sou · GUB396d2 · 2007-01-01 00:00:00 — in Transition (1991) s. 81 ff. 168RP 54/2002 rd s. 1. 169GrUB 14/2002 rd s. 4. 170Det kan noteras att det tidigare var så att justitieministeriet var det organ som hade rätt att väcka åtal i tryckfrihetsfrågor, en något särpräglad ordning. För en kommentar kring oklarheter kring den nya regleringen, se Illman, Om åtalsrätt enligt lagen om yttrandefrihet i masskommunikation, JFT 004 s. 655. integritetsskyddande regler vid telekommunikation, en särskild radiolag m.m., föreskrifter som alla i större eller mindre utsträck- ning berör yttrandefriheten.171 Skadeståndslagen (412/1974) ger möjlighet till ersättning i fall där en publikation eller annat offentliggörande orsakat en skada. Av störst intresse torde vara de fall där man kan få skadestånd på grund av brott (såsom ärekränkning). Enligt 5 kap. 6 § skade- ståndslagen skall bestämmelserna om personskada tillämpas också i fråga om ersättning för lidande som förorsakats genom brott mot frihet, ära eller , eller annat dylikt brott. Omfattningen av det lidande som ett brott mot ära förorsakar och de sätt på vilka det yppar sig kan variera storligen. Skadeståndet bestäms utifrån de objektiva omständigheterna i varje enskilt fall, såsom ärekränk- ningens art, den publicitet som saken fått samt hur den faktiskt påverkat den kränktes livssfär.172 Bestämmelserna om arbetstagares skadeståndsansvar i 4 kap. 1 § skadeståndslagen tillämpas också på en ansvarig redaktör. Härav följer, att om endast lindrigt vållande räknas en ansvarig redaktör till last, blir han inte personligen an- svarig.173 Till det offentligt reglerade området kommer också ett själv- saneringsorgan, (). Där kan på liknande sätt som i andra system klagomål hanteras på fri- villig basis efter etiska riktlinjer som branschen själv utarbetat.174 Den huvudsakliga påföljden av ett fällande beslut är att rättelse skall införas i det medium där offentliggörandet skett. I lagstiftningen om televisions- och radioverksamhet stadgas om möjligheter att i regeringsföreskrifter reglera programutbudet så att detta är mångsidigt (10–11 §§). När regleringen behandlades i grundlagsutskottet såg detta inget konstitutionellt hinder mot ett sådant tvång att innefatta vissa programtyper i sig. Det var ett ingrepp i yttrandefriheten som kunde motiveras utifrån behovet av en mångsidig upplysning och för att motverka dominerande ställ- ningar på området. Däremot var det ett problem att den delegerade beslutsrätten var oprecis och därmed kom i konflikt med att 171RP 54/2002 rd s. 17 f. 172Se HD 2000:54. 173Se HD 1982 II 42 och HD 1983 II 1. 174Se , där beslut publiceras och organisationen presenteras. begränsningar av fri- och rättigheter skall ske genom noggrant be- gränsad och exakt lag.175 Den bestämmelse som sedermera antogs har lydelsen: 10 § har rätt att i anslutning till koncessio- nerna meddela sådana bestämmelser om programverksamheten som behövs för säkerställande av ett mångsidigt programutbud och med hänsyn till behoven hos särskilda grupper bland allmänheten. Huruvida denna utformning verkligen lever upp till utskottets krav på en noggrann begränsning och exakt lag kan säkerligen diskuteras. I lagen om masskommunikation (460/2003) 7 § stadgas om skyl- dighet för utgivare och utövare av publiceringsverksamhet att i vissa fall publicera meddelanden från myndigheterna. I lagtexten anges som skäl till ett sådant tvång att det krävs för att skydda liv, hälsa, betydande miljö- eller egendomsintressen eller andra jämför- bara anledningar. Detta anses vara ett ingrepp i yttrandefriheten, men ett som kan anses motiverat så länge som bestämmelsen tolkas snävt. ansåg vid riksdagsbehandlingen att bestämmelsen var tillräckligt precist formulerad, sannolikt givet de jämförbara intressen som nämns uttryckligen i paragrafen.176 I för- arbetena nämns som exempel på sådana jämförbara intressen när en myndighet vill dementera ett plötsligt uppkommande rykte om en större olycka som om det inte snabbt motsades