sou · GUB396d2 · 2007-01-01 00:00:00 — I övrigt tycks straffbestämmelsen kunna ha mycket stor räckvidd och stannar inte vid innehåll som det som kan anses onormalt, perverst eller dylikt. Även helt vanliga sexuella aktiviteter kan falla in under dess tillämpningsområde.595 När det gäller formen så tycks det klart att den har en viss betydelse, men mera oklart hur stor denna är. Framställningar i film och bild kan konstateras göra det lättare att bryta mot bestäm- melsen, medan det är osäkert om enbart text kan innefatta ett brott numera. I äldre praxis har enbart text befunnits straffbart, men dess status är inte klar, inte minst mot bakgrund av att kriminaliseringen är beroende av tidsanda m.m.596 I praktiken torde bestämmelsen ha 592NOU 1997:23 s. 71, Ot. prp nr 28 (1999–2000) s. 91, s. 52 f. 593Eggen s. 523. prp nr 28 (1999–2000) s. 91. 595Se Rt 1978 s. 1111. 596Eggen s. 526. sitt främsta tillämpningsområde visavi bilder, filmer och liveshow, där dessa anses vara mer allvarliga i just denna ordning.597 Angående syftet med framställningen så kan denna också ha betydelse. Om syftet har vetenskapligt eller konstnärligt värde eller tjänar till upp- lysning så faller framställningen utanför § 204. Är syftet däremot enbart att stimulera det sexuella intresset – något som vanligen framgår av innehållet – så är detta något som talar för straffbar- het.598 Även inom ramen för material som faller under definitionen av pornografi så görs det åtskillnader beroende på hur materialet brukas. Att offentliga visningar, försäljning, spridning m.m. är förbjudna medför e contrario att privat konsumtion är tillåtet.599 I komparativ belysning framstår de norska reglerna på detta om- råde som stränga och utrymmet för omoraliska offentliggöran- den mindre än i många andra länder. anför att han tror att de norska domstolarnas restriktiva syn på möjligheterna till straffria sexuella framställningar kan vara under förändring med hänvisning till att bestämmelsen i 204 § måste tolkas i ljuset av den rådande sexualmoralen.600 menar att denna något luckrats upp de senaste 10–15 åren.601 I sammanhanget bör också påpekas att funnit att det är mycket sparsamt förekommande att domstolarna explicit för några resonemang om yttrandefrihet i förhållande till straffbestämmelsens tillämplighet.602 Kravet på stötande har dock belysts av Høyesteret i slutet av 2005.603 Saken gällde ett material som enligt domstolen visade nor- mala sexuella handlingar mellan samtyckande vuxna personer. Ingen del av bildmaterialet hade – som annars brukligt är – varit suddigt. Domstolen betonade att tolkningen av bestämmelsen måste ske i ljuset av en förändrad moraluppfattning. Det är inte tillräckligt att flertalet finner ett material osmakligt eller oönskat, utan det måste till någon form av kvalificerad grovhet för att det skall falla inom det straffbara området. En enig domstol konstaterade att materialet inte kunde anses vara stötande för de flesta, att det inte var grövre 597NOU 1997:27 s. 71. 598Som ett kuriosa kan nämnas Rt 1984 s. 1016, där Høyesterett fann att en tecknad film – Snowwhite and the seven lovers var straffbar enligt bestämmelsen, ett domslut som visar på den moraliska aspektens betydelse i denna typ av mål. 600Se dock de relativt stränga straff som Høyesterett dömt ut i Rt s. 1187, Rt 2003 s. 1091 HR-2005-01053-A och HR-2005-01387-A. 601Eggen s. 529. 