sou · GUB396d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Enligt § 430 straffas en redaktör om denne vägrar ta in ett genmäle från en person i de fall genmälet gäller rättelse av faktauppgifter och begäran görs från det att offentliggörande skedde. Samma typ av regel finns i lagstiftningen om sändningar i eter- media. Det finns också möjlighet att föra talan om skadestånd i samband med offentliggöranden som skadar en enskild. Reglerna står att finna i den norska skadeståndslagens 3–6 §§. Ansvaret kan åläggas författare, redaktörer, förlag och/eller det företag som står bakom offentliggörandet.546 Det tämligen unika institutet mortifikation, dvs. dödförklaring av ett yttrande, finns i norsk rätt. Det har varit på förslag att upp- häva institutet, men så har inte skett.547 Till detta återkommer vi nedan. Det bör vidare noteras att det finns en självreglering på såväl pressens område som när det gäller reklam. En nämnd, Pressens Faglige Utvalg, agerar på pressområdet som klagomålsinstans och ger viss pressetisk vägledning. Ett liknande organ – Vurderings- komitten – finns för reklamen. Regleringen av censur och andra typer av förhandskontroll av ytt- randen tar sin utgångspunkt i den gamla grundlagens förbud mot censur av tryckta skrifter.548 Grundlagsbestämmelsen tar inte sikte på enbart censur i strikt mening, utan på alla typer av förhands- 546NOU 1999:27 s. 182. 547NOU 1995:42 s. 10. 548Om den äldre bestämmelsen, se Andenæs/Flilet, Statsfotfatningen i (2004) s. 303 ff. Till dessa hör olika typer av tillstånd, beslag och tvångs- åtgärder som kan stoppa ett spridande av ett yttrande.549 Vid den nya utformningen av § 100 betonades från regeringens sida att alla former av förhandskontroll inte är lika betänkliga och att detta kan ha att göra med yttrandets form, innehåll och viken typ av myndighet som utför granskningen samt skälen till denna granskning.550 En bedömning av grundlagens rättsverkningar måste ske med dessa faktorer i minnet. Regeringens förslag var därför en relativt öppen bestämmelse som medgav censur och förhands- kontroll som gick att förena med yttrandefrihetens syften. Man ville från regeringens sida inte låsa grundlagens utformning till en viss typ av tillåten censur. I diskussionen om den nya grundlagsregelns innehåll på denna punkt kom debatten att pågå länge och för Stor- tingets beslut hade förslaget ändrats så att den tidigare utformningens mer allmänna ordalydelse ersattes med en uttrycklig hänvisning till att förhandsgranskning fick ske för att skydda barn och ungdom från innehållet i rörliga bilder. I rörliga bilder inkluderas inte bara film och video, utan även elektroniska spel och eventuella virtuella miljöer som kan utvecklas i framtiden.551 Censurförbudet är med grundlagens ordalydelse som utgångs- punkt i det närmaste absolut, men när det gäller rörliga bilder kan en granskning som syftar till att skydda barn och ungdomar få ske. Även i fall där någon sitter i fängelse eller liknande anstalt kan en granskning av brev och andra försändelser få ske. Dock antyds i förarbetena att också på andra områden kan en förhandsgranskning gå att förena med en rimlig tolkning av grundlagsbestämmelsen. medverkan förutsätts dock.552 Sannolikt avses därmed främst att det även fortsättningsvis skall vara möjligt att i domstol interimistiskt stoppa offentliggöranden som kan leda till irrever- sibla skador, även om detta i praktiken blir en form av förhands- kontroll.553 nr 26 (2003–2004) s. 186. nr 26 (2003–2004) s. 121. 551Stortingets protokoll, möte , anförandet av M. Egneset. 552Innst S nr 270 (2003–2004) s. 54. 553NOU 1999:27 s. 246. 