sou · GUB343 · 2007-01-01 00:00:00 — Regeringen kan dock enligt 3 § tredje stycket förordna att ersätt- ning inte skall betalas för skada i en sådan stat, om inte ersättning i den staten skulle utgå för en atomskada som uppkommer i (reciprocitetsprincipen). Denna möjlighet för regeringen har inte utnyttjats. Ett sådant förordnande får vidare inte tillämpas i den mån tillämpningen skulle vara oförenlig med internatio- nella förpliktelser. Utformningen av bestämmelsen i 3 § har möjliggjort tillträde till det gemensamma protokollet rörande tillämpningen av 1981/82:163 s. 56. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada I fråga om ansvar för innehavare av atomanläggningar i utlandet gäller beträffande an- svarets utsträckning i rummet vad som föreskrivs i anläggnings- statens lag. Detta innebär att en svensk domstol aldrig kan bli behörig att handlägga anspråk i anledning av en olycka i en icke- konventionsstat för vilken en utländsk anläggningsinnehavare an- svarar17. Enligt 4 § kan regeringen, med iakttagande av förpliktel- ser enligt , förordna att en stat som inte är kon- ventionsstat skall likställas med en konventionsstat vid lagens tillämpning. Enligt huvudregeln i 5 § är atomanläggningens innehavare ansvarig för en atomskada som orsakats av en atomolycka. Från huvud- regeln undantas det speciella fallet att en olycka orsakas uteslutan- de av atomsubstans som har lagts upp tillfälligt i anläggningen i anslutning till en transport av substansen till eller från en annan atomanläggning. I den situationen svarar den som är ansvarig för transporten, dvs. som huvudregel den avsändande anläggningsinne- havaren (se nedan). Anläggningsinnehavarens strikta ansvar och ansvarsundantagen Anläggningsinnehavaren har ett objektivt (strikt) ansvar som inne- bär att ersättning utgår enligt atomansvarighetslagen även om atomanläggningens innehavare inte är vållande till skadan (11 §). Från det strikta ansvaret görs undantag för atomolyckor som är en direkt följd av krigshandling eller liknande handling under väp- nad konflikt, inbördeskrig eller uppror eller som har orsakats av en allvarlig naturkatastrof av osedvanlig art. Reglerna är enligt Paris- konventionen tvingande, förutom när det gäller undantaget för naturkatastrofer som kan åsidosättas genom föreskrift i anlägg- ningsstatens lag. I atomansvarighetslagen har därför införts en be- stämmelse som innebär att – om möjligheten att undanta natur- katastrofer utnyttjats – den föreskriften måste respekteras när den 16Ds 1991:6 s. 29 f. och prop. 1991/92:31 s. 13 ff. 1968:25 s. 87. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada svenska atomansvarighetslagen skall tillämpas på en olycka för vilken anläggningsinnehavare i den staten är ansvarig (11 § andra stycket sista punkten). Bestämmelsen kan aktualiseras bl.a. i förhållande till . Objekt som undantas från ansvaret En atomolycka kan resultera i mycket omfattande skador på själva anläggningen eller på egendom inom anläggningsområdet. För att inte riskera att ansvarsbeloppet endast räcker till för att täcka denna typ av skador, med följden att övriga skadelidande skulle bli utan ersättning, undantas skada på anläggningen eller på egendom som finns inom dess område som används eller var avsedd att användas i förbindelse med denna, s.k. on-site property (12 § atomansvarig- hetslagen). En situation som liknar den nu beskrivna kan uppkomma vid atomolycka under transport av atomsubstans när det gäller skada som drabbar själva transportmedlet. Enligt ursprungliga lydelse omfattade anläggningsinnehavarens ansvar vid transportolyckor inte skada på transportmedlet om inte annat an- gavs i anläggningsstatens lag18. utnyttjade möjligheten att låta anläggningsinnehavarens ansvar omfatta även skada på transport- medlet. Genom ändringsprotokoll till upphävdes undantaget för skador på transportmedel och anlägg- ningsinnehavarens ansvar vid transportolyckor kom att omfatta skada på transportmedel19. Den svenska regleringen finns i 12 § andra stycket. Frågor om skadeståndsberäkning och jämkning vid medvållande Ersättning som utgår enligt atomansvarighetslagen bestäms som huvudregel med tillämpning av allmänna skadeståndsregler (13 § första stycket). En avvikelse är emellertid att jämkning av skade- stånd i anledning av medvållande på den skadelidandes sida endast sker vid uppsåtlig eller grovt vårdslös medverkan från den skade- lidande (13 § andra stycket). 