sou · GUB348 · 2007-01-01 00:00:00 — En ökning av antalet polisanmälningar har också skett för arbets- löshetskassornas del. Arbetslöshetskassorna gjorde 185 polis- anmälningar . hade denna siffra ökat till 415 polisanmälningar.7 Någon samlad statistik avseende polisanmäl- ningar från kommunerna finns inte att tillgå. Av de polisanmälningar som görs leder endast en mindre del till lagföring. Förhållandet framgår av statistik över återredovisning av polisanmälda ärenden från (se nedan). Av stati- stiken framgår att grovt räknat endast en femtedel av polisanmälningar lett till lagföring. I kolum- nerna för fällande dom ingår åtalsunderlåtelser, strafförelägganden och påföljdseftergift. Tabell 8.1 Statistik lagföring Antal ärenden där åtal har väckts Andel ärenden där åtal har väckts Antal ärenden med fällande dom Andel ärenden med fällande dom Att endast en mindre del av de polisanmälningar som görs leder till lagföring bekräftas av de iakttagelser som gjorts i övrigt i utred- ningen och tycks gälla för förmåner även inom andra delar av trygghetssystemen. Det skall anmärkas att detta inte utan vidare kan tas till intäkt för att det här finns straffrättsligt betingade pro- blem eller brister. Det föreligger ju inte brott i samtliga fall som polisanmäls och syftet med en förundersökning är ju att klarlägga om ett brott har förövats. Det är därför naturligt att en del ärenden skrivs av på grund av att förfarandet inte är brottsligt. 7 IAF; Fakta-PM 2:2005, Arbetslöshetskassornas återkrav, uteslutningar, frånkännande och polisanmälningar. Vid brott rörande bidrag och ersättningar inom trygghetssystemen kan flera olika straffbestämmelser aktualiseras. I de allra flesta fall är brottsrubriceringen bedrägeri enligt 9 kap. 1–3 §§ brottsbalken.1 Andra brottsrubriceringar som förekommer är bl.a. olovligt för- fogande, urkundsförfalskning och osann eller vårdslös försäkran enligt bestämmelserna i 10 kap. 4 §, 14 kap. 1 § och 15 kap. 10 § . Bestämmelserna om bedrägeri i 9 kap. 1–3 §§ har föl- jande lydelse: 1 § Den som medelst vilseledande förmår någon till handling eller underlåtenhet, som innebär för gärningsmannen och skada för den vilseledde eller någon i vars ställe denne är, dömes för bedrägeri till fängelse i högst . För bedrägeri döms också den som genom att lämna oriktig eller ofullständig uppgift, genom att ändra i program eller upptagning eller på annat sätt olovligen påverkar resultatet av en automatisk informa- tionsbehandling eller någon annan liknande automatisk process, så att det innebär för gärningsmannen och skada för någon annan. 2 § Är brott som i 1 § sägs med hänsyn till skadans omfattning och övriga omständigheter vid brottet att anse som ringa, skall för bedräg- ligt beteende dömas till böter eller fängelse . Begagnar sig någon av husrum, förtäring, transport, tillträde till föreställning eller annat dylikt, som tillhandahålles under förutsättning av kontant betalning, och gör han ej rätt för sig, dömes, vare sig han vilseleder någon eller ej, för bedrägligt beteende. 1 Av 2005:10 s. 31 framgår bl.a. att av de polisanmälningar som återredovisats till av ärendena rubricerades som bedrägeri, grovt bedrägeri eller försök till bedrägeri. icke, om gärningen avser värde, som ej är ringa, och om den i övrigt är sådan som sägs i 1 §. 3 § Är brott som i 1 § sägs att anse som grovt, skall för grovt bedrägeri dömas till fängelse, lägst och högst . Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningsmannen missbrukat allmänt förtroende eller begagnat falsk handling eller vilseledande bokföring eller om gärningen eljest varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. Bedrägeribestämmelsen anses vara en av de rättsteoretiskt mest svårtillgängliga typerna av förmögenhetsbrott. Som framgår finns tre grader av bedrägeribrottet, nämligen ett ringa brott (bedrägligt beteende) ett brott av mellangraden (bedrägeri), och ett grovt brott (grovt bedrägeri). För samtliga tre grader krävs, med undantag för brott enligt 1 § andra stycket som avser datorbedrägeri och snylt- ningsbrottet i 2 § andra stycket, att de objektiva rekvisiten som anges i 1 § första stycket är uppfyllda. Brottsförutsättningarna för bedrägeri skall beröras kort i det följande.2 För bedrägeriansvar krävs att gärningsmannen genom vilseledande förmår en annan person till en viss disposition som innebär en förmögenhetsöverföring. Med vilseledande menas att framkalla, vidmakthålla eller för- stärka en oriktig uppfattning (villfarelse) hos någon. Rekvisitet förmår uttrycker ett krav på att vilseledandet skall ha orsakat dispo- sitionen (orsakssamband). Gärningsmannen behöver dock inte genom övertalning eller på annat sätt ha övervunnit något mot- stånd hos den vilseledde. Som uttryckligen framgår av lagtexten kan den vilseleddes disposition bestå i såväl handling som under- låtenhet. Att dispositionen inte endast skall medföra utan innebära skada och betyder att förmögenhetsöverföringen skall följa ome- delbart av dispositionen samt att skadan och vinningen skall ha ett samband med varandra. Sambandet mellan skada och skall förstås på så sätt att de kan betraktas som olika sidor av samma ekonomiska förändring. Därmed inte sagt att de behöver vara lika 2 Se bl.a. Jareborg, Brotten II, 2 uppl. Man behöver inte heller avvakta den slutliga utvecklingen av ett händelseförlopp. Redan när det föreligger en beaktansvärd fara för slutlig förlust respektive anses kravet på förmögenhets- överföring vara uppfyllt. Ett praktiskt exempel på när bedrägeriansvar kan förekomma är att en förmånstagare medvetet lämnar en oriktig uppgift om inkomst som är av betydelse för rätten till en förmån (vilselsed- ande) och att denna uppgift föranleder (förmår) en handläggare att felaktigt besluta (disposition) om en utbetalning av en förmån (förmögenhetsöverföring). För bedrägeriansvar krävs vidare att de objektiva rekvisiten täcks av gärningsmannens uppsåt. Det är alltså inte tillräckligt med oakt- samhet utan det krävs att det kan bevisas att gärningsmannen upp- såtligen begått gärningen. Uppsåtet skall täcka samtliga gärnings- moment. Den närmare innebörden av uppsåtskravet har utvecklats och formulerats främst genom Högsta domstolens (HD) praxis.3 I för- hållande till den brottsliga effekten finns enligt gällande termino- logi tre former av uppsåt: avsiktsuppsåt, insiktsuppsåt och lik- giltighetsuppsåt. Med avsiktsuppsåt menas att den brottsliga effekten är syftet med gärningen. Insiktsuppsåt innebär att gärningsmannen visser- ligen inte i första hand syftar till en viss effekt men inser att effek- ten är en praktiskt taget säker följd av gärningen. Vid likgiltighets- uppsåt har gärningsmannen insett risken för effekten och varit lik- giltig, inte till risken för att gärningen skulle medföra en viss effekt, utan till effektens förverkligande. Det har uttryckts så att likgiltig- het föreligger om förverkligandet av effekten, vid gärningstillfället, inte utgjorde ett för gärningsmannen relevant skäl för att avstå från gärningen. Någon av de tre uppsåtsformerna används alltså i relation till den brottsliga effekten. För den del av uppsåtsbedömningen som avser övriga rekvisit, t.ex. handlingen eller övriga omständigheter, tilläm- pas någon av de två uppsåtsformerna insiktsuppsåt eller likgiltig- hetsuppsåt. Insiktsuppsåt innebär då att gärningsmannen känner till omständigheten ifråga eller är praktiskt taget säker på att 3 Se främst NJA 2004 s. 176, NJA 2002 s. 449 och NJA 2005 s. 732. Likgiltighetsuppsåt föreligger om gär- ningsmannen insett risken för att omständigheten kan föreligga och är likgiltig till förekomsten av omständigheten. Av särskild betydelse för straffansvar i allmänhet är slutligen det beviskrav som ställs för att någon skall kunna dömas för ett brott. För fällande dom krävs att det skall vara ställt utom rimligt tvivel att den tilltalade gjort sig skyldig till den åtalade gärningen. I brottmål gäller också att åklagaren har den fulla bevisbördan. Det