sou · GUB373 · 2007-01-01 00:00:00 — Om svaren inte blir klara på dessa frågor, desto större anledning att inte lägga fram hypoteser, särskilt inte sådana som skulle kunna rättfärdiga våldsanvändning mot Barzan. Om P2 inte riktigt kan förklara varför han agerade som han gjorde så är det möjligt att han använt våld i onödan. Polisinsatsen i dagen efter dödsskjutningen I slutet av förhöret om dödsskjutningen undrade Barzan om han kunde vara säker från P1 och P2 i fortsättningen. När förhörsledaren försäkrade honom att han kunde vara det började Barzan berätta hur han dagen efter dödsskjutningen (och alltså dagen innan förhöret) ringt en ambulans då hans gravida hustru fått ont i magen. Ambulansen tog på sig, och han ringde då han tyckte att den dröjde. Först såg han ambulansen svänga in på gården. När det bankade på dörren (vilket han tyckte var konstigt då han hade ringklocka) gick han för att öppna i tron att det var ambulansmännen. Han möttes istället av två poliser som riktade sina pistoler mot honom. Han kände sig mycket rädd och hotad: Du vet också i när det finnsnär det händer sådana här och det finns ett vittne, så dom tar bort vittnet därifrån att dom som dom vill inte Så dom tar vittnen och dödar vittnen, för att man skall inte vittna mot polisen, så har det Psykiskt man mår inte bra (tolkens översättning, a.a. s. 110) Barzans uppgifter ledde till att internutredningen förhörde några av de inblandade, även om någon förundersökning aldrig inleddes. Upprinnelsen till den märkliga händelsen var något som utspelades när ambulansen som tog hand om Barzans fru efter dödsskjutningen var på väg från platsen för att köra till psykakuten där Barzans fru skulle erbjudas stöd. Enligt ambulansmännen mötte de ett 176 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin antal människor när de körde ut från bostadsområdet. En av dem var en som Barzans fru ville ha med som stöd till sjukhuset. Väninnans man var även med samt en man till och två kvinnor som enligt ambulansföraren var från . Det framkom senare att en av kvinnorna var en syster till . Väninnans man var mycket upprörd över vad som hänt men verkar, enligt ambulansmännen, inte ha varit aggressiv: Den här turkiske mannen blev väldigt upprörd ochehman skulle kunna säga att han levde liksom ut sina känslor, om man säger så, sin oro och liksom det här. Invandrarna vi svenskar är ju lite tysta och lite försiktiga av oss när man blir upprörd eller någonting, de lever ju mer ut sig. Man ska inte generalisera, men vissa kulturer är ju så i alla fall att man ska visa sin sorg eller sin upprördhet (a.a. s. 249) Denna artikel är främst inriktad på att analysera polisens agerande. Det kan dock vara värt att notera att rasistisk stereotypisering även förekom bland ambulansmännen, då detta visar på de rasistiska stereotypernas utbredning i andra delar av samhället. Återigen förklaras det faktum att en anhörig till blev upprörd med just föreställningarna om denne anhöriges annorlundahet. Att mannen blev upprörd just på grund av att en anhörig till honom skjutits ihjäl av polis tycks ambulansmannen inte kunna föreställa sig. Istället måste det bero på den anhöriges kultur. Man kan fundera över hur ambulansmannen egentligen ansåg att en svensk skulle ha agerat när denne fick höra att en anhörig skjutits ihjäl. Skulle denne inte ha visat sin sorg och sin upprördhet? Kultur är också ett begrepp som i modern tid ersatt begreppet ras i rasistiska förklaringsmodeller. Rasismen kan också ses i det sätt ambulansmannen delar in samhället i de två grupperna svenskar samt invandrare och sedan förklarar en invandrares beteende just med att denne som tillhörande gruppen invandrare mer lever ut sig. En av ambulansförarna bedömde det som att mannen var på väg in i ett chocktillstånd, men då de gick fram för att ta med honom i ambulansen blev han arg och slog ett antal slag med knytnäven på ambulansens motorhuv vilket bucklade till den. De anhöriga och polisen som fanns i närheten lugnade dock ner mannen och polisen tog upp en anmälan angående den tillbucklade motorhuven. Denna incident ledde till en överenskommelse mellan räddningstjänsten och polisen i om att ambulanser till skulle följas av polis. Enligt den ambulansman som gjorde 177 Släcka eld med bensin SOU 2006:73 överenskommelsen med vakthavande polisbefäl var det dock inte nödvändigt att ta med polis vid alla larm: Om vi får borta i andra änden av så kanske vi inte tar med polis då, med någon lårbensfraktur eller något (internutredningens utredning . 