18Artikel 3 (a)(ii) 2 i i dess lydelse års ändringsprotokoll. 1981/82:163 s. 58 f. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada Anspråk på ersättning för atomskada får i princip inte göras gällan- de mot annan än innehavaren av atomanläggningen eller den som meddelat ansvarsförsäkring. Denna princip om kanalisering av ansvaret till anläggningsinnehavaren finns i 14 §. Kanalisationsprincipen skall tillämpas även beträffande skada på själva atomanläggningen och s.k. on-site-property. Den omfattar dessutom anläggningsinnehavarens ansvar för atomskada som har orsakats av krigshandling. Däremot gäller kanalisationsprincipen inte om en fysisk person vållat en skada uppsåtligen. 14 a § innehåller en allmän bestämmelse som avser att lösa kon- flikter i fråga om atomansvarighetslagens kanalisationsregler och svenska folkrättsliga förpliktelser. Kanalisationsreglerna i 14 § skall inte tillämpas om en sådan tillämpning skulle vara oförenlig med internationella förpliktelser. Anläggningsinnehavarens ersättningsansvar uppgår enligt 17 § atom- ansvarighetslagen numera till 300 miljoner SDR för varje atom- olycka20. För en anläggning som är avsedd enbart för framställning, behandling eller förvaring av obestrålat uran, samt vid transport av sådant uran, är motsvarande belopp 10 miljoner SDR för varje olycka. För innehavare av atomanläggning i utlandet bestäms ansvarighets- beloppet enligt anläggningsstatens lag. Det förhållandet att en anläggningsinnehavare med en anlägg- ning i svarar för skador upp till 300 miljoner SDR innebär att de två första stegen i ersättningssystemet enligt artikel 7 i Paris- konventionen och artikel 3 i tilläggskonventionen för svensk del är reducerade till ett steg. Bestämmelser om obligatorisk ansvarsförsäkring finns i 22–27 §§. Enligt 22 § skall försäkring tecknas så att försäkringsbeloppet antingen täcker ansvarigheten för varje inträffad atomolycka och 20 höjdes det högsta belopp som innehavaren av en atomanläggning i ansvarar för från 175 miljoner SDR till 300 miljoner SDR, se prop. 2000/01:43 och bet. 2000/01:LU7. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada uppgår till minst det ansvarsbelopp som gäller enligt 17 § eller så att försäkring tecknas för anläggningen . Den förstnämnda försäkringsformen har aldrig tillämpats. Detta innebär att ansvarsförsäkring i realiteten tecknas så att försäkringsgivarna ansvarar för ett försäkringsbelopp , vilken van- ligen uppgår till . Försäkringsbeloppet skall då emellertid en- ligt 23 § andra stycket atomansvarighetslagen uppgå till av ansvarsbeloppet. Försäkringsbeloppet uppgår till 360 miljoner SDR. Skulle en skada inträffa ersätts dock maximalt 300 miljoner SDR. Tanken är emellertid att det skall finnas en reserv för ytterligare skador som under alla förhållanden uppgår till minst 60 miljoner SDR. På så sätt garanteras ytterligare ersättning intill dess att anläggningsinnehavaren fullgjort sina skyldigheter enligt lag att ordna tilläggsförsäkring för att återupprätta det ursprungliga försäkringsbeloppet (23 § andra stycket atomansvarighetslagen). Vidare har anläggningsinnehavaren en skyldighet att teckna tilläggs- försäkring om försäkringsfall har inträffat som kan antas ensamt eller i förening med tidigare försäkringsfall medföra nedskrivning av försäkringsbeloppet under det ansvarsbelopp som gäller för anläggningsinnehavare. Tilläggsförsäkring skall tas så att försäk- ringen åter bringas upp till minst etthundratjugo procent av sist- nämnda belopp. Försäkringen skall