommun, såvitt avser en bostad med särskild service för vuxna enligt LSS, själv står för bostäder och gemensamma lokaler, men överlämnar driften i övrigt till ett privaträttsligt subjekt – krävs tillstånd av för det privaträttsliga subjektet. har enligt bestämmelsen också rätt att inspektera verksamheten. Av lagrummets andra stycke framgår det att också den kommun där verksamheten är belägen har ett tillsynsansvar och en inspek- tionsrätt. Det åligger också en kommun enligt 11 § förordningen (1993:1090) om stöd och service till vissa funktionshindrade att till anmäla allvarliga missförhållanden i enskild verksam- het som den får kännedom om. LSS innehåller inte några särskilda bestämmelser om handläggning. Detta medför att det är förvaltningslagens bestämmelser som ska tillämpas vid handläggning av ärenden enligt LSS. Däremot finns i lagen bestämmelser om dokumentation (21 a § och 23 a §). Som framgår av 23 a § LSS gäller dokumenta- tionsskyldigheten också i tillämpliga delar för enskild verksamhet. Reglerna motsvarar bestämmelserna i 11 kap. 5 § och 7 kap. 3 § SoL. 81TP PT Prop. 1992/93:159, bilaga 1, s. 188. 82TP PT JO 2001/02 s. 308. Översikt över relevant lagstiftning har enligt 13 kap. 1 § SoL den centrala tillsynen över i landet och utfärdar till ledning för tillämpningen av socialtjänstlagen allmänna råd. har enligt 25 § LSS även den centrala tillsynen över verksamhet enligt LSS. ansvarar för tillsynen enligt 35 lagarTPF83FPT. Bland de viktigaste lagarna i tillsynen hör tillsynen enligt socialtjänstlagen och LSS (13 kap. 2 § SoL och 26 § LSS). Utöver denna tillsyn finns i socialtjänstlagen och även, i LSS, bestämmelser som ålägger den som verkar inom omsorgen om äldre eller personer med funktionshinder att anmäla missförhållanden (14 kap. 2 § SoL och 24 a § LSS). Denna skyldig- het gäller också inom motsvarande bedriven enskild verksamhet. Som tidigare angivits under avsnitt 3.4.4 och 3.6.4 står enskilt bedriven verksamhet som kräver tillstånd under löpande tillsyn av den nämnd i den kommun där verksamheten bedrivs. I tillsyn över den socialtjänst som kommunerna inom länet svarar för ingår enligt 13 kap. 2 § SoL bl.a. att följa socialnämndernas tillämpning av socialtjänstlagen verka för att kommunerna planerar för att kunna tillgodose framtida behov av bistånd i form av hemtjänst samt sådant boende som avses i 5 kap. 5 § andra stycket (särskilt boende för äldre) och 5 kap. 7 § tredje stycket (boende med särskild service för funktionshindrade och även i övrigt se till att socialnämnderna fullgör sina uppgifter på ett ändamålsenligt sätt. 13 kap. 3 § SoL innehåller föreskrifter om den tillsyn över enskilt bedriven verksamhet som ankommer på . Tillsynen omfattar enligt bestämmelsen 83TP PT SOU 2002:14, s. 31. Översikt över relevant lagstiftning 1.verksamhet för vilken det krävs tillstånd enligt 7 kap. 1 § första stycket (bl.a. hem för vård eller boende [s.k. HVB-hem], sär- skilda boenden för äldre och boenden med särskild service för funktionshindrade samt dagverksamhet), 2.verksamhet som kommunen genom avtal enligt 2 kap. 5 § har överlämnat till enskild att utföra (entreprenadverksamhet), 3.annan enskild verksamhet än sådan som omfattas av 1-2 och som kommunen upphandlar tjänster från för att fullgöra skyldigheter enligt denna lag. För att kunna genomföra tillsynen har enligt 13 kap. 4 § SoL rätt att inspektera verksamhet som står under dess tillsyn och att inhämta de upplysningar samt ta del av de handlingar som behövs för tillsynen. Om det förekommer något missförhållande i ett HVB-hem (dock inte ett HVB-hem som svarar för), i enskild verksamhet som står under tillsyn, i hemtjänst eller i ett kommunalt särskilt boende för äldre eller ett boende med särskild service för funktionshindrade, får länsstyrel- sen förelägga den