sou · GUB342 · 2007-01-01 00:00:00 — , som skärskådat populärkulturens makt- hierarkier i olika medier säger såhär: Vilken av de många läsningarna och tolkningarna i den här bilden vill magasinet premiera? Vad är den föredragna läsningen?79 Med detta menar han att det i fotografier finns ett otal olika tolkningar och nyanser men att det alltid finns en föredragen tolkning, en gynnad tolkning. Detta, menar jag, gäller också inom teatervärlden. Jag läser reklambilden för ! som hetero- sexuell för att det är detta som är en föredragen tolkning. För det är denna typ av kärlek som genom repetitionens hjälp fastställs som den naturliga kärleken. Vi är alla, tack och lov, duktigt drillade i att trots allt tillvarata populärkulturens queera läckage. Vi vet att ta tillvara på de ögonblick där vi, oberoende av vad omgivningen säger, kan välja en läsart där vi blir speglade och bekräftade. Semiotikern skriver att inga av dessa föredragna tolkningar som för- vandlats från någonting konstruerat till någonting naturligt, är eviga.80 Det vill säga, genom att fler och fler ifrågasätter heterosexualitetens patent som den naturliga kärleken så kommer den förmodligen att försvagas. Vilket leder till att alla vi andra, ickeheterosexuella teaterbesökare, kanske kan se fram emot ett mer nyansrikt kärleksliv på teaterscenen . Men ändock, någonstans i botten finns det en intention att inte behöva göra queera läsningar. Och att inte behöva ropa ut sitt missnöje för att någon eventuellt ska lyssna. Det handlar helt enkelt om bekräftelse. Att få betraktas som fullvärdiga medlemmar av det samhälle som vi hjälpt till att bygga upp. För att återigen citera arga rollfigur: spelade Marriage . Räcker inte det? Nä, det räcker inte. Har arbetat som textredaktör för !, ett metodmaterial om normer kring kön, sexualitet och etni- citet som Forum för levande historia givit ut . Satt i sty- relsen för 2005. 79Hall, (1997) The spectacle of the other, ur antologin : Cultural representations and Signifying Practices, : , s. 228. 80Storey, (1993) An introductory guide to cultural theory and popular culture, : , s. 78. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter , (1997) The spectacle of the other, ur antologin resentation: Cultural representations and Signifying Practices, : . , (2000) Byxbegär, : Anamma. , (2002) Queerfeministik agenda, : . Storey, (1993), An introductory guide to cultural theory and popular culture, : . Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Det är långt kvar till en scenkonst där alla aktörer tar ansvar för att vara involverade för den icke-straighta publiken och utöva- ren. Detta blev uppenbart för på kommitténs seminarium om den heteronormativa teatervärlden. Här är hans rapport. Figur 8.7 Teatergruppen som spelade sin föreställning Queermanifestet på 2006 Källa: Kunq, Om du är något annat än vit, heterosexuell medelklass och köper en biljett till en dans- eller teaterföreställning, är chansen ganska liten att du får se dig själv eller din historia representerad när ridån går upp. Trots vårt lands stolta kulturpolitiska mål – att alla ska vara delaktiga i kulturen – är den vita medelklassheteronormen kompakt på scener. Eller är den?81 Straight acting på med inom scenkonstområdet som arrangör. Efter att undertecknad hål- lit en inledning82, leddes en diskussion av kommitténs sekreterare . I panelen satt kommittéledamoten och teater- 81Skrivet av inom scenkonstområdet i bland annat programblad. 82Se föregående artikel av , i detta betänkande. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter chefen i sällskap med , lektor i teatervetenskap och professor i genusvetenskap, , ordförande i , ledamot i samt riksdagsledamot för och medlem i hbt-grupp, , prorektor vid Teater- högskola i samt , chef för . Tillsammans med en engagerad och scen- konstintresserad publik, diskuterades scenkonstens heteronormati- vitet med fokus på teatervärlden men också dansens villkor avhandlades. Vad är det som håller folk från att vara öppna på sina arbetsplatser? Jo, det som kallas för : som hetero kan man spela allt, men har man kommit ut som , ja, då kan man naturligtvis bara spela bög. kommentar illustrerar heteronormens gränser mycket konkret. En sådan gräns består naturligtvis i att de historier som gestaltas på de stora scenerna i stort sett utesluter allt som inte innefattar kärleken mellan en man och en kvinna. När det undan- tagsvis handlar om något annat så pekas detta ut som något annor- lunda. Men en annan gräns är alltså mer direkt kopplad till arbets- villkoren för scenkonstens utövare. Det är gränsen som innebär att om du kommer ut som bög eller flata på en av riks-, läns- eller stadsteatrar så är risken stor att du endast får spela just detta i fortsättningen. stadsteaters chef bekräftade detta. Som chef, menade han, måste han noga tänka efter vilka rol- ler han sätter öppet homosexuella skådespelare i eftersom publi- kens kunskap om den sexuella läggningen påverkar slutresultatet. Att sätta i en klassisk förste älskare-roll vore till exempel osannolikt: Om jag gör det så måste jag ha en idé med det. Jag kan göra det men jag måste veta att jag har en berättelse som publiken kan gå med på. Det handlar alltså om att fiktionen störs av verkligheten. Men också om att verkligheten i en cirkelgång därmed påverkar skåde- spelarens konstnärliga utövande: ickeheterosexuella skådespelare får spela sin sexuella läggning. Med sin jordnära konkretion blev detta resonemang ett exempel på heteronormativitetens rangordnande och uteslutande krafter. I en konstform som handlar om fantasi, förklädnad och gestaltning Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter har en del (heterosexuella skådespelare) större friheter än andra (ickeheterosexuella skådespelare). Och det leder i slutändan till benämningen för seminariet, det vill säga straight acting. Icke straighta skådespelare agerar straighta offentligt för att kunna agera annat än queer på scenen. menade dock att man kan vända på resone- manget. Det vill säga, inte heller den homo-, bi- och transpublik som kommer till tror på vad som helst. För att en pjäs med ett queert innehåll ska köpas av en queer publik krävs alltså skådespelare som har förtroende hos dessa åskådare. Han exempli- fierade med skådespelaren , som på gjort succé med min egen fru som handlar om transvestiten . Utan förtroendekapital hos hbt-publiken hade aldrig valt att sätta upp pjäsen. Dessutom är det svårt att spela sexualitet och erotik på ett övertygande sätt. Görs det inte rätt kan det upplevas som ett hån mot publiken och det är inte alla skådespelare som kla- rar av att göra det trovärdigt, menade . Detta påstående väckte uppståndelse bland åhörarna, några invände: Är det så att bara homosexuella skådespelare kan spela homosexuella överty- gande? Är det lättare att spela mördare och psykopat än homo- sexuell? menade att man såklart kan ha viljan att alla ska kunna spela allt på ett övertygande sätt men att det är svårt i praktiken, speciellt med den tidsbrist som korta repetitionstider ger. Det finns alltså gränser för alla skådespelare och en återkom- mande sådan är sexualiteten. Många, framför allt män, har svårt att spela någonting annat än heterosexuell eftersom det i så hög grad ifrågasätter deras stabila genus. Det är helt enkelt för mycket som står på spel. Men om inte alla kan eller vågar göra scenkonst som överskrider heteronormen, vem kan då göra det och var ska det göras? Queer83teatergruppen representerades i publiken av regissö- ren som sade att en bra skådespelare kan spela mas- sor av identiteter och erfarenheter men att det faktiskt finns kom- plikationer: Jag menar att alla de olika saker som min identitet är uppbyggd av faktiskt spelar roll när jag ska gestalta. Man måste vara medveten om det, för det är en del av berättelsen menade och förtydligade att ett resonemang som går ut på att jag är ju bara 83 För definition se föregående text i detta betänkande. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter människa, vi är ju alla desamma inte fungerar när det handlar om gestaltning av olika erfarenheter. En konsekvens av detta resonemang är att det är svårt att skapa queer teater inom de heteronormativa institutionerna. menade att arbetet inom en institutionsteater automatiskt innebär att man verkar inom en heteronorm. En norm som med sina outtalade regler och omedvetna antaganden begränsar den konstnärliga friheten. Teaterchefen från Väst- svenska Teater och var inne på samma spår när han sade att den separatistiska teatern var bättre på att föra fram konstnär- liga alternativ. Det är med andra ord i de fria grupperna som den största friheten att skapa icke heteronormativ teater finns. Bland annat för att institutionerna är så stora och tungrodda med sega och överväldigande traditioner av klassiska könskonstellationer. menade dock att teater på stampat jordgolv i en källare inte nödvändigtvis betyder större frihet och avantgarde. Tvärtom är det möjligt att verka aktivistiskt också inom institutio- nerna. Det gäller bara att vara stark och aktiv. Betyder det ändå att ansvaret för teaterns förnyelse huvudsakli- gen ligger i periferin? Och hur ska denna förnyelse i så fall integre- ras på institutionsteatern? Är det önskvärt? Koreografen kom med en invändning: Man ska inte utgå ifrån att det är lätt att verka som fri konstnär. Själv har hon från sin utbildning på och genom det fria konstnärskapet fått tampas med inkompetenta lärare, bidragsgivare, arrangörer och producenter. En frustrerande lång kedja där diskussionerna ofta handlat om att kämpa emot så basala ifrågasättanden som att det inte är lämpligt att ta upp homosexualitet i föreställningar för barn. Det är helt enkelt inget som det ges pengar till. En annan invänd- ning från publiken handlade om institutionernas ansvar: teatrarna ska skildra verkligheten. Då kan man inte fly från sitt ansvar och ta in bögar och flator när det passar i rätt sammanhang till exempel i olika temaföreställningar för att sedan, återigen, låta dem osynlig- göras. Skådespelerskan , som satt i publiken efterlyste ett skarpare regelverk likt det i och fick medhåll av : Man talar om för sina institutioner som har offentligt stöd att de ska uppfylla en kvot av ett visst antal av hbt-personer, ett visst antal med annat etniskt ursprung och så vidare. Uppfyller ni inte det så får ni inga pengar. Det innebär att institutionerna måste följa de reglerna för att få pengar. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter var, som representant för i , självkritisk och menade att en del av problemet handlar om att kunskapsnivån hos dem som undervisar på skådespelarut- bildningarna är för låg i frågor om kön och sexualitet. Det leder till en likriktning i gestaltningen, där alla män och kvinnor ser ut och beter sig på likartade sätt. Panelen och publiken diskuterade vilka människor som tas in på utbildningarna och vad de lär sig, en diskussion som blev väldigt fysiskt förankrad. Vad det är för sorts kroppar som lärs ut? Vilka erfarenheter har de som undervisar på skolan eller ansvarar på utbildningen? Vilka erfarenheter har stu- dentgruppen och hur används de? Frände menade att man inte alls använder de erfarenheter som finns i studentgruppen i den utsträckning som man skulle kunna göra. Från publiken påpekade , psykolog samt dramapedagog som arbetar med crossdressing, att denna likriktning märks också på teatrarna: Hur kommer det sig att mångfalden är så påver och när ska ni vid makten anställa en transexuell man eller kvinna? svarade att han försöker att engagera så olika skådespelare som det bara är möjligt men tillade att det är svårt eftersom alla skådespelare tränar sig till likartade kroppar som allihop väger ungefär på den manliga sidan. Denna diskussion mynnade ut i att det tycks finnas ett slags recept på hur en skådespelare ska se ut, det vill säga ett recept för män och ett för kvinnor. Och om man saknar förutsättningar att anpassa sig till receptet, är det svårt att