602Eggen s. 532. I fallet behandlas också relationen till den praxis som vuxit fram inom ramen för kontrollen av film och video och dess betydelse för domstolarnas tolkning av straffbestämmelsen. än vad som redan fanns i omlopp i andra medier och att det skett en liberalisering av synen på sexuella skildringar. Materialet föll därför inte inom det straffbara området. spådom har därigenom besannats. Den helt nya bestämmelsen i 204 a § gäller barnpornografi och kriminaliserar i huvudsak produktion, anskaffning, införsel, inne- hav och överlåtelse av framställningar som sexualiserar barn, med vilket avses personer under 18 år.604 Som nämnts ovan bygger be- stämmelsen i hög grad på tidigare lagstiftning, där t.ex. innehav av barnpornografi kriminaliserades redan 1992.605 I § 382 av den norska strafflagen kriminaliseras olika typer av be- fattning med film, video och liknande där det i underhållningssyfte görs ett otillbörligt bruk av grova våldsskildringar.606 Kriminalise- ringen har motiverats med att det föreligger ett samband mellan våld i media och faktiskt utövande av våld i samhället, även om detta sambands natur inte är helt klarlagt.607 Eftersom bestämmel- sen tar sikte på underhållning så omfattas inte nyhetsreportage, vetenskapliga framställningar eller dokumentärer. Likaledes om- fattas inte sådant material som har förhandsgranskats inom ramen för film och videogranskningen. Helt privata visningar eller köp och besittning av sådant material för eget bruk omfattas inte heller.608 Den nya grundlagsregeln har inte ansetts utgöra något hinder mot att ha kvar bestämmelsen i nuvarande form.609 Med den ut- formning som bestämmelsen har omfattas inte tecknande bilder eller stillbilder och det har diskuterats om inte det straffbara området borde vidgas.610 Även införandet av åldersgränser har dis- kuterats. har dessutom vissa undantag från det straffbara området införts genom att visningar av icke-kommersiella filmklubbar har gjorts tillåtna.611 604Se Rt 2005 s. 919, som dock främst gäller straffmätningsfrågor. 605Lov 49 1992. 606Bestämmelsen infördes med en ändring 1998 som innebar att liknande medier också kom att omfattas. 607NOU 1999:27 s. 160. S n 270 (2003–2004) s. 25. S n 270 (2003–2004) s. 25 f. Prp nr 78 (1996–97) s. 11. S n 270 (2003–2004) s. 26. Regleringen av förtal i norsk rätt är svåröverskådlig och såväl mate- riellt som processuellt komplex.612 Redovisningen i detta avsnitt är översiktlig och tar sikte på vissa huvudsakliga frågor. Bestämmelserna återfinns i strafflagens §§ 246–249. I korthet går reglerna ut på att den som rättstridigt kränker en annans ära kan straffas (§ 246). Därtill kan den som i ord eller handling uppträder på ett sätt som är ägnat att skada en annans goda namn eller rykte eller utsätta denne för hat, ringaktning eller förlorande av nödvän- dig tillit straffas (247 §). Den väsentliga skillnaden mellan dessa be- stämmelser är att § 246 omfattar alla slags yttranden som kan kränka en enskild, medan § 247 tar sikte på påståenden som man kan föra sanningsbevisning om (dvs. påståenden om faktiska förhållanden). Därtill kan sägas att § 246 mer syftar till att skydda en persons värdighet och heder inför sig själv (en inre aspekt) medan § 247 mer syftar till att skydda hur andra uppfattar personen (en yttre aspekt).613 Rent allmänt kan sägas att § 246 har ett vidare tillämp- ningsområde än § 247, den senare faller däremot i hög grad inom den förras tillämpningsområde.614 En straffskärpningsregel medger strängare straff för den som handlat mot bättre vetande (§ 248). I § 249 anges att straff enligt bestämmelserna §§ 246 och 247 inte kommer ifråga om beskyllningarna kan visas vara sanna. Dock kan beskyllningar vara straffbara om det – trots att de är sanna – visar sig att de framförts utan goda grunder eller var otillbörliga på grund av utformningen, framställningssättet eller annars. (Två reg- ler alltså – ingen grund eller otillbörligt). När det gäller sannhets- bevisning finns så en bevisregel om att sannhetsbevisning inte får föras i sak där det redan föreligger en rättskraftig frikännande dom i eller utomlands. I fall då sannhetsbevis nekats stadgas också (p 5) att bevisning om huruvida det fanns saklig grund för beskyllningarna inte heller får föras, en regel som väl i praktiken gör det omöjligt för svaranden att undgå ansvar. Bestämmelsen i § 253 innefattar en särpräglad möjligt till att för- klara en ärekränkande beskyllning för död och verkningslös s.k. mortifikation. Rättsföljden tycks bli den att beskyllningen därmed 612Se NOU 1999:27 s. 114. Gjennomgående er norsk injurierett komplisert []. 