som svarar för verksamheten att avhjälpa miss- förhållandet. Om missförhållandet är allvarligt eller om föreläggan- det inte följs, kan enligt 13 kap. 6 § SoL förbjuda fort- satt verksamhet. tillsynsuppgifter enligt LSS är mer begränsad än till- synen enligt socialtjänstlagen. Bl.a. ingår inte att följa tillämpningen av lagen. Enligt 26 § LSS har inom länet tillsyn över verksamhet enligt lagen och får inspektera verksamheten. Länssty- relsen ska också inom länet 1.informera och ge råd till allmänheten i frågor som rör verksam- heten, 2.ge kommunerna råd i deras verksamhet, 3.verka för att kommunerna och landstingen planerar för att till- godose framtida stöd- och servicebehov, samt 4.främja samverkan i planering mellan kommunerna, landstingen och andra samhällsorgan. Översikt över relevant lagstiftning funktioner enligt punkterna 1-4 definieras inte som tillsyn, vilket är fallet i socialtjänstlagen. I förarbetena till LSSTPF84FPT anges emellertid att det inte finns något skäl till att reducera till- synen i förhållande till vad som gäller i fråga om . Om det råder något allvarligt missförhållande inom enskild till- ståndspliktig verksamhet som avser insatser enligt 9 § första stycket 6–10 LSS, ska enligt 24 § LSS förelägga den som bedriver verksamheten att avhjälpa missförhållandet. Om föreläggandet inte följs, får återkalla tillståndet. 3.8Anmälan om missförhållanden () I 14 kap. 2 § SoL anges att var och en som är verksam i omsorger om äldre och funktionshindrade, såväl i offentligt som yrkes- mässigt enskild bedriven verksamhet, är skyldig att vaka över att enskilda får god omvårdnad och lever under trygga förhållanden. I bestämmelsen åläggs den som uppmärksammar eller får kännedom om allvarliga brister eller missförhållanden i vården eller omsorgen att genast göra en anmälan om missförhållandena till socialnämn- den eller, om det gäller motsvarande yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet, till den som är ansvarig för verksamheten. Anmäl- ningsskyldigheten gäller såväl yrkesarbetande som frivilligt verk- samma. Anmälningsskyldigheten gäller vidare () också den som handlägger ärenden enligt socialtjänstlagen. Avhjälps inte missförhållandet utan dröjsmål ankommer det på socialnämnden/den för verksamheten ansvarige att anmäla saken till tillsynsmyndigheten. Den ifrågavarande bestämmelsen infördes sedan allvarliga brister hade uppdagats inom äldreomsorgen. Bestämmelsen kallas efter den sköterska som i medierna berättade om vanvård av de boende på sin arbetsplats. Av förarbetenaTPF85FPT framgår att syftet med bestämmelsen i första hand är att komma tillrätta med missförhållanden. Bl.a. anfördes följande. De brister som uppdagats inom äldreomsorgen inger stark oro. Många äldre är för sin existens helt beroende av att få erfor- derligt stöd och omvårdnad från . Det gäller särskilt de allra äldsta och de äldre som drabbats av sjukdom och funk- tionshinder. har dessa äldre ofta svårt att bevaka sina intres- 84TP PT Prop. 1992/93:159, bilaga 1, s. 106 f. 85TP PT Prop. 1997/98:113, s. 85. Översikt över relevant lagstiftning Det kan bero på fysisk eller psykisk svaghet, men också på att de är rädda för att stöta sig med . De äldre som saknar nära anhöriga med inblick i vården är härvid särskilt utsatta. En paragraf (se 24 a §) med motsvarande innehåll infördes i LSS . Av den bestämmelsen framgår att anmälnings- skyldigheten omfattar den som fullgör uppgifter samt handlägger ärenden enligt lagen. Av bestämmelsen framgår vidare att anmäl- ningsskyldigheten också omfattar den som handlägger ärenden enligt lagen (1993:389) om assistansersättning. Anmälningsskyldigheten enligt nämnda bestämmelse innebär som framgår ovan, en skyldighet att anmäla missförhållandet till den verksamhetsansvarige. Det är dock möjligt att göra