bli antagen till skådespelar- utbildningen. Återigen landade diskussionen i vem som har ansvaret. Var ska förändringarna börja? påpekade att uppdelningen mellan flicka och pojke börjar redan med de rosa och ljusblå barn- täckena på BB. Samhället består av ett komplicerat nät av könsför- tryck som teatervärlden knappast kan förändra på egen hand. Detta godtogs som en vettig invändning, men det går inte att gömma sig bakom att scenkonsten inte kan förändra hela världen. i sin tur bollade tillbaka ansvaret till utbild- ningarna: Det här är någonting som man måste börja med redan på scenskolorna och de vanliga skolorna. Hur ser vi på homosexualitet? Seminariet belyste en strukturell handlingsförlamning där ansvaret skyfflas mellan institutioner och det fria kulturlivet samt mellan utbildningarna och branschen, för att landa hos ingen alls. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter långt kvar till en scenkonst där alla aktörer tar ansvar för att vara inkluderande för den icke-straighta publiken och utövaren. Det livliga samtalet på seminariet visade att osynliggörandet av hbt-per- soner inom scenkonstvärlden lett till ett uppdämt behov av att dis- kutera konsten och heteronormen. Flera vittnade om att detta var första gången som frågorna lyftes. Många upplevde också en klyfta mellan ord och handling hos dem som har makten över scenkons- ten. För när det fokuseras på kön vill många med makt inom tea- tervärlden väl och talar om mångfald och ambitioner om bättring, men när det kommer till kritan får de gamla heteronormativa strukturerna stå ohotade. För att uppnå förändring återstår då hbt- personers egen kamp, som något krasst uttryckte så här: Det gäller liksom bara att trycka upp saker i fejset på folk. På det sättet kanske det börjar hända nåt. Slå först och diskutera sen. Det tycker jag. Den strategin kan förmodligen vara både politiskt och konstnärligt framgångsrik för hbt-personer som är verksamma inom scenkons- ten men den fråntar inte regeringen det ansvar som bland andra och talade om, det vill säga ansvaret att utöva ett politiskt tryck på dem med makt inom scenkonsten. För att sammanfatta denna ståndpunkt, som delades av fler i publi- ken: institutionerna borde helt enkelt bli skyldiga att integrera ett hbt-perspektiv i sina mångfaldsplaner och sedan omsätta perspekti- vet i handling. Om de inte gör detta borde det få konsekvenser i form av minskade bidrag. Har arbetat som textredaktör för !, ett metodmaterial om normer kring kön, sexualitet och etni- citet som ges ut av Forum för levande historia . Satt i styrelsen för 2005. Men är inte sexualitet en privatsak? Varför ska den diskuteras och vädras offentligt? Frågorna aktualiseras efter semina- riet när jag läser i där , chefs- dramaturg på , skriver under rubriken 3 historier om politiskt korrekt intolerans. tycks mena att scenkonsten vare sig kan eller ska ta hänsyn till alla de grupper som känner sig missförstådda eller dåligt representerade av scenkonsten. Det vore att göra konsten till Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter språkrör för olika ideologier vilket är motsatsen till demokratins yttrandefrihet: Demokrati bygger på samverkan av fria individer, som lärt sig att reli- gion, sexualitet och mycket annat för den enskilde väsentligt är privat- saker och som gör oss blinda för etnicitet, kön och ålder. Det är klass, alltså ekonomiska förhållanden, som främst skapar de maktordningar, som underordnar grupper eller individer under andra grupper eller individer. Allt annat borde i en demokrati bara vara färgskimrande olikhet inom en jämlikhet.84 Det finns alltså ett privatliv och så finns det offentliga livet. Det offentliga livet kan diskuteras med andra medan det privata stannar hemma. I sängkammaren till exempel för sexualitet har ingen att göra med. Så läser jag . Men är det så enkelt? Tänk om sexualitet handlar om flirtar på stan? Eller att hångla i vårsolen? Och är det offentligt att gå hand i hand på stan eller att berätta