skulle kunna orsaka panik bland befolkningen.177 Det framhålls i detta sammanhang att det ligger i sakens natur att det i dessa fall är myndigheten som bestämmer omfattningen, tidpunkten m.m. för offentliggörandet. I samma lags 23 § stadgas om en skyldighet att publicera domar om kränkningar av ära och privatliv. ansåg vid sin behandling av bestämmelsen att den var en berättigad inskränk- ning av yttrandefriheten, inte minst mot bakgrund av att det gällde upprätthållandet av andra grundlagsskyddade rättigheter.178 Det är upp till den ansvarige redaktören att bedöma omfattningen av detta offentliggörande, det skall enligt lagtexten ske i skälig omfattning och grundlagsutskottet tog under riksdagsbehandlingen avstånd från en mer preciserad skyldighet. Man framhöll att det inte var önskvärt med en reglering där en domstol bestämmer över omfatt- ningen av en nyhetsrapportering eller dess innehåll, något som får ses som att man ansåg att det i så fall skulle bli ett alltför långtgå- 175Se GrUU 19/1998. 176GrUB 14/2002 rd s. 6. 177RP 54/2002 rd s. 62. 178GrUB 14/2002 rd s. 8. ende intrång i den negativa yttrandefriheten (och därmed samman- hängande redaktionell självständighet). Bestämmelsen om yttrandefrihet i grundlagen innefattar ett förbud mot förhandsgranskning.179 Förhandsgranskning är dock tillåtet i den mån det är hänförligt till skyddet av barn, såsom framgår något indirekt av 12 § grundlagen. I sak föranledde detta förhållande också vissa lagändringar i samband med antagandet av den nya grundlagen. Den tidigare regleringen innebar att förhandsgransk- ning varit tillåten generellt, men detta blev inte möjligt att be- hålla.180 gäller att granskningen endast får ske för bildpro- gram som skall spridas till minderåriga, dvs. Denna förändring var en direkt följd av grundlagsändringarna. Dagens finska lagstiftning medger som nämnts ovan endast för- handsgranskning i syfte att skydda barn. De program som inte får godkännas för spridning bland underåriga är de som på grund av våldsinslag eller sexuellt innehåll eller genom skräckingivande scener är ägnat att inverka skadligt på barns utveckling. Detta ligger i linje med vad som uttalades i förarbetena till bestämmelsen, men går också något längre än de resonemang om att hindra inslag som har en förråande inverkan som där fördes.181 När grundlagsut- skottet tog ställning till den nya lagstiftningen på området fram- hölls dock att dessa motivuttalanden inte var avsedda att uttöm- mande beskriva utrymmet för godtagbara inskränkningar. Avgör- ande är i stället om dessa sker med syfte att skydda barn, såsom framgår redan av grundlagstexten.182 Med bildprogram avses inte 179Himanen, Skyddet för privatlivet och massmedierna, JFT 2003 s. 557 nämner ett fall där vid vite förbjudit en hel tidningskoncern om 40 olika tidningar att skriva om en viss person och konstaterar därvidlag att tingsrätten helt tycktes ha glömt grundlagens förbud mot censur. Fallet visar (återigen) hur svårt det kan vara att avgöra vilka typer av ingrepp som är att likställa med censur och vilka som inte är det. 180Se RP 2/2000 med förslag till lag om granskning av bildprogram m.m. 181RP 309/1993 s. 60 ff. 182GrUU 14/2000 rd s. 2. bara film och video samt närliggande medium, utan även spelpro- gram. är det så att den nu gällande förhandsgranskningen inte omfattar sådana program, men en möjlighet att utsträcka gransk- ningen finns enligt såväl grundlag som lag.183 Bara i ett hänseende hade grundlagsutskottet någon invändning mot regleringen och det var att den inte tydligt gav uttryck för huvudregeln att material som inte var skadligt för barn var fritt att spridas. Bland de skäl som anfördes i samband med regleringen av denna förhandsgranskning anfördes att den typ av yttranden det var fråga om har vanligen ingenting att göra med den innersta kärnan av yttrandefriheten.184 Man kan alltså notera att graderingen av olika typer av yttrandens skyddsvärde har betydelse för synen på när censur eller liknande åtgärder är