en anmälan till tillsynsmyndigheten i det fall den verksamhetsansvarige inte fullföljer sina åligganden enligt bestämmelsen eller om det finns skäl att tro att så skulle vara fallet. Sekretessen utgör inte hinder för en sådan anmälan direkt till tillsynsmyndighetenTPF86FPT. Regeringen beslutade i februari 2003TPF87FPT att förstärka den operativa verksamhetstillsynen över vården och omsorgen enligt social- tjänstlagen. avsattes till länsstyrelserna och för att anställa äldreskyddsombud vid länsstyrel- serna samt för att öka antalet tillsynsinsatser och utveckla tillsynen av insatser i äldreomsorgen vid regionala tillsyns- enheter. Målet med äldreskyddsombudens tillsyn är att brister och missförhållanden inom äldreomsorgen ska rättas till samt att kom- muner och enskild verksamhet ges stöd att utveckla en vård och omsorg av god kvalitet. Tillsynen omfattar bl.a. hemtjänst i ordinärt boende, dels olika former av särskilt boende, dagverksamheter och andra verksam- heter där äldre vistas. Tillsynen ska bedrivas utifrån ett medborgar- perspektiv, vilket bl.a. betyder att det är den enskildes behov, rät- tigheter, säkerhet och självbestämmande enligt gällande lagstiftning som i första hand ska uppmärksammas i tillsynen. 86TP PT Prop. 1997/98:113, s. 88, /Thunved s. 227. 87TP PT Dnr 2003/1497/ST. Översikt över relevant lagstiftning 3.10Lagstiftning inom hälso- och sjukvården Den övergripande lagstiftningen på hälso- och sjukvårdens område utgörs av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL, och lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, LYHS. Hit kan också räknas patientjournallagen (1985:562). Lag- stiftningarna gäller, även om HSL huvudsakligen inriktar sig på den vård som bedrivs inom landsting och kommuner, såväl den offent- liga som den privata sjukvården. I HSL anges de övergripande målen för hälso- och sjukvården och vilka krav som kan ställas på vården. I lagen finns även sär- skilda bestämmelser som reglerar landstingens respektive kom- munernas ansvar för hälso- och sjukvården samt organisationen m.m. av denna vård. HSL gäller även för tvångsvården. HSL inne- håller emellertid inte några bestämmelser om tvång inom hälso- och sjukvården. Bestämmelser om detta finns bl.a. i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV). LYHS reglerar yrkesverksamheten på hälso- och sjukvårdens område. Lagen innehåller bl.a. bestämmelser om skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonal inom såväl privat som offentlig vård, tillsyn över hälso- och sjukvården, frågor om disciplinpåföljd och återkallande av legitimation m.m., samt Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnds verksamhet. LYHS trädde i kraft . Lagen ersatte då bl.a. lagen (1993:953) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården (åliggandelagen), lagen (1993:954) om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjukvårdens område (disciplinpåföljdslagen) och lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården (tillsynslagen). Patientjournallagen innehåller bl.a. bestämmelser om innehåll, utformning och hantering av journalhandling samt offentlighet och sekretess. När det gäller vård enligt LPT och LRV finns i förord- ningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård kompletterande bestämmelser om vad en journal, utöver vad som följer av patientjournallagen, ska innehålla för en patient som genomgår sådan vård. Översikt över relevant lagstiftning Med hälso- och sjukvård avses enligt 1 § HSL åtgärder för att medicinera, förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvård hör även omvårdnadTPF88FPT. Bestämmelser om tandvård finns i tandvårdslagen (1985:125). Målen för hälso- och sjukvården är enligt 2 § HSL en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vården ska ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. I 2 a § HSL, som beskriver vårdgivarens skyldigheter, anges att hälso- och sjukvården ska bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård. Med god vård avses att vården ska vara av god kvalitet med en god hygienisk standard och tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen, vara lätt tillgänglig, bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet samt främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersona- len. Enligt andra stycket ska vården och behandlingen så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Där det bedrivs hälso- och sjukvård ska det finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård ska kunna ges (2 e §). Enligt 2 b § HSL, som har sin motsvarighet i 2 kap. 2 § LYHS, ska patienten ges individuellt anpassad information om sitt hälso- tillstånd och om de metoder för undersökning, vård och behand- ling som finns. Om informationen inte kan lämnas till patienten ska den i stället lämnas till en närstående till patienten. Information får dock inte lämnas till patienten eller någon närstående om det föreligger hinder för detta enligt 7 kap. 3 § eller 6 § sekretesslagen (1980:100) eller enligt 2 kap. 8 § andra stycket eller 9 § första stycket LYHS. I 28–30 §§ HSL finns bestämmelser om ledningen av hälso- och sjukvård. Bestämmelserna är gemensamma för all hälso- och sjuk- vård och gäller således inom såväl offentligt som enskilt bedriven verksamhet. I bestämmelserna uppställs krav på att det ska finnas någon som ansvarar för verksamheten, en verksamhetschef, och att ledningen ska vara organiserad så att den tillgodoser hög patientsäkerhet och god kvalitet i vården samt främjar kostnads- effektivitet. För den kommunala hälso- och sjukvården föreskrivs 88TP PT , Hälso- och sjukvårdslagen med kommentarer, 6 uppl., 2000, nedan kallad och 1995:5, s. 20. Översikt över relevant lagstiftning också ett krav på att det ska finnas en medicinskt ansvarig sjuk- sköterska (24 §). Utöver nämnda krav på verksamhetschef och medicinskt ansva- rig sjuksköterska anges i 27 § att det för en patient – om det anses behövligt med hänsyn till patientsäkerheten – ska utses en patient- ansvarig legitimerad läkare. Även denna bestämmelse gäller för all hälso- och sjukvård. Ansvaret för att organisera ledningen av hälso- och sjukvårds- verksamheten ligger i varje landsting hos hälso- och sjukvårds- nämnden eller motsvarande (10 §). För kommunernas hälso- och sjukvård ligger ansvaret hos den eller de nämnder som kommun- fullmäktige bestämmer (22 §). I en kommun som inte ingår i ett landstingTPF89FPT utövas ledningen av den hälso- och sjukvård som avses i 18 § första och andra styckena i enlighet med 10 §. Särskilda bestämmelser om gemensam och landsting finns i lagen (2003:192) om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet (10 § och 22 §). En redogörelse för den lagens innehåll lämnas i avsnitt 3.15. När det gäller den privata vården ger den associationsrättsliga regleringen besked om vem som bär ansvaret för hur verksamheten organiseras. Om vårdverksamheten bedrivs i exempelvis aktie- bolagsform ansvarar bolagets styrelseTPF90FPT. Bestämmelserna i bygger på principen att huvudmännen för hälso- och sjukvården ska vara fria att organisera och bedriva verk- samheten efter lokala förutsättningar och på det sätt som de själva anser vara bäst för att uppfylla kraven i lagen och för att sträva mot de mål för verksamheten som där ställs uppTPF91FPT. Flera av formuleringarna i 2 a § HSL är inspirerade av och direkt hämtade från 5 § i den tidigare gällande tillsynslagen (lagen [1980:11] om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl.). Genom tillkomsten av tillsynslag och HSL infördes ett lagstadgat krav bl.a. på att vård och behandling så 89TP PT endast . 