betyder att åklagaren måste bevisa samtliga de omständigheter som skall föreligga för att en tilltalad skall kunna fällas till ansvar. Utan att här närmare gå in på bestämmelserna skall nämnas att straffansvar med stöd av 9 kap. 11 § jämförd med 23 kap. kan förekomma även för försök och förbere- delse till bedrägeri och grovt bedrägeri. Som tidigare angivits kan även andra straffbestämmelser aktuali- seras i fall där en förmånstagare gjort sig skyldig till brott i sam- band med en utbetalning av en ersättning eller ett bidrag. Bland dessa återfinns olovligt förfogande, urkundsförfalskning och osann eller vårdslös försäkran. Enligt 10 kap. 4 § döms den som, med egendom som han har i sin besittning, men vartill ägande- eller säkerhetsrätt är förbehållen eller tillförsäkrad eller eljest tillkommer annan, vidtar åtgärd varigenom egendomen frånhänds den andre eller denne på annat sätt berövas sin rätt för olovligt förfogande. Straffskalan är böter eller fängelse i högst . Brottsförutsättningarna uppställer inget krav på hur besittningen skall ha uppkommit. Exempel på att äganderätt tillkommer annan är bl.a. felöverföringar av pengar. Den berättigade kan frånhändas egendomen genom att besittaren tillägnar sig denna. Något krav på att gärningen skall innebära skada för den berättigade och för gärningsmannen uppställs inte. Beträffande kravet på uppsåt hänvisas till vad som sagts i avsnittet om bedrägeri. Ett exempel i det här sammanhanget är att bidrag av misstag betalas ut med ett för högt belopp och att den som tagit emot beloppet behåller pengarna medveten om misstaget.4 Den grundläggande straffbestämmelsen om urkundsförfalskning finns i 14 kap. 1 § . Enligt bestämmelsen döms den som, genom att skriva annan, verklig eller diktad, persons namn eller genom att falskeligen förskaffa sig annans underskrift eller på annat sätt, framställer falsk urkund eller falskeligen ändrar eller utfyller äkta urkund, under förutsättning att åtgärden innebär fara i bevishänseende till fängelse i högst . Som urkund anses enligt lagtexten protokoll, kontrakt, skuldebrev, intyg och annan hand- ling, som upprättats till bevis eller annars är av betydelse som bevis. En straffbestämmelse för en ringa variant av brottet, förvansk- ning av urkund, finns i 14 kap. 2 § med böter eller fängelse högst i straffskalan. Om brott enligt 1 § är att anse som grovt, döms enligt 14 kap. 3 § för grov urkundsförfalskning till fängelse, lägst och högst . Vid bedömandet om brottet är grovt skall särskilt beaktas om för- falskningen avsett en viktig handling hos en myndighet eller en urkund som är särskilt betydelsefull i den allmänna omsättningen, såsom obligation, aktiebrev eller inteckningshandling, eller om gär- ningen på något annat sätt varit av särskilt farlig art. Det mest betydelsefulla förfalskningsobjektet är handlingar av olika slag. Som framgår av lagtexten kan förfalskningsåtgärden innefatta både att gärningsmannen framställer falska handlingar och att han eller hon gör ändringar i en redan existerande urkund. Kra- vet på fara i bevishänseende innebär att det måste vara något så när sannolikt att det förfalskade tas för äkta och att det skall komma till användning i en praktisk angelägenhet. Brottet är fullbordat redan genom förfalskningsåtgärden. Det krävs således inte någon användning av det förfalskade. I 14 kap. 9 § finns dock en särskild straffbestämmelse avseende den som brukar något som förfalskats. Beträffande kravet på uppsåt hänvisas till vad som sagts i avsnittet om bedrägeri. 4 Se NJA 1994 s. 480, jfr m.fl.; , En kommentar, Del I (1–12 kap.), studentutgåva 4, s. 10:49 ff. Vid bedrägerier mot trygghetssystemen är det inte ovanligt att förfalskade handlingar används som ett hjälpmedel för att lura till sig pengar, t.ex. förfalskade läkarintyg, arbetsgivarintyg och lik- nande. Som framgår av 9 kap. 3 § är detta något som skall beaktas särskilt vid bedömningen av om ett bedrägeribrott är att anse som grovt. 