godtagbara. uppmärksammade i detta sammanhang att en begränsning av för- handsgranskningen kan medföra ett behov av att stärka kontrollen i efterhand.185 Här framkommer – liksom vi ser nedan i t.ex. av- snittet om – hur ingrepp i förhand och efterhand hänger ihop. Denna typ av granskning gäller för övrigt inte program som sänds i televisionen. Det finska grundlagsutskottet har i samband med vissa ändringar på området konstaterat att det befintliga systemet med kon- cessioner på radio- och TV-området i sak utgör en typ av för- handshinder för spridande av yttranden som aktualiserar grund- lagens skydd mot censur och andra förhandshinder.186 påpekas att man tidigare inte tolkat förbudet mot hinder i förväg som helt absolut, utan ansett reglering av den knappa tillgången av radiovågor konstitutionellt acceptabel. Inte minst har syftet med regleringen – att ge alla som bedriver radio- och televisionsverk- samhet tillgång till frekvenser på lika villkor – haft betydelse för utskottets ställningstagande. Därigenom ges nämligen förutsätt- ningar för att yttrandefriheten förverkligas i realiteten.187 Dessutom 183GrUU 14/2000 rd s. 2. 184GrUU 14/2000 rd s. 3. 185GrUU 14/2000 rd s. 3. 186Se GrUU 8/2002 rd avseende propositionen RP 241/2002 rd, s. 2. 187GrUU 19/1998 rd s. 3 och GrUU 26/2001 rd s. 2. har det betydelse att tillståndssystemet inte inriktas på innehållet i det som skall sändas.188 Det är intressant att notera att grundlagsenligheten i ett kon- cessionssystem i hög grad kopplas till behovet av att rent tekniskt reglera tillgången till knappa resurser, ett resonemang vi känner igen från . Detta medför också att den konstitutionella bedömningen är beroende av den tekniska utvecklingen och att det i ett läge där bandbredd, tillgång till frekvenser m.m. inte längre utgör hinder för alla att delta i spridandet av yttranden så kan inte heller ett sådant system längre behållas.189 Av intresse i detta sammanhang är också att den finska lag- stiftningen på detta område medger att tillståndsvillkor ändras en- sidigt utav myndigheterna. Detta har grundlagsutskottet ansett godtagbart ur yttrandefrihetssynpunkt, eftersom det handlar om ändringar som krävs p.g.a. teknisk utveckling och förvaltning av radiofrekvenser.190 Även återkallelse av tillstånd vid upprepade brott mot villkoren, när myndigheten också påpekat felaktigheter- na, är konstitutionellt godtagbart, om de villkor som överträtts är väsentliga. En kriminalisering av hets mot folkgrupp infördes i först . Bestämmelsen placerades i dåvarande 16 kap. 6 a § strafflagen och byggde i hög grad konvention om avskaffande av alla former av rasdiskriminering och konvention om med- borgerliga och politiska rättigheter.191 Genom reformen av straff- lagen har bestämmelsen flyttats till ett sammanhang där folkmord och diskrimineringsbrott omger den. Strafflagen 11 kap. 8 § stadgar numera att den som bland allmän- heten sprider uttalanden eller andra meddelanden i vilka en natio- nell, raslig, etnisk eller religiös grupp eller en med dessa jämställbar 188Suksi s. 165. 189RP 54/2002 s. 7 och GrUU 8/2002 rd s. 2 f. Suksi skriver försiktigare att läget vid t.ex. övergång till digital teknik blir ett annat (s. 165). 190GrUU 44/2004 rd s. 2. 191RP 94/1993, specialmotiveringen till 11 kap. 8 §. folkgrupp hotas, förtalas eller smädas, skall dömas för hets mot folk- grupp. Straffet är böter eller fängelse i högst två år.192 Enligt förarbetena är en förutsättning för straffbarheten att gär- ningen är ägnad att väcka aggressivitet eller fientlighet mot gruppen eller leda till diskriminering av den och att gärningsmannens syfte varit att åstadkomma en sådan verkan. En skärpning av kraven på straffbarhet har också gjorts genom att uppsåtsprövningen skall ta sikte på just ett sådant uppsåt.193 En viss precisering av den tidigare gällande straffbestämmelsen avsågs åstadkommas genom reglering- en. Preciseringarnas syfte var att utesluta att stadgandet tillämpas på skämtsamma, oöverlagda eller affekterade