90TP PT Prop. 1995/96:176, s. 56–57. 91TP PT Prop. 1995/96:176, s. 56. Översikt över relevant lagstiftning långt möjligt ska utformas och genomföras i samråd med patienten samt att patienten ska visas omsorg och respektTPF92FPT. Av förarbetsuttalanden till 5 § i tillsynslagen framgår att detta i princip innebär att det fordras samtycke från patienten till all vård och behandling, vilket också var något som redan tidigare hade ansetts gälla enligt praxisTPF93FPT. I förarbetena till HSL framhöll det föredragande statsrådet att det var angeläget att det i HSL infördes en bestämmelse om att vården ska bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet. Hon påpekade i samband därmed att vården enligt den då gällande sjukvårdslagen var frivillig, men att alla inte uppfattade det på det sättetTPF94FPT. Hon betonade också att det var viktigt att patienten var medveten om att han eller hon själv kunde bestämma om vård över huvud taget skulle ges och uttalade därvid att en patient i princip har en obegränsad rätt att avstå från behandling och kan kräva att en åtgärd avbryts eller aldrig vidtasTPF95FPT. I propositionenTPF96FPT hänvisades också till förbudet mot påtvingat kroppsligt ingrepp i 2 kap. 6 § RF. Därvid anfördes bl.a. följande. Om en patient är medvetslös eller omtöcknad eller av annan orsak är ur stånd att ge ett rättsligt giltigt tillstånd till en behandling, som bedöms vara nödvändig med hänsyn till hans hälsotillstånd, kan givet- vis denna genomföras ändå. Självfallet kan här uppstå svåra gränsdrag- ningsproblem, t.ex. om patienten är allvarligt psykiskt sjuk och vägrar underkasta sig somatisk behandling som inte har samband med hans psykiska sjukdom. Dessa komplicerade problem kan emellertid inte lösas genom bestämmelser i hälso- och sjukvårdslagen. Bestämmelsen i 2 b § omfattar all information som förmedlas till patienter i hälso- och sjukvården oavsett vilken typ av insatser det är fråga om eller vilken personkategori som förmedlar informatio- nen. Bestämmelsen har, som tidigare angivits, sin motsvarighet i 2 kap. 2 § LYHS. I författningskommentaren till den sistnämnda bestämmelsen, som anger hälso- och sjukvårdspersonalens informationsskyldighet gentemot patienterna, anförs bl.a. följandeTPF97FPT. 92TP PT , Samtycke till medicinsk vård och behandling, En rättsvetenskaplig studie, 1994, s. 19. 93TP PT Prop. 1978/79:220 s. 43–44, och s. 19. 94TP PT Prop. 1981/82:97, s. 58. 95TP PT A.a. s. 50 och 118. 96TP PT A.a. s. 118. 97TP PT Prop. 1998/99:4, s. 49 f. Översikt över relevant lagstiftning Skyldigheten att informera patienten är ett ansvar för all hälso- och sjukvårdspersonal men ankommer i första hand på den som har det direkta ansvaret för den vårdsituation informationen avser. Kravet på att informationen skall vara individuellt avpassad innebär att läkaren, eller annan hälso- och sjukvårdspersonal, aktivt måste sätta sig in i den enskilda patientens situation så att information och dialog kan ske utifrån just den patientens förutsättningar och behov. Omständigheter som måste beaktas är patientens ålder, mognad och erfarenhet, eventuell funktionsnedsättning samt kulturell och språklig bakgrund. I detta ligger också att informationen skall ges på ett hän- synsfullt sätt av den behandlingsansvariga personalen, som också måste förvissa sig om att patienten har förstått innehållet i och inne- börden av den information som har lämnats. En patient kan till följd av sjukdom eller skada ha försämrade förutsättningar att redogöra för sitt tillstånd och att motta information. Utgångspunkten bör emellertid vara att patienten oberoende av eget deltagande önskar så innehållsrik information som möjligt. En klart uttalad ovilja att motta information måste dock i allmänhet respekteras om inte annat sägs i annan