9.2.3Osann och vårdslös försäkran, m.m. Enligt straffbestämmelsen om osann försäkran i 15 kap. 10 § döms den som i skriftlig utsaga, som enligt lag eller författning avges under ed eller på heder och samvete eller under annan dylik försäkran, lämnar osann uppgift eller förtiger san- ningen, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, till böter eller fängelse , eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst . Om en sådan gärning sker av grov oaktsamhet, döms enligt andra stycket i bestämmelsen för vårdslös försäkran till böter eller fängelse . En första brottsförutsättning för osann eller vårdslös försäkran är att utsagans form skall vara skriftlig. Vidare förutsätts att denna enligt lag eller författning skall ha viss form. Som tidigare nämnts lämnas uppgifter vid ansökan om förmåner inom socialförsäk- ringen liksom inom studiestödssystemet som huvudregel på heder och samvete. Såväl en positiv oriktig uppgift som ett förtigande kan medföra straffansvar. Slutligen gäller att den osanna uppgiften eller förtigandet skall medföra fara i bevishänseende. Detta krav har samma betydelse som vid urkundsförfalskning, vilket här närmast betyder att den oriktiga uppgiften avser något som är väsentligt för utsagan. Beträffande kravet på uppsåt hänvisas till vad som sagts i avsnittet om bedrägeri. Brottsrubriceringarna osann och vårdslös försäkran förekommer sparsamt vid brott mot trygghetssystemen. I de fall där en ansökan om en ekonomisk förmån skrivits under på heder och samvete och innefattat oriktiga uppgifter men uppsåt till bedrägeri inte kan bevisas, kan det vara aktuellt med straffansvar för något av dessa brott. En straffbestämmelse av intresse med nära koppling till 15 kap. 10 § är 5 § lagen (2004:115) om självbetjäningstjänster via Internet inom socialförsäkringens administration. Enligt denna bestämmelse skall den som, vid användning av sådana självbetjä- ningstjänster, uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift eller förtiger sanningen, om uppgifterna lämnas på heder och samvete enligt bestämmelse i författning och åtgärden innebär fara i bevishänseende, dömas till böter eller fängelse . Bestämmelsen infördes med anledning av att det rått oklarhet om kravet på skriftlig form i straffbestämmelsen i 15 kap. 10 § också innefattar elektroniska förfaranden. I samman- hanget kan nämnas att det pågår en översyn av straffbestämmelserna i 14 och 15 kap. ur ett IT-per- spektiv. Utredningen skall ha slutfört sitt arbete (dir. 2005:68). Enligt 8 kap. 11 § lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring döms den som underlåter att fullgöra viss angiven anmälnings- och uppgiftsskyldighet enligt lagen till böter. Vidare döms den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktigt meddelande i uppgift som skall lämnas enligt lagen till böter, om inte gärningen är belagd med straff i . Uppgifts- och anmälnings- skyldigheten riktar sig till arbetsgivare och den som har rätt till ersättning enligt lagen. 10Skattebrott och vårdslös skatteuppgift I utredningens uppdrag ingår att pröva om brotten skattebrott och vårdslös skatteuppgift i 2–4 §§ respektive 5 § skattebrottslagen (1971:69) kan tjäna som förebilder för nya straffbestämmelser vid brott mot trygghetssystemen. Bestämmelserna om skattebrott och vårdslös skatteuppgift har följande lydelser: 2 § Den som på annat sätt än muntligen uppsåtligen lämnar oriktig uppgift till myndighet eller underlåter att till myndighet lämna dekla- ration, kontrolluppgift eller annan föreskriven uppgift och därigenom ger upphov till fara för att skatt undandras det allmänna eller felaktigt tillgodoräknas eller återbetalas till honom själv eller annan döms för skattebrott till fängelse i högst . 3 § Om brott som avses i 2 § är att anse som ringa, döms för skatte- förseelse till böter. 