793, Diarenr 45/01 s. 46). Av citatet får man dra slutsatsen att om det rörde svenska kvinnliga pensionärer så sågs de inte som ett hot, medan underförstått motsatsen gällde för just den motsatta kategorin människor – yngre, manliga invandrare. Anledningen tycks vara att händelsen med den tillbucklade ambulansen tillmätts en väldig betydelse. Berättelsen förändrades i takt med att den spreds och händelserna beskrevs i allt våldsammare ordalag. Från att ha rört sig om en ensam person som gjort en buckla i en motorhuv framställdes det nu som att en ilsken mobb attackerat ambulanspersonalen. Därtill spreds också uppfattningen att all uniformerad personal – såväl sjukvårdspersonal som poliser – kunde bli offer för något slags hämndaktioner från invånare i det invandrartäta bostadsområdet . En av ambulansmännen som körde ut till Barzan när denne larmade ambulans till sin fru dagen efter dödsskjutningen, beskrev hur han kände oro då han kom till jobbet och fick höra det här: Eftersom vi också är uniformerade och det hade ju varit lite mot ambulanser också. De hade stått och hoppat på ambulansers motorhuv och sådant där (a.a. s. 43). En annan av ambulansförarna beskrev det som att det kunde: bli agg emot all uniformerad personal, med tanke på vad som hänt natten innan, i och med att vi medverkat både ambulanssjukvård och polis då vid den aktuella händelsen. Och det kunde ju uppfattas kanske som vi var, ja, en del i problematiken där, för det vändes en del aggressioner mot oss i ambulansen också. Att det hoppade upp någon på en motorhuv och slog mot oss för de visste inte vad som hände och sådär (a.a. s. 45). Uppfattningen spreds även inom poliskåren. En polis som följde ambulansen beskrev det som han fått i uppgift att följa med ambulanspersonalen därför att som då var rädda att det var ett falskt alarm och att någon eller några då ja, kanske hade gjort ett bakhåll eller liknande (a.a. s. 51). SOU 2006:73 Släcka eld med bensin Beslutet om poliseskort gjorde att ambulansen blev försenad. När väl ambulansen närmade sig kröp man sakta framåt, enligt en av ambulansmännen, och väntade på polisen (a.a. s. 26). Då ingen polis syntes till kontaktade ambulansmännen SOS som förklarade att polisen hade brytpunkt vid en bensinmack i närheten. Ambulansen åkte sakta omkring i området och kom i kontakt med polisbilarna. Att ambulansen blev försenad verkar inte fått några allvarliga konsekvenser, men det kunde man ju givetvis inte veta då. Beslutet att få poliseskort vägde uppenbarligen klart tyngre för ambulanspersonalen än att undsätta den som larmat. Poliserna lade upp insatsen på bensinmacken. Ingen polis kunde i efterhand svara på hur många poliser som var på plats. Men av händelserapporten att döma verkar det ha varit åtminstone sex patruller på plats, med två poliser i varje patrullbil (a.a. s. 12). Poliserna satte på sig skottsäkra västar och gjorde beredskapshöjning, dvs. man matade fram ett skott i loppet på sina tjänstevapen. Fyra poliser följde med ambulansmännen upp till Barzan på sjätte våningen medan resten av poliserna posterade sig runt fastigheten. Två av poliserna riktade vapnen mot Barzans lägenhetsdörr. En av dem bultade på. När Barzan öppnade riktade poliserna vapnen mot honom. Barzan, som natten innan sett sin vän skjutas ihjäl av en polis, var den förste som sa något: Are you going to shoot me now?. Hur uppfattningen att boende i kunde tänkas utföra hämndaktioner på grund av dödsskjutningen, genom att attackera ambulanspersonal, kunde