lagstift- ning. Vad informationen konkret skall innehålla får bedömas från fall till fall. Detta innebär att det inte blir möjligt att lämna informationen rutinmässigt eller enligt mall. Den information patienten enligt lagrummet har rätt att få och personalen skyldighet att lämna inkluderar även omvårdnads- åtgärderTPF98FPT. När informationen av någon anledning inte kan lämnas till patienten ska den enligt andra stycket lämnas till en närstående. Om det finns ett önskemål från patienten att anhöriga inte ska informeras, ska denna inställning respekterasTPF99FPT. Med närstående avses i första hand familjen och andra nära anhöriga. Även andra, som mycket nära vänner, kan dock i det enskilda fallet vara att anse som närståendeTPF100FPT. Med familjen avses make, sambo, barn, föräldrar och syskon. Vem som är närstående får dock avgöras från fall till I förarbetena till den tidigare gällande lagen (1994:953) om ålig- ganden för personal inom hälso- och sjukvård som ersatte tillsynslag uttalades beträffande kontakten mellan närstående till patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen i de fall den enskilde patienten är oförmögen att själv fatta beslut om vården och dess genomförande bl.a. följandeTPF102FPT. 98TP PT A. prop. 99TP PT , s. 89 och , s. 269. 100TP PT Prop. 1996/97:60, s. 44. 101TP PT Prop. 1993/94:149, s. 69 och 118 f. 102TP PT Prop. 1993/94:149, s. 68. Översikt över relevant lagstiftning I dessa situationer är de närståendes medverkan och relation till vård- personalen av direkt betydelse för patientens vård och behandling. Det är dock inte så att de närstående övertar patientens beslutanderätt. Vården måste – liksom när det gäller patienter i allmänhet – bedrivas i så nära överensstämmelse som möjligt med vad som kan antas vara patientens vilja. 3.10.4Bestämmelser för den offentliga sjukvården Enligt 3 § HSL ska varje landsting erbjuda en god hälso- och sjuk- vård åt dem som är bosatta inom och åt vissa personer som är kvarskrivna enligt 16 § folkbokföringslagen (1991:481). Samma ansvar gäller gentemot dem som, utan att vara bosatta i , enligt rådets förordning (EEG) 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare och deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, har rätt till vårdförmåner i vid sjukdom och moderskap (3 c §). Om någon som vistas inom utan att vara bosatt där behöver omedelbar hälso- och sjukvård ska också erbjuda sådan vård (4 §). har också ett visst ansvar inom habilitering, rehabilitering och på hjälpmedelsområdet m.m. (jfr 3 b § och 3 d–e §§). svarar vidare för att det finns en ändamålsenlig organisation för sjuktransporter (6 §). har också ett planerings- och samverkansansvar för hälso- och sjukvården 7–8 §§). Med landsting likställs i HSL de landstingsfria kommunerna (3 § första stycket fjärde punkten), som endast utgörs av . ansvar omfattar inte sådan hälso- och sjukvård, habilitering, rehabilitering, hjälpmedel samt tillhandahållande av vissa förbrukningsartiklar som en kommun inom har ansvar för (3 § andra stycket, 3 b § andra stycket och 3 d §). När det finns flera behandlingsalternativ som står i överens- stämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet ska enligt 3 a § första stycket ge patienten möjlighet att välja det alter- nativ som han eller hon föredrar. Det åligger att ge patienten den valda behandlingen om det med hänsyn till den aktu- ella sjukdomen eller skadan och till kostnaderna för behandlingen framstår som befogat. Med behandlingsalternativ avses enligt för- Översikt över relevant lagstiftning arbetenaTPF103FPT åtgärder med medicinskt innehåll som erbjuds av legiti- merade yrkesutövare. Som exempel på olika behandlingsalternativ anges bl.a. kirurgiska ingrepp, läkemedelsbehandling, rehabiliter- ingsmetoder och specifik omvårdnadTPF104FPT.