5.3.2Film och video m.m. I gäller en censur av filmer och videogram som omsätts i näringsverksamhet.554 Filmer kan stoppas om de är kränkande eller de har ett innehåll som strider mot straffbestämmelsen om offent- liggörande av grova våldsskildringar. Inriktningen på denna för- handsgranskning är mot material som är pornografiskt eller grovt våldsamt.555 Den nya grundlagsbestämmelsen har utformats så att det inte skall vara konstitutionellt omöjligt att behålla en sådan kontroll, som det markeras att denna kontroll endast får ske av snävt angivna syften, nämligen att skydda barn och unga. I sak innebär detta att den tidigare förhandsgranskningen av material som riktar sig till personer avskaffas och tillsynen över sådant material i stället får ske i efterhand. Som nödvändig förut- sättning för denna förändring pekas på att tillsynen över att ålders- gränser följs m.m. måste få en tillfredsställande lösning.556 I för- arbetena pekas på att det är en uppgift för lagstiftaren att ordna så att filmcensuren av material som riktar sig till vuxna avskaffas. vill man dock behålla den granskning som sker av videomarknaden genom stickprover i samband med den registre- ring av videofilmer som krävs enligt lag.557 Förutom de renodlade systemen för granskning och kontroll som omnämnts ovan finns en del möjligheter att med stöd av olika processuella regelverk ingripa mot offentliggöranden. Den kanske viktigaste formen av sådana befogenheter kallas midlertidig for- føyning, något som innebär att en person kan få myndigheternas hjälp att tillfälligt ta en annan persons egendom i förvar.558 Detta kan ske även om syftet inte är att säkra fullgörandet av ekonomiska förpliktelser, utan att t.ex. hindra att andra av rättsordningen skyd- dade intressen såsom ära och heder skadas. Ingreppet är straffsank- tionerat så att den som bryter mot det kan straffas med böter eller 554Lag nr 21 om film och videogram 4 § och 7 § samt tillhörande straff- bestämmelse i stfl. 555Innst S nr 270 (2003–2004) s. 45. 556Innst S nr 270 (20003–2004) s. 45 f. 557Innst S nr 270 (20003–2004) s. 46 f. och protokoll, möte , anförandet av M. Egneset. 55815 kap. I den s.k. tvangsfullbyrdelseloven, § 15. fängelse.559 Bestämmelserna kan alltså användas för att i förväg hindra publicerandet av uppgifter i media. Åtgärden kvarstår i dessa fall vanligen till dess att det finns ett rättskraftigt avgörande av sakfrågan. Ett exempel på användning finns i fallet Rt 1967 s. 65, där det gällde stoppandet av vidare publicering och spridning av en bok där skuldfrågan i ett omskrivet brottmål diskuterades. Ett undantag gäller för det fall där den skada eller det intrång en sådan åtgärd skulle innebära i sig står i ett uppenbart missförhållan- de till det intresse den sökande har av få åtgärden genomförd. Rela- tionen mellan denna reglering och skyddet av yttrandefriheten i den äldre 100 § grl. och artikel 10 EKMR synes i praxis ha varit något oklar, men i sak verkar ordningen ha ansetts godtagbar.560 I samband med antagandet av en ny grundlagsbestämmelse uttalades att denna i sig inte gjorde det nödvändigt att ändra i regleringen om förfogandeinskränkningar.561 Däremot påpekades att det kunde bli aktuellt med en viss ytterligare restriktivitet vid domstolsprövning- en av dessa ansökningar, med hänsyn till yttrandefrihetsskyddet.562 Detta sågs som en naturlig utveckling av redan befintlig praxis på området. När det gäller åtgärder som beslag och indragning av material som innefattar ett offentliggörande har sådana inte ansetts hindras av 100 § grl., inte ens när dessa åtgärder riktas mot material som ännu inte nått offentlighetens ljus. Den främsta anledningen därtill har varit att denna typ av åtgärder inte är generella och rutinartade – vilket kan sägas om klassisk censur – samt att de omgärdas av ett speciellt förfarande i domstol.563 Befogenheten att enligt 38 § strl. dra in en skrift skall, enligt förarbetena till grundlagsbestäm- melsen, inte annat än undantagsvis kunna nyttjas för att innan publicering ingripa mot en skrift eller annat material. Det fall som utpekas som acceptabelt för att vidta en sådan åtgärd är när redan offentliggörandet skulle leda till irreversibla skador.564 559Se 343 § strl. 560Se St.meld 26 (2003-2004) s. 125 och Rt 1999 s. 1762. 