yttranden, som det inte finns skäl att ta på allvar. Å andra sidan vidgades det straffbara området något genom att flera grupper omfattas av kriminali- seringen. En viss mildring av straffskalan genomfördes . Det noterades i förarbetena vid bestämmelsens tillkomst att den tidigare regeln endast tillämpats ett fåtal gånger och att straffet då alltid stannat vid böter.194 Kriminaliseringen avser (1) uttalanden eller andra meddelanden som (2) sprids bland allmänheten och som (3) hotar, förtalar eller smädar en (4) nationell, etisk eller därmed jämförbar folkgrupp. Illman har i sin avhandling folkgrupp nog- grant gått igenom dessa rekvisit och det finns här bara anledning att kortfattat knyta an till denna framställning. Det ställs inga särskilda krav på formen för kommunikationen, muntliga framställningar, bilder och allt som kan begripas såsom innehållandes ett meddelande omfattas. Ett krav tycks dock vara att meddelandet sker genom ord eller genom symboler eller gester som tämligen otvetydigt förmedlar ett visst budskap.195 När det gäller spridningsrekvisitet spelar återigen inte formen någon roll och det räcker med att ett meddelande gjorts tillgängligt för en bredare allmänhet för att det skall anses vara spritt. Även spridning genom upprepade privata samtal är tillfyllest för att uppfylla kravet, så länge som dessa riktar sig till en krets av personer som ligger 192Bestämmelsen införd genom lag 1995/578, som var del två i den stora finska straffrätts- reformen . 193RP 94/1993, avsnitt 1.3.1.2. 194RP 94/1993, detaljmotiveringen till 11 kap. 8 §. 195Illman s. 216 f. utanför gärningsmannens bekanta.196 Utanför det straffbara områ- det faller således helt privata samtal med vänner eller bekanta. De folkgrupper som skyddas av bestämmelsen är inte helt tydligt åtskilda. Med ras anknyts till den rasistiska föreställningsvärlden, där begreppet används (trots att det saknar all relevans i tal om människor), med etniskt ursprung avses främst grupper med gemensam kultur.197 Nationalitet ingår och religion likaså. De yttre gränserna för den senare gruppen har diskuterats, men synes anknyta till inställningen till religion. Ateister omfattas, men knappast grupper vars djupa övertygelse inte kan betecknas som havande att göra med religion överhuvudtaget.198 De jämföra grupper som ock- så omfattas av bestämmelsen är främst mera obestämbara grupper såsom utlänningar, invandrare och gästarbetare som ibland kan förekomma i sammanhang där det mer eller mindre klart framgår att det finns en rasistisk betydelse i begreppsanvändningen. Starka skäl finns också att anta att homo- och bisexuella ingår i bestämmelsens skyddsområde.199 Själva gärningen skall vara att hota, förtala eller smäda. Dessa krav ges innehåll dels genom att fyllas ut från övriga straffnormers betydelseområde, dels genom att hänsyn till yttrandefriheten med- för att de måste tolkas någorlunda restriktivt. Med hot torde främst få förstås uppmaningar till brott mot eller annan förföljelse av folkgruppen i fråga.200 Det krävs inte konkret fara för att hotet skall realiseras. Förtal och smädelser föreligger vid en rad gärningar som ligger nära de brott dessa begrepp anknyter till, med det tillägget att det skall vara fråga om ett försök att hetsa.201 Detta betyder att det måste vara fråga om uttalanden som syftar till att väcka hat eller förakt i något högre grad än vad ursprungsbrotten kräver. Det spelar för straffansvaret ingen roll om det handlar om sakpåståen- den eller om värderande ställningstaganden. Vid sakpåståenden kan det dock ha betydelse om det påstådda är sant och vid värderande utsagor kan form och innehåll ha en viss inverkan på bedömningen av straffbarhet.202 196Illman s. 219 f. 197Illman s. 249 f. 198Illman s. 252. 200Illman s. 259. 