för sina arbetskamrater om den nya pojk- eller flickvännen? Kanske inte eller snarare, det borde inte vara offentligt men det är det. Det klassiska queermanifestet som delades ut på en Prideparad i 1990 avslutas med följande rader: Go tell them go away until they have spent a month walking hand in hand in public with someone of the same sex. After they survive that, then you´ll hear what they have to say about queer anger. Otherwise, tell them to shut up and listen.85 De som ska gå iväg är de heterosexuella personer som inte kan förstå varför ickehetero- sexuella personer är så arga. Men ilskan är befogad och grundar sig till stor del i skillnaden mellan privat och offentligt. En privat handling blir offentlig och politisk eftersom den bryter mot nor- men. Två män som går på stan hand i hand blir definierade utifrån sin sexualitet som är deras ensak även om de själva skulle vilja det. Dessutom kan det få konsekvenser i form glåpord eller misshandel eller både och. Vi lever alltså fortfarande i ett samhälle där sexualitet fortfarande spelar roll, också inom teatern. berättar på det ovan refererade seminariet att han inte gärna sätter eller andra öppet homosexuella skådespelare i heterosexuella roller. Koreografen berättar att hennes genus- 84Johansson, (2005) 3 historier om politiskt korrekt intolerans #4, s. 17. 85Queermanifestet, taget ur programmet för Det allra viktigaste med premiär på . Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter forskande danser för barn stöter på patrull av finansiärer och arran- görer eftersom det inte lämpar sig. Vad innebär detta? skriver att i en demokrati där bland annat sexualiteten är privat så blir vi blinda för etnicitet, kön och ålder. Vidare skriver han att ingen har rätt att avkräva någon några uppgifter om bakgrund, etnicitet, religion eller sexua- litet. Jag tänker inte spekulera i sexuella läggning eller etniska bakgrund. Men på ett generellt plan tror jag ändå följande: För en person som inte har egen erfarenhet av normers inflytande på tillvaron kan det vara svårt att förstå hur normer verkar. Därför är det extra viktigt att personer som inte själva bryter mot lyssnar till dem med egna erfarenheter. Genom att lyssna och för- söka förstå kan även de som ingår i få en bättre förståelse av hur utanförskap och diskriminering skapas. Som till exempel att fördomar blir normaliserade genom att vara dominerande på de skattefinansierade teater-, opera- och dansscenerna. Det handlar om att män blir kära i kvinnor tills motsatsen bevisas. Eller att äldre kvinnor inte har en sexualitet överhuvudtaget. Det måste diskuteras och det leder till följande: Varken sexualitet, etni- citet eller ålder är privata angelägenheter så länge man bemöts olika utifrån vad man är/definierar sig som inom dessa kategorier. , (2005) 3 historier om politiskt korrekt intole- rans nr 4. Ljudupptagning från seminariet Straight acting på på . Queermanifestet, taget ur programmet för Det allra viktigaste med premiär på . 2005, programblad. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Vill ni se mansteater? Publikarbete ur ett jämställdshetsperspektiv Vad är egentligen jämställdhet i publikarbetet? Frilansjournalisten har frågat marknadschefer på de stora scenerna och de flesta vill locka män till scenkonsten eftersom publiken domineras av kvinnor. Men är en scenkonst med fler män i publiken automatiskt mer jämställd? Kvotera in män i teaterpubliken! Det radikala förslaget presenterades under ett seminarium på med rubriken våra könsroller86. Idén om att könskvotera platserna i salongen lanserades av en kvinna i publiken efter att teaterkritikern deklamerat ur sitt Teaterdogm , ett stridsrop mot ojämlikhe- ten på teaterscenen som bland annat innehåller kravet på lika många kvinnor som män på scenen. Det första kyskhetslöftet lyder enligt följande: Om pjäsen bara innehåller mansroller ska lika många kvinnor stå stumt närvarande på scenen för att markera deras frånvaro. Vad är egentligen jämställdhet