561Se även NOU 1999:27 s. 177 f. S n 270 (2003–2004) s. 48. S n 270 (2003–2004) s. 48. Notera att det tycks vara åklagarmyndigheten som be- slutar om beslag, men att den drabbade har möjlighet att få domstolsprövning om åtgärden skall bestå. Denna ordning är föremål för övervägande så att det skall ingå en obligatorisk domstolsprövning i förfarandet, a st. S n 270 (2003–2004) s. 49. Den norska grundlagsbestämmelsen om yttrandefriheten medger inte i allmänhet att det krävs olika typer av tillstånd för att få offentliggöra material. I vissa former av media ställs inte desto mindre krav på koncession för rätt att utnyttja mediet. I den s.k. kringkastningsloven regleras att de som önskar bedriva radio- sändningar nationellt eller lokalt måste ha koncession. På samma sätt måste den som vill visa film eller omsätta film i kommersiellt syfte ha tillstånd från kommunen.565 På radio- och TV området har diskuterats om själva tillstånds- förfarandet och de därtill knutna villkoren om kvalité och mångfald som knyts till tillstånden är att anse som en form av förhands- kontroll. Detta ansåg utredningen , som betonade att så länge det var fråga om rent teknisk fördelning av ett knappt utrymme av frekvenser så berördes tillståndsregleringen inte av grundlagsreglerna om censur och förhandskontroll. Konsekvenser- na av detta resonemang är att så fort den tekniska aspekten inte förelåg som motiv till regleringen eller det till denna knöts krav på innehållet så var grundlagen tillämplig.566 Regler om tillstånd, kon- cession etc. kan därmed bara vidmakthållas om de grundas i tek- niska hänsynstaganden och inte på innehållet i det som skall offent- liggöras, menade man. Man hade visserligen sympati för, men kunde av principiella skäl inte dela, uppfattningen hos de som menade att media borde omfattas av innehållsmässiga krav också utifrån kulturpolitiska hänsynstaganden.567 De aspirationer om variation och kvalité som kunde finnas hos de politiska beslutfattarna borde förverkligas genom stöd till sådana produktioner snarare än genom tvingande åtgärder mot dem som önskar yttra sig fritt. Utred- ningens resonemang godtogs dock inte fullt ut i det fortsatta grundlagsarbetet. Tvärtom, i förarbetena framhålls att för områden där staten reglerar tillgången på begränsade resurser, t.ex. frekvenser för sänd- ning, så kan tillstånd m.m. kombineras med villkor för sändning- arnas innehåll. Motiveringen till detta är att staten måste kunna ställa villkor på utnyttjandet av offentliga resurser som inte är obegränsade.568 För former av spridning där sådant behov av kon- troll av knappa resurser inte är för handen kan villkor på innehållet S n 270 (2003–2004) s. 50. 566NOU 1999:27 s. 172 f. 567NOU 1999:27 s. 180 f. nr 26 (2003–2004) s. 186, Innst S nr 270 (2003–2004) s. 50. i sändningarna inte heller upprätthållas. I samband med detta ut- talandes under behandlingen av grundlagsregleringen: I lang tid fremover vil det, også med digitalisering av bakkenettet, være problemer knyttet til dekningsgrad, lokale radioskygger i bakkenettet, lokale skygger i forhold til satellittkringkasting og betydelige kost- nader for offentlige eller halvoffentlige organer knyttet til selve kring- kastingen. Flertallet har derfor trukket den konklusjon at det i overskuelig fremtid vil være behov for en ordning med konsesjoner for radio- og TV-sendinger, både for lokale og riksdekkende kanaler, og at konse- sjonene må kunne sette innholdsmessige krav når det gjelder kvalitet og bredde i tilbudet. Flertallet vil understreke at et formål med dagens konsesjonssystem etter kringkastingsloven er å styrke ytringsfriheten ved å gi publikum bredde og kvalitet i tilbudet. Etter flertallets oppfatning er dagens konsesjonsordninger slik ut- formet og praktisert at de ikke kan sies å forstyrre eller skade ytringsfrihetens prosesser. Flertallet vil videre understreke at dette unntaket ikke åpner for sensur eller forhåndskontroll av det enkelte program, men begrenser seg til innholdsmessige krav til bredden og kvaliteten på sendingene som helhet.569 