613Eggen s. 757. 614Eggen s. 760. inte får upprepas.615 Ett krav på möjlighet till sannhetsbevisning för den som står bakom beskyllningen finns och ett antal undantag gällande beskyllningar som framförs i rättsprocesser utav vittnen, i m.m. gäller också. Det kan noteras att offentliga tjänstemän omfattas av ett särskilt skydd under utförande av sitt uppdrag genom en kriminalisering i § 326 strl. Bestämmelsen har i ansetts ha stor praktisk be- tydelse.616 Här har vi för övrigt en likhet med tysk rätt. Genom införandet av en ny grundlagsregel ville man något begränsa området för förtalsbrott och vidga möjligheterna att föra offentlig debatt.617 Den ovan angivna strafflagstiftningen ansågs ha medfört ett något för litet utrymme för en fri debatt (se även nedan). avvisades att direkt i grundlag ange vilka skuldkraven skulle vara för att få fälla någon till ansvar för förtal och att grundlagsfästa undantag för uppgifter som fram- förs i god tro med rimlig aktsamhet.618 Det ansågs att detta redan var löst i nyare rättspraxis och därför inte behövdes föras in i grundlag.619 I § 246 bestraffas såväl ord som handlingar som kränker någon. När det gäller handlingar är det svårt att ange vilka typer av handlingar som kan utgöra förtal, men det torde krävas att handlingarna dels har kommunikativt innehåll och – vid tillämpning av 247 § (den yttre aspekten) – att detta är begripligt för fler än den som företar handlingen och den det gäller.620 246 § kan endast tillämpas vid ut- talanden om en fysisk person, medan 247 § väl kan komma att nyttjas när det gäller juridiska personer.621 Yttrandena skall vara ägnade att skada eller utsätta någon och med detta avses att det skall föreligga en risk för sådana effekter. 615Eggen s. 770. 616NOU 1999:27 s. 150. nr 26 s. 49. 618NOU 1999:27 s. 120 f. S nr 270 (2003–2004) s. 15 f. och 17. 620Eggen s. 760. 621Se Rt 1979 s. 1606 och Rt 1987 s. 764. Någon faktisk skada eller så krävs inte. Bedömningen av om ett yttrande är kränkande eller skadar eller har liknande effekt utgår inte från den subjektiva upplevelsen, utan ifrån en objektiv standard om vad en genomsnittlig person hade upplevt eller utsatts för i samma situation.622 När det gäller det särskilda skydd för den tillit som en persons ställning eller näring kräver, varom det stadgas i 247 §, så avses inte bara sådana ställningar som ges genom anställning, utan en mera vidsträckt betydelse åsyftas. I ordet näring ligger att det rör sig om ekonomiska förhållanden. Det som skyddas är förlust av den nödvändiga tillit som ställningen eller näringen kräver och med detta avses inte att all tillit måste gå förlorad, men inte heller att varje mindre förlust av tillit faller in under straffbestämmelsen. Kravet kommer att variera efter vilken typ av ställning eller näring det gäller, eftersom man kan tänka sig att det ställs olika krav på tillit i olika sammanhang. Det krävs vidare inte att tilliten rent faktiskt gått förlorad för en person, det är risken för skador som är avgörande.623 I detta ligger att bedömningen av vad som utgör ett straffbart yttrande kan variera beroende på den ställning eller näring det är fråga om – vissa sådana är mer beroende av omgiv- ningens tillit än andra. är det så att den som själv trätt ut i offentlighetens ljus får lov av vidkännas en hårdare behandling i offentligheten än den som är en helt privat person, så även på det sättet har en persons ställning direkt betydelse för var gränserna för tillåtna yttranden går.624 Som ovan sagts kan man medelst sanningsbevisning undvika ansvar för ett påstående som faller under 247 § strl. Det är den tilltalade som skall bevisa att uttalandena är sanna och kraven på denna be- visning har ställts mycket högt i tidigare rättspraxis. Om någon t.ex. utpekas som brottslig skall det inte bara bevisas att gärningen begåtts, utan också att denna utförts med relevant form av skuld (uppsåt eller oaktsamhet).625 Vidare krävs också att det som 622Eggen s. 760. 