4 § Om brott som avses i 2 § är att anse som grovt, döms för grovt skattebrott till fängelse, lägst och högst . Vid bedömande om brottet är grovt skall särskilt beaktas om det rört mycket betydande belopp, om gärningsmannen använt falska handlingar eller vilseledande bokföring eller om förfarandet ingått som ett led i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfatt- ning eller i annat fall varit av synnerligen farlig art. 5 § Den som på annat sätt än muntligen av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift till myndighet och därigenom ger upphov till fara för att skatt undandras det allmänna eller felaktigt tillgodoräknas eller återbetalas till honom själv eller annan döms för vårdslös skatteuppgift till böter eller fängelse i högst . Om gärningen med hänsyn till skattebeloppet och övriga omstän- digheter är av mindre allvarlig art, skall inte dömas till ansvar enligt första stycket. Bestämmelserna fick sin nuvarande lydelse genom en reform som trädde i kraft . Genom reformen gjordes regleringen Skattebrott och vårdslös skatteuppgift om skattebrott mer enhetlig och sammanhållen och skatte- brottslagens tillämpningsområde utvidgades så att lagen kom att omfatta i stort sett samtliga straffbestämmelser som återfinns på skatteområdet. Skattebrottslagen blev generellt tillämplig på alla skatter. Skattebrottet ersatte tidigare bestämmelser om skattebedrägeri och brottet vårdslös skatteuppgift fick genom reformen en delvis ny lydelse. Här följer en kort beskrivning av rekvisiten och bakgrunden till lagstiftningens utformning.1 Brottsförutsättningarna för skattebrott finns i 2 §. Om ett sådant brott är att anse som ringa döms i stället för skatteförseelse enligt 3 §. Om brottet är grovt, rubriceras det grovt skattebrott med en strängare straffskala enligt 4 §. En av de viktigaste förändringarna som genomfördes vid reform var att skattebrottet konstruerades med ett farerekvisit, till skillnad mot det tidigare skattebedrägeribrottet, som var ett effektbrott utformat efter mönster av bestämmelsen om bedrägeri. Farerekvisitet innebär att det inte är nödvändigt att ett skatte- undandragande faktiskt skett. Det är tillräckligt att det i det kon- kreta fallet visas att det förelegat fara för att skatt eller avgift skulle påföras med ett för lågt belopp. Farekonstruktionen medför att brottet fullbordas när en oriktig uppgift lämnas till myndigheten eller när tidpunkten för att lämna en föreskriven uppgift inträder utan att skyldigheten fullgjorts. Den tidpunkt då skattemyndigheten faktiskt beslutar i en skatte- fråga saknar således betydelse för brottsrubriceringen. Vid införan- det av de nya bestämmelserna förväntades ändå att de allmänna domstolarna även i fortsättningen skulle komma att följa förvalt- ningsdomstolarnas avgöranden i själva skattefrågan och i många fall finna det nödvändigt att avvakta den slutliga bedömningen. Ett huvudskäl till den lagtekniska lösningen med ett farerekvisit var de svårigheter som den tidigare ordningen medförde när det gällde att bestämma tidpunkten för brottets fullbordan, eftersom de skiftande förfarandereglerna inom de olika skatteslagen då blev avgörande för bedömningen. Ett ytterligare argument för en förändring var att ett brott kunde bedömas olika beroende på när en oriktighet upptäcktes. 1 Uppgifterna är hämtade ur prop. 1995/96:170 s. 157 ff. om inget annat sägs. Skattebrott och vårdslös skatteuppgift tidigare effektbrottskonstruktionen bedömdes en oriktighet i en självdeklaration som upptäcktes under taxeringsåret som försöks- brott – med en lindrigare straffskala – medan brottet om det avslö- jades först på ett senare stadium skulle anses som fullbordat. Att brottet bedömdes olika beroende på när en oriktig uppgift upptäcktes ansågs vara svårmotiverat. Den skattskyldige hade ju i den situationen gjort allt som från hans sida fordrades för att brot- tet skulle vara fullbordat.2 Genom att skattebrottet konstruerades som ett farebrott uppnåddes även kongruens mellan skattebrott och vårdslös skatteuppgift, som redan var konstruerat på detta sätt. Eftersom farekonstruktionen medför att brottet fullbordas när en oriktig uppgift lämnas till myndigheten