Slutsatsen av detta får sägas vara att man från sida inte ser att det inom överskådlig framtid föreligger något konstitutio- nellt hinder mot att behålla rådande system för TV- och radiosänd- ningar m.m. Detta beror främst på att man även framledes förutser ett behov av att rent tekniskt reglera tillgängligheten och att det anses som naturligt att därvidlag kunna ställa generella krav på programinnehåll.570 Systemet med tillstånd och koncession har sedan antagandet av den nya grundlagsbestämmelsen alltså ansetts kunna kvarstå under överskådlig tid.571 I den norska strafflagens § 135 a kriminaliseras yttranden av rasis- tisk och liknande karaktär. Det straffbara området täcker nedvärde- rande förhånande yttranden samt beteenden som innebär att någon utsätts för hat, förföljelse eller ringaktning på grund av sin hudfärg, trosbekännelse eller etiska tillhörighet. Yttrandena måste ha fram- 569Stortingets protokoll, möte , anförandet av M. Egneset. 570Se även NOU 1999:27 s. 17. S n 270 (2003–2004) s. 50 f. förts offentligt eller på annat sätt ha spritts bland allmänheten. Även sådana gärningar som riktar sig mot homosexuella innefattas. Medverkan och annan delaktighet är likaledes straffbara.572 Bestämmelsen motiveras dels utifrån ett behov av att skydda den allmänna ordningen, men även utifrån att den utgör ett slags för- stärkt skydd av utsatta minoriteters personskydd. Även folkrättsliga förpliktelser har betydelse för kriminaliseringen och dess utformning.573 I rättspraxis har bestämmelsen lett till en del problem och dess för- hållande till den grundlagsskyddade yttrandefriheten är inte helt klarlagt. Några saker tycks det dock gå att enas om.574 Yttrandefri- hetsintresset skall beaktas inom ramen för straffprocessen och detta bör göras genom en intresseavvägning i det konkreta fallet.575 Vidare har man i rättspraxis kommit fram till att straffbestämmelsen bör tolkas restriktivt för att inte riskera att tillämpningen kommer i strid med grundlag. Allra tydligast har denna restriktivitet varit i de fall bestämmelsen kunnat tillämpas i religiösa förkunnelsesamman- hang.576 Det rättsfall som tydligast illustrerat hur straffbestämmelsen tillämpas i situationer där den politiska yttrandefriheten aktualise- ras är från 1997.577 Där gällde det ett främlingsfientligt partis parti- program inför valet . Partiprogrammet innehöll tämligen långtgående idéer om återsändande av personer som kommit till efter 1960, återsändande av adopterade samt en mycket be- gränsad invandringspolitik . Frågan var om program- mets innehåll utgjorde brott enligt § 135 a och kunde straffas trots skyddet av yttrandefriheten. En majoritet av domstolen i plenum 572Bestämmelsen lyder: § 135 a. Med bøter eller fengsel inntil straffes den som ved ut- talelse eller annen meddelelse, herunder ved bruk av symboler, som framsettes offentlig eller på annen måte spres blant allmennheten, truer, forhåner eller utsetter for hat, forfølgelse eller ringeakt en person eller en gruppe av personer på grunn av deres trosbekjennelse, rase, hudfarge eller nasjonale eller etniske opprinnelse. Tilsvarende gjelder slike krenkelser overfor en person eller en gruppe på grunn av deres homofile legning, leveform eller orientering. På samme måte straffes den som tilskynder eller på annen måte medvirker til en handling som nevnt i første ledd. 573NOU 1999:27 s. 151. 574Andenæs/Fliflet s. 310 f. 575Se Rt 1977 s. 114. 576Eggen s. 486 och Rt 1977 s. 114, Rt 1987 s. 1072, Rt 1981 s. 1305, Rt 1984 s. 1359, Rt 1997 s. 1821 och Rt 2002 s. 1618 kan tas som exempel. 