spridas inom ambulans- och poliskåren kan man bara spekulera i. Det är dock svårt att se hur det skulle kunna bero på något annat än att och hans anhöriga positionerades som invandrare, samt att är ett så kallat invandrarområde. Som ambulansföraren sagt angående överenskommelsen verkar det ha varit utryckning på larm från invandrare som främst skulle ledsagas av polis. Slutsatsen att all uniformerad personal skulle vara hotade av hämndattacker för att en man bucklat till en ambulans motorhuv är så absurd att den blir förståelig bara för den som föreställer sig de tänkta hämnarna som onormalt impulsiva och irrationella jämfört med – normala –svenskar. Då hämnarna är invandrare, och därmed främmande för det svenska samhället, kan de tänkas uppfatta all uniformerad personal som en och samma massa. Det är svårt att förstå hur någon kunnat dra slutsatsen att det skulle riktas hämndattacker mot denna massa av uniformerad personal från boende i området, utan 179 Släcka eld med bensin SOU 2006:73 att man tillskrivit de potentiella våldsmännen någon avvikande egenskap. Troligen har de setts som mer våldsbenägna då de är invandrare. Teorin är så absurd att det förefaller närmast omöjligt att rädslan för hämndattacker skulle genomsyrat ambulans- och poliskåren på samma sätt som den gjort , om det hade gällt (vita) svenskar istället för kurder och andra rasifierade invandrare. De boende i , och särskilt invandrarna bland dessa, utsattes alltså för rasistisk stereotypisering. Det skedde till följd av en enskild händelse där en person i upprört tillstånd bucklat till en motorhuv som förvandlades till en historia om hur en uppretad mobb från angripit ambulanspersonal, slagit dem och hoppat på motorhuvarna. Den snabba spridningen av denna berättelse liknar mycket de vandringssägner som råttan i pizzan vilka när de går från mun till mun förändras och uppförstoras och inte sällan har rasistiska undertoner. Polisens insats på ca tio man med skottsäkra västar och skjutklara vapen visar hur allvarligt man ansåg hotet vara. En polisman menade som sagt att man skulle eskortera ambulanspersonalen då de var rädda att det var ett falskt alarm och att någon eller några hade gjort ett bakhåll eller liknande (a.a. s. 51). Eller som en annan polisman uttryckte det: I ingångsledet kan man väl säga så här att när pratade, innan vi skulle gå upp, så sa vi det till varandra att det kan ju faktiskt vara så att han sitter därinne i lägenheten med ett vapen va (a.a. s. 57). Poliserna trodde således på allvar att Barzan skulle hämnas att hans vän blivit skjuten av en polis genom att ringa på en ambulans och skjuta ambulansföraren! Uppfattningen byggde inte på att Barzan skulle vara en brottsling eller känd för att vara beväpnad. Enda anledningen till att man trodde att Barzan satt därinne med ett vapen var att han hade ringt efter en ambulans. Inte heller avbröt polisen insatsen när Barzan, obeväpnad, öppnade dörren och det stod klart att hans gravida fru måste till sjukhus. Poliserna fortsatte rikta sina vapen mot honom. Ambulansmännen vågade inte gå in i lägenheten utan sa istället till Barzan att han fick hämta ut sin fru. Barzan bad polismännen sänka vapnen då han inte ville att hans fru skulle se poliserna på grund av vad som skett natten innan. Då Barzan kom tillbaka med sin fru efter höll likväl polismännen sina pistoler riktade mot honom, eftersom: 180 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin när han var utom synhåll va, så visste ju inte jag om han kom med något vapen så då var jag ju beredd i så fall då. (A.a. s. 57) När Barzans fru väl fördes ut och lades på båren stoppade poliserna ned sina vapen. Någon ursäkt till Barzan lämnades inte. Inte heller förekom någon insikt om att man pekat sina vapen mot en helt oskyldig person. Lyckligtvis så blev det ju ingenting av det här va och jag tycker ju att vi agerade föredömligt va, vi hade en lugnande inverkan på situationen va (min kursivering). Så att det jag tycker att det gick bra. (A.a. s. 57) Varken