623Eggen s. 759 f. 624Stenvik, Rettsbeskyttelse av personlig særpreg, TfR 2003 s. 607 f. 625Se Rt 1963 s. 430 och Rt 1978 s. 725. insinueras kan bevisas, varför användandet av (retoriska) frågor eller liknande inte automatiskt friskriver från ansvar. Även i dessa fall skall i princip anklagelsen kunna styrkas som om det gällt en rättegång om den saken.626 Vid generellt utformade påståenden behöver inte varje enskild sak bevisas, men tillräckligt många för att ge en helhetsbild av att påståendena är sanna.627 Inte heller måste varje detalj kunna bevisas, men det bärande inslaget – det väsentliga i beskyllningen – skall kunna styrkas. I praxis har detta krav på huvudsaklig överensstämmelse ställts högt och därmed har det fällts till ansvar i flera fall där man med fog kan säga att rapporte- ringen i sak var korrekt.628 Det räcker därtill inte att det rör sig om sanna påståenden. Enligt 249 § st 2 kan ett sant påstående ändå vara straffbart om det saknat saklig grund eller varit otillbörligt. Som ett nyligt exempel kan nämnas Rt 1999 s. 1742, där en enskild person i TV namngavs så- som misstänkt för mord alternativt dråp på 10 personer vid ett äldreboende. Även bilder förkom och nyheterna fortsatte att be- vaka händelserna . Domstolen fann de sanna påståendena vara försvarbara mot bakgrund av de mycket allvarliga brott det var fråga om, där allmänintresset alltså befanns väga tyngre än skyddet av den personliga hedern. I fallet framhålls att det är otillbörligheten som är det avgörande. I detta ligger en avvägning mellan allmänintresset och den kränkning som yttrandet innebär.629 I norsk rätt finns ett särskilt, i praxis utvecklat undantag från ansvar i situationer där man refererar vissa händelser.630 Särskilt gäller detta rättegångar och dylika offentliga händelser (samman- träden i valda församlingar). Så länge som ett referat av en sådan händelse är riktigt och balanserat så kan ansvar inte utkrävas. Undantag finns dock för till exempel rena anmälningar som inte ansvarsfritt kan vidareförmedlas utan vidare.631 626Se Rt 1988 s. 1398, där Høyesterett fann att ett påstående om skatteflykt måste styrkas i samma utsträckning som om det gällt en straffprocess om samma sak. 627Eggen s. 820. 628Rt 1970 s. 1087 och Rt 1994 s. 174. 629Eggen s. 835. Ett fall med motsatt utgång är Rt 1999 s. 1551 om publikation av bild på en polisman i samband med påståenden om polisvåld. nr 26 (2003–2004) s. 159. 631Se Rt 1994 s. 50. Redan i utredningen kring en ny grundlagsbestämmelse konstaterades att den norska utformningen av när det gick att straffritt referera till offentliga dokument och händelser var väl snäv jämfört med praxis i sådana frågor.632 Genom bland annat fallet Rt. 2000 s. 279 får man anse att de källor som man ansvarsfritt kan referera från numera är utsträckt till att avse bl.a. förvaltningsmyndigheter.633 Även i en del andra fall har man i rättspraxis utsträckt möjligheterna att undgå ansvar med hänvisning till ett referatprivilegium.634 Norsk rätt företer på detta område stora likheter med brittisk rätt, där också referat har en särställning om de är balanserade och korrekta. Utöver dessa två ansvarsfriande grunder finns ytterligare en av betydelse i detta sammanhang. Det är en i rättspraxis utvecklad lära som bygger på att det i § 246 anges att det är rättsstridiga offentliggöranden som skall bestraffas. I praktiken har detta krav också ansetts gälla § 247, även om så inte uttryckligen stadgas.635 Kravet på rättsstridighet har sin främsta betydelse i det att det an- setts ge utrymme för en avvägning mellan yttrandefrihetsintresset och syftet med straffbestämmelsen genom en bedömning av om yttrandet varit otillbörligt.636 Genom denna ytterligare bedöm- ningsgrund har domstolarna kunnat tolka strafflagarna på området i en restriktiv riktning och ansett det antingen vara straffritt att yttra sig på det sätt som gjorts eller att förmedlingen av yttrandet varit försvarbart.637 Ett nyligt exempel på hur rättsstridighetsbedömningen kan gå till med särskild hänsyn till (varom mera nedan) ges i ett rättsfall från lagmannsretten i (motsvarande en svensk hovrätt).638 Fallet gällde ett TV-program där det påstods att en inspelad röst som uttalade ett dödshot mot en valfångstmot- ståndare tillhörde en namngiven person som i sin tur uppgavs för- 632NOU 1999:27 s. 188. 