577Rt 1997 s. 1821. fann så vara fallet med en uttrycklig avvägning mellan den politiska yttrandefriheten och skyddet mot rasdiskriminering. En minoritet fann däremot att skyddet av yttrandefriheten – och då särskilt i valtider – borde utesluta en tillämpning av straffbestämmelsen i detta fall.578 Majoriteten framhåller för sin del att inte ens tydligt politiska yttranden står helt fria i förhållande till straffbestämmelsen. Utgången i detta mål inte är helt lätt att förena med ett senare avgörande om nynazistiska yttranden i samband med en demonstra- tion, där majoriteten i plenum fann att straffbestämmelsen, med hänsyn till grundlagen, inte var tillämplig.579 I det fallet hade en man bl.a. uttalat att invandrare rånar, våldtar och mördar nordmän och landet plundras och ödeläggs av judarna [].580 Domstolen fann att båda delarna av detta uttalande var straffria och detta med hänvisning till det skydd för yttrandefriheten som grundlagen ger. I dette ligger at det må være adgang til å gi uttrykk for meninger som vekker sterke reaksjoner. De aller fleste i oppfatter nazistisk ideologi som avskyvekkende, og tar avstand fra fremmedhat og rasisme. Det er først og fremst de avskyvekkende utsagn som setter vår forståelse av prinsippet om ytringsfrihet på prøve. [] Hvis for- dommer, usaklige meninger og uriktige faktiske oppfatninger stenges ute fra den offentlige debatt, vil de lettere kunne vokse i det uten at de kan imøtegås, noe som i lengden kan medføre større skade- virkninger enn om de kommer frem offentlig og kan besvares. 5.4.3Nytolkning vid horisonten? Bestämmelsens tillämpning i praktiken har varit omdiskuterad och i utredningen bakom den nya grundlagsbestämmelsen så föreslogs att det straffbara området skulle snävas in med hänsyn till yttrande- friheten.581 Det var främst frågan om skyddet av trosbekännelser och att ringaktning kunde föranleda straffansvar som utredning- en vände sig emot. Man fann den förra oklar i sin omfattning och menade att den kunde hindra rimlig kritik mot religiösa och kultu- rella företeelser. Att enbart ringaktning räckte för straffansvar 578I Andenæs/Fliflet 311 påpekas att det kan ifrågasättas om de framförda åsikterna alls föll in under straffbestämmelsen såsom starkt ringaktande mot vissa minoriteter. Programmet var helt neutralt i förhållande till ras, hudfärg, religion eller dylikt och träffade enligt sin ordalydelse alla utlänningar. Även s. 505 f. instämmer med denna kritik. 579Rt 2002 s. 1618. 580Min översättning av ett betydligt längre anförande som också innefattade referenser till och . 581NOU 1999:27 s. 154. ansåg man kunna inskränka möjligheterna till rimlig kritik mot enskilda alltför långt. Man föreslog en utformning av straffbestäm- melsen som mer tog sikte på medfödda eller kulturellt betingade faktorer som den enskilde hade mycket lite valfrihet över.582 Inte långt därefter kom en annan utredning med förslag på att i stället utvidga det straffbara området.583 Bland annat menade man att även yttranden som framförs i det privata borde omfattas av bestämmel- sen. Vidare har från regeringen framförts att inte bara uppsåtliga brott borde straffas, utan även de som är grovt oaktsamma.584 Vid behandling av den nya grundlagsbestämmelsen noterade den politiska majoriteten med ogillande att domstolarna snävat in tillämpningen av § 135 a med hänvisning till grundlags- skyddet av yttrandefriheten. Man pekade bland annat på att det visat sig vara svårt för de grupper som det handlade om att faktiskt kunna använda massmedia till försvar av sina intressen och att den offentliga debatten inte fungerade tillräckligt väl för att utgöra ett värn för dessa grupper. Även det förhållandet att barn och ung- domar drabbades särskilt hårt av rasistiska attityder och yttranden framhölls som skäl för att utvidga straffansvaret snarare än inskränka detta. Man ansåg sammanfattningsvis att den tröskel som i praxis utvecklats för vad som utgjorde ett straffbart yttrande hade satts för högt.585 Dock gick man på utredningens linje i ett avseende och det gällde att bestämmelsens omfattning av trosriktningar borde ändras till att avse religion och livsåskådning, något man framhöll att departementet borde återkomma med förslag om. Pornografi och andra liknande framställningar synes enligt rådande synsätt falla vid sidan av yttrandefrihetens kärnområde och skyddas därmed inte lika starkt av grundlagen.586 Den huvudsakliga regle- ringen av pornografi finner man i strafflagen §§ 204 och 204 a. Be- stämmelserna är reformerade, där 204 getts ny lydelse och 204 a är helt ny.587 Den första bestämmelsen gäller 582NOU 1999:27 s. 154. 