201Illman s. 262 ff. 202Illman (s. 270) diskuterar t.ex. förhärligande av den egna folkgruppen och i vilken mån sådana värdeutsagor kan anses som hetsbrott och menar att försiktighet bör iakttas samt (s. 272 f.) om förnekelse av Förintelsen kan anses straffbart enligt gällande rätt, vilket be- svaras jakande. Strafflagstiftningen i har talet gradvis helt stöpts om i modern form. I hög grad tycks de materiella bestäm- melserna ha lämnats orörda, men på just området för pornografiskt material så har det skett en skräpning av lagstiftningen med det uttryckliga syftet att skydda enskilda mot ovälkomna bilder.203 Be- stämmelserna står att finna i det 17 kapitlet av den finska straff- lagen och kan lämpligen indelas i bestämmelser som avser vanlig pornografi och sådana som riktar in sig på barnpornografi, där syftet med bestämmelserna har mer att göra med skydd av barn än hänsyn till allmänhetens känslighet och moraliska föreställningar.204 Det finns ett flertal regler som tar sikte på material med här behandlat innehåll och jag väljer att presentera dem i något omvänd ordning för att kunna börja med de mest generella bestämmelserna, för att sedan komma in på vissa särskilda regler. I strafflagens 17 kap. 21 § kriminaliseras spridandet av vanlig pornografi, om detta sker på ett sätt som är kränkande för män- niskor som i vardagslivet vill slippa konfronteras med dylikt eller i strid mot skyddet för barn att inte tvingas möta sådant material. har ansett att kriminaliseringen mot bakgrund av att syftet är att skydda andra grundlagsrättigheter (skyddet för privatlivet) är godtagbar och proportionerlig.205 Här kommer kanske lagstiftningens tanke på att skydda personer mot ofrivillig expone- ring för sådant material till tydligast uttryck. I 17 kap. 17 § kriminaliseras att saluföra, hyra ut eller sprida m.m. filmer eller andra rörliga bilder eller upptagningar som innehåller rörliga bilder som visar rått våld. Ett undantag i andra stycket avser material där det kan anses befogat att återge våld på grund av att filmen eller upptagningen är av sådan natur att den tjänar spridning av information eller på grund av att den uppenbart 203Se LaUB 34/1998: Målsättningen är att ingen mot sin vilja skall behöva se pornografiska publikationer. 204För en framställning om dessa förhållanden enligt tidigare reglering, se Suksi, Osedlighet och yttrandefrihet – några reflexioner med utgångspunkt i finsk rättspraxis, Mennesker og rettigheter 1990 s. 55. 205GrUU 23/1997 rd s. 4. har ett konstnärligt värde. Vidare stadgas att om filmen eller upptag- ningen granskats och godkänts för visning och spridning enligt lagen om granskning av bildprogram (775/2000) så skall straffbe- stämmelsen inte tillämpas. Även i fall då en tillverkare eller impor- tör uppenbart haft för avsikt att låta framställningen granskas i denna ordning döms inte till ansvar. Huvudsyftet med denna regle- ring är att få till en kontrollerad distribution av material med grova våldsskildringar, så att åldersgränser m.m. kan anges för materialet. Bestämmelsen kompletteras med 18 § där samma gärningar kri- minaliseras vad gäller bilder eller bildupptagningar som på ett sedlighetssårande sätt visar barn, våld, eller könsumgänge med djur. Av förarbetena framgår att bestämmelsen är förenlig med yttrande- friheten eftersom den avser grövre former av pornografi och framför allt riktar sig mot systematisk och upprepad spridning av sådant material.206 Till dessa bestämmelser kan läggas 18 b §. Där stadgas ett särskilt straff för den som bland personer sprider program som inte godkänts för visning enligt ovan nämnd lag eller som borde ha granskats enligt den lagen. I 20 § kriminaliseras vidare att i för- värvssyfte sprida material i ett antal angivna situationer. Det gäller material som är sedlighetssårande och de angivna situationerna av- ser material som riktar sig till personer , där materialet ställs ut offentligt för alla att se, där det skickas till någon utan dennes samtycke och där det i reklam förevisas på ett sätt som väcker anstöt. Det är ur yttrandefrihetssynpunkt värt att notera att man ansett att även material som inte är verklighetstroget faller in under dessa straffbestämmelser, något som det förelåg viss oklarhet kring intill dess riksdagsbehandlingen förtydligade denna sak.207 I strafflagens 17 kap. 18 och 18 a §§ kriminaliseras ett antal gärn- ingar i samband med våldsskildringar och barnpornografi. Vi har redan sett att enligt 18 § är en av de möjliga grunderna för straff att det är barn involverade i sammanhanget. Det gäller spridning av bilder, spridning eller visning av bildprogram bland minderåriga och innehav av barnpornografiska bilder. I 18 § anges vissa omstän- digheter som föranleder att brottet bedöms som grovt. 