i publikarbetet? Jag vill i det föl- jande förstå teatersalongen som en yta där samhälliga föreställ- ningar kring kategorier som kön, klass, etnicitet och sexualitet projiceras. Men salongen är aldrig tom, inte ens under de mörka timmarna av tystnad då bänkraderna väntar på att publiken ska fylla rummet. Salongen är tvärtom laddad med en mängd koder, för- väntningar och värderingar som släpper in någon och stänger en annan ute, och som får en tredje att vända salongen ryggen med en avmätt suck. Det här innebär att vi ska betrakta scenkonstpubliken ur ett maktperspektiv. Den senaste publikundersökningen från visar att av besökarna är kvinnor och män. Mark- nadschefen kommenterar: Jag trodde ju ändå att det var något bättre här. Jag tycker att det är ett stort problem. Vi har ju slagit oss för bröstet och sagt att vi har en bra publik, vi har inte de här traditionella teaterbesökarna, kvinnor mellan . 86 Seminariet arrangerades av inom scenkonstområdet i samarbete med . Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Hon kallas kulturtanten. Den välutbildade medelålders kvinnan som bär upp det svenska kulturlivet. Hon är särskilt närvarande på teatern, där kring av besökarna är kvinnor. I dans- publiken är könsfördelningen alltså likartad, medan konstmusik- publiken särskiljer sig i detta avseende, här finns ingen överrepre- sentation av kvinnor. I landets konserthallar är könsfördelningen alltså jämnare, andelen kvinnor i publiken är 40–. Det existerar ingen samlad statistik som systematise- rat beskriver hur könsfördelningen ser ut i scenkonstpubliken. Resonemangen i det följande grundar sig därför på institutionernas egna publikundersökningar.87 I det följande ska vi undersöka hur de stora institutionerna för scenkonst betraktar sitt publikarbete ur ett jämställdhetsperspektiv. Idén om att kvotera in fler män i tea- terpubliken kan tyckas extrem, men vi ska snart märka att den inte ligger alltför långt ifrån verklighetens kulturpolitiska diskussion. Frågan som jag i en rad längre intervjuer har ställt till marknads- cheferna på de stora scenerna är: Hur ser du på publikarbetet ur ett jämställdhetsperspektiv? Frågan har – med ett intressant undantag – bemötts med ett resonemang om hur viktigt det är att locka fler män till teatern eller till dansen. Ett publikarbete riktat mot män kan till exempel handla om marknadsföring riktad mot mansdominerade yrkesgrupper eller att, som på , låta varje kvinna i publiken bjuda med en man gratis på . Bland andra strategier som diskuterats på stads- teater, men inte prövats, kan nämnas att byta publikregister med AIK:s supporterklubb eller att göra föreställningen till en kontaktförmedling för män och kvinnor som kan få en presumtiv partner bredvid sig i salongen. Uppgiften att locka fler män till teatern begränsas inte till själva publikarbetet. Marknadscheferna resonerar kring föreställningar eller teman som borde locka, eller har lockat fler män till teatern. på lyfter fram Andras pengar, en pjäs om finansvärlden som marknadsfördes i affärstidningar. på konstaterar att Allt eller inget, 87 : kvinnor, män. : kvinnor, män. : kvinnor, män. : kvinnor, män. : kvinnor, män (uppskattning). Berwalldhallen kvinnor, män. : kvinnor, män. : kvinnor, män. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter komedin om de arbetslösa männen som börjar strippa, lockade en stor manlig publik. hoppas att Plea- sure, en pjäs om trafficking ska kunna intressera till exempel män i byggbranschen, en grupp som hon menar konfronteras med pro- blemet när de genom resor i jobbet vistas i miljöer där sexhandel förekommer. Målet – att locka fler män till scenkonstens foajéer – är uttryck- ligen formulerat i regeringens kulturpolitik, mer om detta nedan. Men låt oss börja med frågan: Varför önskar marknadsförarna själva se fler män i publiken? Skälen är inte ekonomiska. Också som har full beläggning, och följaktligen inte har några tomma stolar att fylla, betonar grundligt vikten av att nå fler män.