583NOU 2002:12 om rättsligt skydd mot etnisk diskriminering. S nr 270 (2003–2004) s. 22. S nr 270 (2003–2004) s. 22. St. nr 270 s. 7. nr 37 (2004–2005). pornografibrott mera allmänt och det andra stadgandet tar sikte på barnpornografi. 204 § lyder: a.Utgir, selger eller på annen måte søker å utbre pornografi, b.Innfører pornografi med sikte på utbredelse, c.Overlater pornografi til personer , eller d.Holder offentlig foredrag eller istandbringer offentlig forestilling eller utstilling med pornografiskt innehold, straffes med boter eller med fengsel innetill . Med pornografi menes i denne paragrafen kjønnslige skildringer som virker støtende eller på annen måte er egnet til å virke menneskelig nedverdigende eller forrående, herunder kjønnslige skildringer hvor det gjøres bruk av lik, dyr, vold og tvang. Som pornografi regnes ikke kjønnslige skildringer som må anses forsvarlige ut fra et kunstnerisk, vitenskapelig, informativt eller lignende formål. Den som uaktsomt foretar handling som nevnt i første ledd, straffes med bøter eller med fengsel inntil 6 måneder. På samme måte straffes den innehaver eller overordnede som forsettlig eller uaktsomt unnlater åhindre at det i en virksomhet blir foretatt handling som nevnt i første ledd. Paragrafen gjelder ikke for film eller videogram som Medietilsynet ved forhåndskontroll har godkjent til ervervsmessig fremvisning eller omsetning. Regleringen har förändrats bara sedan 1999.588 Det huvudsakligen nya är dock bestämmelsen i 204a §, som förändrar rättsläget vad gäller barnpornografi något jämfört med förut. Be- stämmelsen i 204 § vilar på en äldre bestämmelse i 211 § och den anses allmänt i stort sett vara överensstämmande med tidigare rättsläge. Av den anledning är även äldre rättspraxis på området fortfarande relevant för beskrivningen av gällande rätt.589 Reglering- en bygger i grund och botten på två olika synpunkter, dels den att regleringen skall ta sikte på de skadeverkningar som pornografi har vad gäller de inblandade och samhället mer generellt, dels en mer sedlighetsinriktad, moralisk synpunkt. sammanfaller dessa naturligtvis, men det går att spåra åtskillnader i förhållningssätt mellan dessa två huvudspår.590 588Se NOU 1999:27, där redogörelsen är för då gällande § 211. 589Eggen s. 520 f. 590Eggen s. 525. Pornografiska skildringar definieras i norsk rätt som könsskild- ringar som verkar stötande eller som på annat sätt är ägnade att verka nedvärderande eller förråande. Häri ingår könsskildringar med barn, djur, våld, tvång och sadism. Utanför straffbestäm- melsen faller skildringar som inte är nedvärderande eller förråande och med detta avses erotiskt, sensuellt eller oanständigt material som inte är så explicita att de kan anses ha en ovan nämnd in- verkan.591 Att något är en könsskildring sägs innebära att det måste ha en sexuell mening eller ge sexuella associationer och att den är stötande innebär en hänvisning till en gemensam moral- eller anständighetsuppfattning i samhället som lagstiftningen i sig förut- sätter.592 Ledet om annars nedvärderande eller förråande verkar inte ha haft någon egentligt utvidgande effekt på det straffbara området, om än syftet angetts vara att skydda mot vissa typer av framställningar där personer skildras som viljelösa eller som verktyg för andra. Området tycks ha kunnat täckas in också av det föregående leder om stötande.593 Innehåll, form och syfte med framställningen har betydelse för om ett yttrande faller inom det straffbara området i § 204. Inne- hållet är i sig det mest centrala momentet och det som har betydelse är vilken aktivitet som skildras och hur närgången och grov skild- ringen är.594 Redan av ordalydelsen följer att framställningar med visst innehåll såsom våld, tvång, djur etc. är straffbara.