godkännas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer (). Skyldigheten att ha försäkring är straffsanktionerad i 40 §. Ansvarigheten för skada under transport får täckas av särskild försäkring, 22 § tredje stycket. Den ersättningsberättigade har enligt 24 § rätt att få ut ersättning direkt av försäkringsgivaren. Frågan om det skall vara möjligt att rikta talan direkt mot en försäkringsgivare avgörs med stöd av nationell rätt21. Denna bestämmelse tillämpas också i de fall en talan om ersättning får väckas i , men utländsk lag är tillämplig på förhållandet mellan försäkringsgivaren och innehavaren av atom- anläggningen eller om denna ligger utanför svenskt territorium. Försäkringsplikt gäller inte för staten (27 §). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan också befria en enskild anläggningsinnehavare från försäkringsplikten. Ett sådant beslut förutsätter emellertid att anläggningsinnehavaren ställer godtagbar säkerhet, t.ex. genom bankgaranti eller deposition av 21 Se artikel 14 i . Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada värdehandlingar, för sina förpliktelser enligt lagen eller motsvaran- de lagstiftning i en annan konventionsstat22. Anläggningsinnehava- ren skall också uppfylla kraven på en fungerande skadereglering. Svenska staten har ett subsidiärt ansvar för anläggningsinnehava- rens ersättningsskyldighet (28 §). Bestämmelsen innebär att staten träder in och betalar ersättning om någon som är berättigad till ersättning av innehavaren av en atomanläggning i visar att han inte har kunnat få ut ersättningen av anläggningsinnehavarens försäkringsgivare. Sådan ersättning utgår aldrig med högre belopp än det som svarar mot det ansvarsbelopp som gäller för anlägg- ningsinnehavaren. Ersättning av statsmedel kan också utgå vid katastrofolyckor (29–31 §§). Dessa bestämmelser grundas på tilläggskonventionen (se avsnitt 1.2). Ersättning betalas för skador som har uppkommit i eller i andra stater anslutna till tilläggskonventionen eller på eller över det fria havet ombord på fartyg eller luftfartyg som är registrerade i eller någon annan stat ansluten till konven- tionen. Vidare ersätts skador som har uppkommit på eller över det fria havet i andra fall, om skadan har tillfogats en stat ansluten till tilläggskonventionen eller en medborgare i en sådan stat, varvid dock ersättning för skador på fartyg eller luftfartyg betalas endast om fartyget vid tiden för atomolyckan var registrerad i en sådan stat (29 §). Enligt 31 § är det sammanlagda belopp som skall betalas till följd av en atomolycka begränsat till ett belopp motsvarande 425 miljoner SDR. Utöver ersättningsreglerna i 17 § och 28–31 §§, vilka föranletts av Paris- och tilläggskonventionen, infördes ett fjärde ersätt- ningssteg i atomansvarighetslagen. Enligt detta skall den svenska staten, i de fall en anläggningsinnehavare här i landet är ansvarig och de ersättningar som utgår enligt första till tredje ersättningsstegen inte räcker till för att ersätta uppkommen skada, betala en ersätt- ning som uppgår till (31 a §). Detta extra statsansvar är emellertid underkastat vissa inskränkningar. Svenska statens ansvar omfattar bara skador i , , och samt skador som har uppkommit ombord på 22 Bankgaranti och deposition av värdehandlingar anges som exempel på ekonomisk säkerhet i förarbetena, se SOU 1959:34 s. 53, SOU 1962:14 s. 82 f. och prop. 1968:25 s. 147 f.). Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada fartyg eller luftfartyg som är registrerade i något av dessa länder. Därutöver ersätts skador som svenska medborgare eller svenska juridiska personer har lidit, oavsett var skadan har inträffat. Även skador i en annan stat ansluten till tilläggskonventionen ersätts, men endast enligt reciprocitetsprincipen. Om det, efter att en atomolycka har inträffat, visar sig att ansvarsbeloppen enligt första till fjärde stegen (dvs. 17 §, 28–31 §§ och 31 a §) inte räcker för att ersätta uppkommen skada, bereds er- sättning av statsmedel enligt