633Se även Rt. 2002 s. 764 (), Rt. 2003 s. 928 (Tønsbergs ) och Rt. 2003 s. 1190 (minnefondsmålet). 634Se även Rt 2002 s. 764, Rt 2003 s. 928 och Rt 2003 s. 1190. 635Eggen s. 761 med hänvisningar. 636Stenvik s. 607 och , ytringsfriheten på fremmarsj, Lov og rett 2001 s. 71. 637Eggen s. 761 f. 638Återgivet i Wessel-Aas, skyt pianisten – om pressens vidareformidlingsrett, Lov og rett 2003 s. 423 f. neka att det var han. Domstolen fann visserligen att förmedlingen av denna uppgift var ärekränkande, men menade att allmänintresset var starkt, att det journalistiska arbetet inte var oaktsamt och att man gett båda sidor visst utrymme i reportaget. Fallet tycks innebära en mer nyanserad syn på vad som är otillbörligt (och därmed rättsstridigt) än vad som tidigare gällt.639 5.6.5Internationell och nationell rättsutveckling De norska förtalsreglerna har satts under press från artikel 10. I tre fall i modern tid har funnit att de norska reglernas (och deras tillämp- ning) kränkt konventionens skydd av yttrandefriheten. Fallen är och mot Norge640, som gällde ett antal publika- tioner om polisvåld som de klagande uttalat sig nedsättande om, Bladet och Stensaas mot Norge641, som gällde en journalist som skrivit om säljakt.642 och m.fl. mot Norge643, gällande en artikelserie om plastikkirurgi som utpekade en klinik som oseriös. I ljuset av denna rättspraxis har också de norska domstolarna ändrat sin praxis något på detta område. Fallet Rt 2003 s. 928 kan tas som sammanfattande för denna rättsutveckling. Enligt den domen är det uttolkning av konventionen som måste ses som den främsta rättskällan vid avgöranden av för- talsmål och straffbestämmelsernas förhållande till konventionens artikel 8 och 10. I förarbetena till den nya § 100 grl. uttalas tydligt att det är just artikel 10 som måste läggas till grund för hur skyddet av den personliga äran skall utformas i norsk rätt. Detta betyder också att det krävs ändringar i vanlig lag för att ordna så att rätts- läget överensstämmer med de krav konventionen ställer.644 I nyare rättspraxis kan man också tydligt se hur inflytandet från påverkat de norska domstolarnas sätt att närma sig frågor kring yttrandefrihetens gränser. Man kan säga att de norska domstolarna gett sig uppgiften att ganska kreativt an- vända principiella avgöranden för att avgöra 639Wessel-Aas s. 425. 642Se för övrigt det svenska fallet NJA 1998 s. 817. S nr 270 (2003–2004) s. 17. frågor i nationell rätt. Flera av de fall som nämnts ovan kan mot denna bakgrund inte sägas ge utryck för hur gällande rätt på detta område ser ut . Utvecklingen saknar inte kritiker, som anser att skyddet av enskilda försvagats i alltför hög grad och att domstolarnas kontroll av lagstiftaren kommit att gå alltför långt i och med denna självständiga rättsutveckling.645 Något som än så länge inte accepterats är utrednings förslag att helt slopa det juridiska ansvaret för yttranden som kan uppfattas som värdeomdömen.646 Ett förbud mot hårda omdömen om andra är svårt, menade utredningen, att förena med yttrande- frihetens grundfunktioner och det kan tyckas vara olämpligt att låta någon annan än den fria opinionen döma över sådana uppgifter. I behandlingen i pekade utskottet dock på att möjlig- heterna att bemöta grova och orimliga påståenden om en enskild kan vara så pass begränsade att det finns skäl att ha kvar en möjlig- het att i uppenbara fall kunna fälla till rättsligt ansvar, särskilt om det gäller privatpersoner och uppgifter utan egentligt