polisen eller ambulanspersonalen verkar ha kunnat se saken ur Barzans perspektiv. En polis uppgav att han nog trodde Barzan blev lite chockad när han öppnade och fick se pistolen, men det var ju liksom över (a.a. s. 61). Poliserna upprepade att man agerat helt enligt instruktionsboken. Faktum är att poliserna ansåg det hela så väl skött att man inte rapporterade att man använt vapen. Det ansvariga befälet på plats kände inte till att man dragit, och siktat, skjutklara vapen. Han ansåg å andra sidan inte att det var oförsvarligt när han under internutredningens förhör upplystes om vad som skett. Ambulansmännen menade att de kände sig väldigt trygga när polisen var med och det hela sköttes på ett väldigt smidigt sätt, utan konstig formalia (a.a. s. 49). Att Barzan blev skrämd av vapnen uppfattade man inte, utan det var en trygghet där i det läget va (a.a. s. 31). Polisen agerade som om man skulle gripa en livsfarlig brottsling, och hade skjutklara vapen riktade mot Barzan, trots att han bad dem sänka vapnen inför hans gravida hustru. Ambulansmännen å sin sida vågade inte ens gå in i lägenheten för att hämta patienten. Vare sig polisen eller ambulansmännen verkar ha insett att Barzan kände sig hotad när polismännen hade sina vapen riktade mot honom. Detta knyter tydligt an till hur polisen på grund av rasistisk stereotypisering behandlat honom natten innan, när man inte såg honom som ett offer i behov av stöd. Såväl då som i denna polisinsats dagen efter var man oförmögen att se saken ur Barzans perspektiv. Att ingen stannade upp och funderade över om hypotesen hotbilden vilade på – att Barzan (inte på något vis känd som kriminell eller våldsam) skulle hämnas dödsskjutningen av genom att skjuta en ambulansförare – egentligen är en fullständigt absurd tanke. Att även ambulansmännen drogs in i detta visar på hur institutionell rasism kan genom181 Släcka eld med bensin SOU 2006:73 syra flera grupper i samhället. Att samma föreställningar som hos polisen fanns bland ambulansmännen visar att förklaringen till polisens beteende inte enbart kan sökas inom poliskulturen eller bland rötägg. Det finns inget som tyder på att poliserna skulle ha varit inkompetenta eller ovanligt rasistiska. Föreställningen om att man agerat på ett rakt igenom korrekt sätt fanns även hos de ansvariga polisbefälen, och den rasistiskt färgade (och grundlösa) föreställningen om att hämndattacker skulle riktas mot all uniformerad personal verkar ha funnits inom hela räddningstjänsten. Begreppet institutionell rasism är lämpligt för att förklara agerandet, eftersom flera poliser varit inblandade i händelsen och ingen verkar ha sett det anmärkningsvärda i det hela. En annan förklaring skulle kunna vara den spända situation som uppstått efter att en person skjutits till döds av polisen. Det är inte svårt att förstå hur latenta rasistiska stereotyper lättare kan prägla agerandet i pressade situationer. Men inte ens i efterhand verkar någon av de inblandade ha insett det olämpliga i agerandet (poliserna hördes efter händelsen). Man kan dra paralleller till vad som tidigare nämnts angående svarta områden i och . Chambliss observerade i sin studie av poliserna i det svarta ghettot att de ofta hade sina vapen dragna vid ingripanden trots att det inte fanns något synbart eller förväntat hot (Chambliss, 1999). i har som nämnts ovan observerat att polisen i de svarta områdena använder onödiga väpnade räder i de svarta stadsdelarna. I dessa områden väger alltid polisernas intresse av att känna sig säkra tyngre än oskyldiga invånares intresse av att slippa få vapen riktade mot sig. Sammanfattningsvis är agerandet ett tydligt exempel på hur institutionell rasism kan manifestera sig. kom inte fram till att någon misstanke om tjänsteförseelse förelåg. Åklagaren beslöt att lägga ner ärendet då han inte fann något brott föreligga. Polisen vidtog inte heller någon disciplinär åtgärd. Då såväl åklagaren som polisens beslut består av korta standardformuleringar på en mening får man inte veta