grunder som bestäms i en särskild lag (33 §). Någon viss ersättningsnivå garanteras inte genom bestäm- melsen. Bestämmelsen är inte begränsad till fall då skador har upp- kommit i eller har orsakats av en atomolycka för vilken innehavaren av en atomanläggning i är ansvarig. När det gäller ersättningsbeloppets storlek för en atomolycka innebär sålunda atomansvarighetslagens reglering sammanfattningsvis att atomanläggningens innehavare enligt steg 1 (inom vilket steg 2 inryms) har rätt att begränsa sitt ansvar till 300 miljoner SDR, se 17 §. I det tredje steget har staten gemensamt med samtliga stater som är anslutna till tilläggskonventionen, i enlighet med tilläggs- konventionens regler, ett supplerande ansvar med 125 miljoner SDR. Därutöver finns det ovan nämnda fjärde steget med ett särskilt statsansvar för atomolyckor i intervallet mellan 425 miljoner SDR (det sammanlagda tillgängliga beloppet för de skadelidande vid atomolycka) och (högsta nivån på det särskilda stats- ansvaret). Har staten utgett ersättning inom ramen för anläggningsinnehava- rens ansvarsbelopp får staten återkräva ersättningen av anläggnings- innehavaren, dennes försäkringsgivare och den mot vilken anlägg- ningsinnehavaren har regressrätt. Statens rätt att återkräva ersättning som i övrigt utgetts av stats- medel är starkt begränsad. I huvudsak föreligger regressrätt endast mot fysisk person som har orsakat skadan uppsåtligen (35 §)23. 23 Ds Ju 1981:5 s. 33 och prop. 1981/82:163 s. 24. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada Särskilt om ansvaret för atomolyckor under transport I 6–8 och 10 §§ atomansvarighetslagen regleras ansvaret för atom- olyckor som inträffar under transport. Vidare regleras i 9 § ansvaret vid atomolyckor som orsakats av atomsubstanser som befinner sig utanför atomanläggningen utan att vara under transport. Inträffar en olycka under transport av atomsubstans gäller i princip ett avsändaransvar och huvudregeln är att den avsändande anläggningsinnehavaren skall svara för olyckan. Denna regel har sin förklaring i att det regelmässigt är avsändaren ensam som kan övervaka och kontrollera ämnenas emballering och sändningens lastning på transportmedlet. Vid en transport mellan anläggningar inom konventionsstaternas territorier kan avsändande och mottagande anläggningsinnehavare skriftligen komma överens om att ansvarigheten skall övergå till mottagaren . Även om inget sådant avtal ingåtts övergår enligt 6 § andra stycket ansvaret på mottagaren när denne övertar atomsubstansen. När övertagande skall anses ha ägt rum framgår inte uttryckligen av lagtexten, men uppges bygga inte bara på den egentliga besittningsgången utan även på visst hänsyns- tagande till andra omständigheter24. Vid transport mellan anläggning i en konventionsstat och avsän- dare eller mottagare i en icke-konventionsstat är anläggningsinne- havaren i konventionsstaten ansvarig för varje olycka som inträffar under transporten och sker inom lagens geografiska tillämpnings- område. Det saknas möjlighet för anläggningsinnehavaren att befria sig från ansvarigheten genom t.ex. skriftligt avtal. Sker transporten till eller från en atomreaktor i ett transportmedel, t.ex. ett atomfartyg, följer av 6 § tredje stycket och 7 § andra stycket att den landbaserade anläggningens innehavare är ansvarig så länge ämnena finns i dennes direkta eller indirekta besittning. Atomskador vid transporter som går i transit över svenskt terri- torium mellan atomanläggningar i icke-konventionsstater ersätts enligt 7 § tredje stycket av den som innehar tillstånd till transporten. Olyckor som inträffar under en tillfällig uppläggning av atom- substansen under transporten regleras i 8 § och följer transport- ansvarighetsreglerna i 6 och 7 §§. Har uppläggningen skett i en atomanläggning och anläggningsinnehavaren uttryckligen påtagit sig ansvaret gäller emellertid det åtagandet (5 § andra punkten). 24 , a.a., s. 41. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada Särskilt om ansvaret för atomolyckor utanför atomanläggningar eller vid en avbruten transport Inträffar en atomolycka utanför en atomanläggning utan att det är fråga om en olycka under transport gäller som huvudregel att det är den anläggningsinnehavare som senast hade ämnena i sin besittning som är ansvarig (9 §). Bestämmelsen kan aktualiseras t.ex. om ett fartyg med last av atomsubstanser förliser och behållaren med atomsubstans i samband därmed sjunker till havsbottnen men sedermera fräts sönder, vilket får till följd att en atomskada upp- kommer25. Inträffar en sådan olycka i anslutning till en avbruten transport bär den ansvaret som vid tiden för avbrottet var ansvarig enligt reglerna om transporter, dvs. den som hade ämnena i sin besittning eller som ansvarar till följd av ett skriftligt avtal som ingåtts med stöd av lag. Ansvar för transportören i vissa fall Enligt 10 § finns det en möjlighet för regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer att på ansökan av transportören (fraktföraren) förordna att transportören skall ansvara för olyckor under transporten i stället för anläggningsinnehavaren. Åtgärden förutsätter att transportören och anläggningsinnehavaren är överens om åtgärden och att transportören har tecknat ansvarsförsäkring eller ställt annan likvärdig säkerhet. Ansvarsregeln har tillkommit mot bakgrund av att transporter av atomsubstans i stor utsträck- ning utförs av företag som specialiserat sig på denna typ av transporter och har särskilt utbildad personal samt specialutrustade transportmedel26. I 15 § ges vissa regler om rätt till återkrav mot anläggningsinne- havaren. Om annan än anläggningsinnehavaren med stöd av andra regler än blir ansvarig för en atomskada i en icke-konventionsstat kan den som blivit ersättningsskyldig inträda i den skadelidandes rätt mot anläggningsinnehavaren (subrogation). 25Ulf K. Nordenson, a.a., s. 42. 26Ulf K. Nordenson, a.a., s. 42 f. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada Stora bevissvårigheter kan uppkomma när det gäller att särskilja atomskador från andra skador. I 16 § anges därför att atom- ansvarighetslagens regler skall tillämpas även på annan skada som inträffar med en atomskada när de båda slagen av skador inte kan särskiljas. Detta innebär också att bl.a. kanalisationsprin- cipen blir tillämplig på skadan i sin helhet. Solidariskt ansvar, nedsättning av skadeståndet och innehavarens regressrätt Frågor om solidariskt ansvar och om ansvarets slutliga fördelning när två eller flera anläggningsinnehavare är ansvariga för samma skada regleras i 18 §. Det föreligger emellertid endast ett inskränkt solidariskt ansvar eftersom ansvaret är solidariskt endast inom ramen för det lägsta ansvarsbelopp som gäller för någon av de berörda anläggningsinnehavarna. Om den ersättning som betalas ut med stöd av lagen inte räcker till som ersättning åt de skadelidande skall deras ersättningar och den ränta som löper på beloppet sättas ned med samma kvotdel (19 §). Anläggningsinnehavarens regressrätt, dvs. rätt att av annan åter- kräva vad han har utgett enligt atomansvarighetslagen eller mot- svarande lagstiftning i annan konventionsstat, regleras i 20 §. Regressrätten är starkt begränsad. Regressrätt föreligger enbart mot fysisk person som har orsakat skadan uppsåtligen eller mot den som genom skriftligt avtal med anläggningsinnehavaren uttryckligen åtagit sig att svara för skadan, t.ex. en leverantör av utrustning. I 21 § finns särskilda preskriptionsregler. Ersättningsanspråk mot anläggningsinnehavare preskriberas om inte den skadelidande an- mäler sitt anspråk hos innehavaren från den dag då han fick eller med iakttagande av skälig aktsamhet hade bort få känne- dom om att han lidit skada som medför rätt till ersättning enligt atomansvarighetslagen och om den för skadan ansvarige eller från Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada den dag då ersättningsanspråk riktades mot honom (s.k. korttids- preskription). Talan om ersättning