206GrUU 23/1997 rd s. 4. 207Se LaUB 3/1998. om barnet är särskilt ungt, våldet grovt m.m. Även det förhållandet att brottet begås som led i en organiserad brottslig verksamhet har betydelse i detta hänseende. Syftet med samtliga dessa bestämmelser är att skydda barns grundläggande rättigheter och bestämmelserna har av grundlagsut- skottet ansetts godtagbara ur konstitutionell synvinkel.208 Den dis- kussion som förekommer i detta ställningstagande gällde framför allt straffbeläggandet av innehav av barnpornografiskt material, men det framhölls av grundlagsutskottet att eftersom det straffbara området endast omfattade verklighetsbaserade skildringar och då syftet var att skydda barn mot medverkan i just sådana så var regle- ringen acceptabel. Innehav av verklighetstroget material kriminaliseras i 19 §. I samband med denna reglering diskuterades grundlagsutskottets ovan nämnda ställningstagande – som i hög grad grundats i att det handlade om verklighetsbaserade bilder där kriminaliseringen kunde antas ha direkt samband med att skydda barn mot allvarliga brott – och i lagutskottet ansågs en sådan avgränsning kunna medföra allt- för stora bevissvårigheter i praktiken. Man menade att regleringen borde ta sikte på verklighetstrogna bilder, oavsett om dessa grundades i bilder som anknöt till ett riktigt brott mot ett barn eller på teknisk väg manipulerade bilder. Det betonades att det var fråga om material som inte utan tekniska hjälpmedel kan urskiljas mot verklighetsbaserade bilder och att skisser, målningar m.m. skulle falla utanför det straffbara området.209 Så utformades också reg- leringen och det finns därmed en viss spänning mellan grundlags- utskottets proportionalitetsbedömning och de mer praktiska syn- punkter som anlades därefter och som fick utgöra grunden för kriminaliseringens omfattning. Reglerna om ärekränkning reformerades genom helt nya bestämmelser på området. Det handlade om ett samlat grepp över de straffbestämmelser som syftade till att skydda enskildas per- sonliga sfär. Avseende ärekränkning var reglerna desamma som från 208GrUU 23/1997 rd s. 4. 209LaUB 3/1998. strafflagens tillkomst 1894, varför kriminaliseringen hade något tämligen föråldrat över sig. rekvisit var krångliga, pro- cessreglerna var inte anpassade till ändringar i övrig processlag- stiftning och ur legalitetssynpunkt var en del av reglerna betänkligt vagt utformade.210 Bestämmelsernas betydelse i praktiken tycks också ha varierat betydligt över tiden.211 I finsk rätt benämns detta brott numera som ärekränkning och kriminaliseras i 24 kap. 9 § strafflagen. Bestämmelsen kompletteras med en om grovt brott i 10 §. Bestämmelsen i 9 § lyder: 1)framför en osann uppgift eller antydan om någon så att gärningen är ägnad att orsaka skada eller lidande för den kränkte eller utsätta honom eller henne för missaktning, eller 2)på något annat än i 1 punkten avsett sätt förnedrar någon, skall för ärekränkning dömas till böter eller fängelse . Som ärekränkning enligt 1 mom. 2 punkten anses inte kritik som riktar sig mot någons förfarande inom politiken, näringslivet, i en offentlig tjänst eller ett offentligt uppdrag eller inom vetenskap, konst eller med dessa jämförbar offentlig verksamhet och som inte tydligt överskrider det som kan anses som godtagbart. För ärekränkning döms också den som framför en osann uppgift eller antydan om en avliden person så att gärningen är ägnad att orsaka lidande för en person som den avlidne stod särskilt nära.