allmänt intresse.647 För ansvar enligt § 247 krävs att uppgifterna spridits. I det relativt avgjorda Rt 2001 s. 1720 har gränsdragningen kommit att illustreras. Fallet gällde frågan om en ung kvinnas anklagelser mot en man och f.d. studiekamrat för våldtäkt var skyddade av yttran- defriheten eller ej. En oenig Høyesterett fann att hon bara spritt anklagelsen inom en begränsad krets, att den spridning som skett utanför denna krets inte var avsedd, att uppgiften framförts i god tro om än inte bevisats vara sann samt att hennes behov av att tala om det upplevda också omfattades av yttrandefriheten. menar i en kommentar till domen att den går längre än vad konventionens artikel 10 rimligen kräver i skydd av yttrandefriheten, men att slut- satsen ändå är rimlig.648 Det avgörande verkar vara den begränsade spridning som de mycket allvarliga påståendena haft, samt det förhållandet att de som 645Se t.ex. Bratholm, Ytringsfrihet og personvern, Lov og ret 2001 s. 387 och , Menneskerettigheter og grunnrettigheter – er lovgiverens rådrom blitt for innsnevret?, i: Forhanlingerne vid det 37 nordiske Juristmøde, 2005, Band I s. 367 (särskilt s. 379 f.). 646NOU 1999:27 s. 125. S nr 270 (2003–2004) s. 17. 648Eggen s. 979. Frågan kan dock ställas om den tar tillräcklig hänsyn till anklagade mannens rätt till ära och heder, något som skyddas av artikel 8 i konventionen. mottagit uppgiften alla haft någon form av professionell kontakt med spridaren såsom studiekamrater eller lärare.649 I och med den nya grundlagsbestämmelsen och de resonemang som förts kring den så torde det numera stå klart att man i norsk rätt infört en markerad åtskillnad mellan hur faktapåståenden och värderande utsagor behandlas i förtalsmål.650 I tidigare rättspraxis har denna skillnad inte varit avgörande och även värderande påstå- enden har ansetts kunna bestraffas för att de varit ogrundade.651 I förarbetena uttalas att det visserligen är så att det svårligen kan krävas bevis vid rena värderande påståenden, men att det inte heller kan vara så att osanna yttranden har samma skydd som värderande ställningstaganden.652 Även denna utveckling har påskyndats av tolk- ningar av konventionens yttrandefrihetsskydd, där en sådan skillnad görs.653 Grundidén är den att falska påståenden om fakta inte är lika skyddsvärda som värderande påståenden, meningsytt- randen och opinionsbildande budskap. Genom tolkning av konventionen, den nya grundlagsbestämmelsen och ut- talandena i förarbetena till denna kan det nog anses att en del av den ovan nämnda rättspraxisen förlorat i prejudikatvärde. Det för- hållandevis stränga synsätt som tidigare dominerat norsk rätt vad gäller värderande påståenden har därmed ändrats till att ligga i linje med konventionens. Om meningsyttringar och värderingspåståenden är särskilt grova eller kränkande bör det dock gå att ingripa också mot sådana yttranden.654 I samband med detta har också avvisats att i norsk rätt införa någon form att absolut försvar för sanna yttranden, sann- hetsbevisning kan fortfarande ha betydelse för den avvägning mellan intressen som förtalsmål kräver, men man fann inte skäl att låsa denna till att sanna yttranden alltid bör vara skyddade.655 649Fallet har likheter med NJA 1999 s. 702 vad gäller bedömningen av rekvisitet spridning. 650Skillnaden återfinns i utformningen av 246–247 §§, men har där ingen större betydelse för yttrandets skyddsvärde, vilket är vad rättspraxis går ut. 651Eggen s. 802 med hänvinsning till bl.a. rättsfallen Rt 1978 s. 1454, Rt 1985 s. 1421 och Rt 1993 s. 537. S nr 270 (2003–2004) s. 17. 653Se t.ex. Lingens v. Serie A no. 103 (1986). Se även s. 800 f. S nr 270 (2003–2004) s. 17. S nr 270 (2003–2004) s. 17. Mortifikation är ett särskilt rättsmedel som kan användas just vid ärekränkande offentliggöranden.656 Bestämmelsen står att finna i 253 § strl. och innebär att den kränkte ges en möjlighet att få en domstol att förklara ett uttalande som dött och verkningslöst.