skall under alla omständigheter väckas mot innehavaren eller dennes försäkringsgivare från den dag atomolyckan inträffade. Har skadan orsakats av en atomsubstans som har tillgripits olovligen, förlorats eller övergivits utan att åter ha tillvaratagits, får talan dock inte väckas efter det att har förflutit för tillgreppet, förlusten eller övergivandet. Ersättning av statsmedel för s.k. sena skador Preskriptionsreglerna i 21 § första och andra styckena kompletteras av den särskilda regeln om ersättning av statsmedel för s.k. sena skador som återfinns i 32 §. Denna regel har ingen motsvarighet i , men har i likhet med flertalet andra stater funnit att det skadeståndsrättsliga regelsystemet bör kom- pletteras eftersom det vid en atomolycka kan uppkomma skador som visar sig först efter olyckan27. Bestämmelsen är tillämplig på atomskador som har uppkommit i i följd av en atomolycka för vars skadeverkningar innehavaren av en atom- anläggning i är ansvarig. Ersättning av statsmedel utgår för skador som har visat sig först efter det att anläggningsinnehavarens ansvarighet har preskriberats, men för olyckan. Beträffande ersättningsskyldigheten för sena skador gäller samma korttidspreskription som för atomskador i all- mänhet. Talan mot innehavaren av en atomanläggning eller dennes för- säkringsgivare får väckas i , om atomolyckan helt eller delvis har inträffat i eller atomanläggningen är belägen här och atomolyckan i sin helhet har inträffat utom konventionsstaternas område eller om platsen för olyckan inte kan bestämmas med säkerhet. Om det är nödvändigt för att uppfylla åtagandena i Paris- konventionen får regeringen förordna om inskränkning av den behörighet som tillkommer svensk domstol (36 §). 27 DsJu 1981:5 s. 32 f. och prop. 1981/82:163 s. 24. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada Talan mot anläggningsinnehavaren eller dennes försäkringsgivare eller mot staten skall väckas vid rätten i den ort där atomolyckan inträffade. Är två eller flera domstolar behöriga, väcks talan vid någon av dem. Saknas behörig domstol skall talan väckas vid (37 §). I 38 § ges vissa bestämmelser om verkställighet av dom i mål om ersättning för atomskada. Bestämmelser om transportcertifikat vid transport av atomsubstans finns i 39 §. Straffansvar om försäkringsplikten försummas Den som försummar försäkringsplikten enligt denna lag kan dömas till böter eller fängelse (40 §). i den internationella atomansvarsregleringen 2.1Vägen mot en förnyad internationell reglering avseende atomansvarsfrågor En länk mellan och atomansvarsregleringar Åren efter Paris- och tilläggskonventionens tillkomst och skedde inga stora förändringar i den internationella atomansvarsregleringen. Inom atom- energiorgan och FN:s motsvarande organ såg man emellertid efter Paris- och till- komst att det vore eftersträvansvärt att åstadkomma en koppling mellan de båda grundläggande konventionsregleringarna avseende ansvarighet för skador som orsakats av atomolyckor. Som framgått av tidigare avsnitt (avsnitt 1.1) överensstämmer Paris- och Wien- konventionen i fråga om de grundläggande principerna och i stor utsträckning även när det gäller utformningen av de enskilda be- stämmelserna. Trots detta saknades det emellertid en länk mellan konventionsregleringarna som ytterligare skulle kunna förbättra de skadelidandes möjligheter att få ersättning vid atomolyckor. Först efter den svåra olyckan i kärnkraftverket i staden i då- varande 1986 tog förhandlingsarbetet fart1. Förhandlingarna ledde fram till att det gemensamma proto- kollet antogs vid en diplomatkonferens (se även avsnitt 1.1)2. 1Julia , Modernising the International Regime Governing Nuclear Third Party Liability, Presentation to (2001 session), s. 4 f. 2Den engelska konventionstexten och en svensk översättning finns i prop. 1991/92:31 om vissa internationella åtaganden på atomansvarsområdet, m.m. Förändringar i den internationella atomansvarsregleringen Principerna i det gemensamma protokollet