eller när tidpunkten för att lämna en föreskriven uppgift inträder utan att skyldigheten full- gjorts, flyttas fullbordanspunkten så långt tillbaka att utrymmet för försök till skattebrott blir mycket begränsat. En följdändring vid reformen blev därför att den tidigare bestämmelsen om försöks- brott slopades. En särskild bestämmelse om straffansvar för underlåtenhet att lämna deklaration och därmed jämförlig handling togs redan vid skattebrottslagens tillkomst in i skattebedrägeribestämmelsens andra stycke. Man talar här om passivt skattebedrägeri. Straffansvar för underlåtenhet att lämna deklaration fanns reglerad i ett flertal olika lagar.3 Beträffande skälen för införandet av ett underlåtenhetsbrott anfördes i förarbetena att erfarenheten visade att obstruktion mot skattemyndigheten mycket ofta var föranledd av motivet att bereda sig och att ett sådant fall i princip borde jämställas med uppsåtligt brott som förövats genom aktivt handlande, dvs. genom att lämna medvetet oriktiga uppgifter.4 Muntliga oriktiga uppgifter kan inte leda till straffansvar för skattebrott. Däremot omfattas uppgifter som lämnas elektroniskt. Vad som är oriktig uppgift avgörs med ledning av bestämmel- serna i den skatteförfattning som i det enskilda fallet reglerar skatt- skyldigheten. års reform föreskrevs att uppgiften skulle ha lämnats till ledning för myndighets beslut. Efter reformen är detta inte längre ett krav. I stället föreskrivs att uppgiften skall ha lämnats till en myndighet. Detta innebär att det inte fordras att myndigheten i det enskilda fallet fattat ett beskattningsbeslut i 1995/96:170 s. 94. 3NJA II 1944 s. 31 ff. 4NJA II 1971 s. 471. Skattebrott och vårdslös skatteuppgift formell mening och att även en helt datoriserad påföring av skatt omfattas av bestämmelsen. Vidare krävs inte något samband mellan handling eller passivitet å ena sidan och fara för skatteundandragande å den andra. Det betyder att exempelvis orik- tiga uppgifter vid fastighetstaxering omfattas av brottsbeskriv- ningen även om förfarandet inte kan leda till ett skatte- undandragande. Förutom att lämnandet av en oriktig uppgift respektive under- låtenhet att lämna uppgift skall medföra fara för skatteundan- dragande, krävs uppsåt för utdömande av ansvar. Uppsåtet skall täcka samtliga objektiva brottsförutsättningar, dvs. såväl lämnandet eller underlåtenheten, uppgiftens oriktighet som fara för skatte- undandragande. Det krävs inte att gärningsmannen har en exakt uppfattning om storleken av det belopp som riskerar att undandras. Inte heller behöver gärningsmannen ha fullt klart för sig vilka skatter eller avgifter som kan påverkas av de oriktiga uppgifterna. Uppsåtliga skattebrott som är att bedöma som ringa faller under bestämmelsen i 3 § skattebrottslagen om skatteförseelse. Vid avgö- randet om en gärning är att anse som ringa skall hänsyn tas till samtliga objektiva omständigheter. Särskild hänsyn skall tas till skattebeloppets storlek. Enligt nuvarande praxis – som bygger på samråd mellan Riksåklagaren och – är huvudregeln att gärningar som avser skattebelopp som är mindre än ett prisbas- belopp gällande inkomsttaxeringen och mervärdesbeskattningen är att anse som ringa. Enligt 13 § skattebrottslagen får åtal enligt 3 § väckas endast om det är påkallat av särskilda skäl. Denna åtalsprövningsregel infördes vid skattebrottslagens tillkomst. I fråga om särskilda skäl för åtal borde enligt departementschefen sådana skäl i regel föreligga om gärningsmannen inte kunde påföras någon administrativ sanktion. Som exempel på sådana situationer angavs att gärningsmannen var ställföreträdare för en juridisk person eller för en omyndig där den administrativa sanktionen träffar den skattskyldige. Vidare angavs att även omständigheterna vid brottets begående borde beaktas och att dessa kan vara så graverande att åtal på grund av allmänpreven- Skattebrott och vårdslös skatteuppgift tiva skäl inte borde underlåtas trots att administrativ sanktion påförts.5