om de ansåg agerandet trots allt vara olämpligt, om än inte så allvarligt att det skulle leda till någon åtgärd. Åklagaren har i efterhand sagt att dragandet av vapen kanske inte var helt lämpligt men att det var en mycket spänd stämning dagarna efter dödsskjutningen. (Personlig intervju med åklagaren ). SOU 2006:73 Släcka eld med bensin Gripandet av Azads bror. När Azads kropp skulle identifieras deltog ett antal släktingar till . Däribland Azads bror, från och med nu kallad . När han kom till identifieringen så väntade flera polispatruller där, med syftet att gripa honom. Han hade nämligen, liksom sin bror hade haft, ett utvisningsbeslut hängande över sig. Enligt polismyndigheten hade man ringt en släkting till och bett denne komma och identifiera honom. Släktingen (som ju även var släkt med ) hade då nämnt att även skulle följa med till identifieringen. Polisen hade då tagit tillfället i akt att gripa , vilket man gjorde efter han identifierat sin ihjälskjutne bror (beslut , diarienr 3166-01-40). Enligt själv hade dock polisen uttryckligen bett släktingen att ta med honom till identifieringen, och på så sätt skulle man alltså ha gillrat en fälla för , med hans döde bror som bete (a.a). Som nämnts var flera polispatruller på plats, däribland en hundpatrull. Normalt räcker ett par poliser för att ta någon till förvar för att kunna utvisa denne. Det har aldrig utretts varför man var så många poliser på plats, men i ett PM från en kriminalinspektör som deltog i gripandet var man så många poliser på plats med tanke på att saker kunde hända i sammanhanget (Sammanställningar av handlingar tillhörande ärende AIU 793-86/0, internutredningsenheten i ). Det stora polisuppbådet påminner om den överdrivna polisinsats som genomfördes mot Barzan, där en på rasistisk stereotypisering grundad föreställning om möjliga hämndattacker fått polisen att agera med stora styrkor på ett för de drabbade mycket olyckligt vis. Det ligger nära till hands att anta att det stora polispådraget mot var grundat i samma rasistiska föreställning om de inblandades våldsamhet. Det är svårt att se några andra motiv eller vad som annars kan menas med de saker som kunde hända i sammanhanget som polisen motiverade insatsen med. togs till polisstationen och sattes i häktescell då något flyktingförvar inte fanns i . Som han själv beskrivit tiden i häktet behandlades han illa. Han mådde mycket dåligt efter att ha identifierat sin ihjälskjutne bror och då han bad att få komma ut på rastgården för att få frisk luft nekades han detta. Det ledde till att han svimmade. Han vaknade, liggandes på golvet i cellen, av att någon kickade/sparkade honom i sidan (a.a.). hävdade även att han inte fått någon som helst information 183 Släcka eld med bensin SOU 2006:73 om varför han sattes i häkte, att han hade rätt att kontakta sitt ombud eller liknande. På den blankett angående förvarstagande enligt utlänningslagen som fylldes i när sattes i cellen är området tjänsteanteckningar som upptar nästan en hel sida, helt tomt. Det finns rutor där som skall kryssas i om den förvarstagne fått innehållet i beslutet liksom i de angivna skälen därtill och besvärshänvisningen samt innebörden av delgivningen förklarade för sig på ett för denne förståeligt språk. Man skall även fylla i huruvida tolk har, eller inte har anlitats, vem som är ombud osv. Här finns dock ingenting alls antecknat vilket stödjer uppgifter om att han inte fått någon information alls (a.a.). Enligt polisens arbetsordning skulle den polischef som var i beredskap kontaktas när något frihetsberövande skedde. Trots att omhändertogs underrättades polischefen om detta först 19.45, dvs. Polischefen bedömde att det räckte med att skulle ställas under uppsikt varför han skulle släppas fri. Trots detta dröjde det till eftermiddagen innan släpptes fri (Justitiekanslerns beslut , diarienr 3166-01-40). Han var alltså inlåst i nästan , helt i onödan. Händelsen anmäldes till polisen, JO och JK men ledde inte till någon vidare åtgärd från någon av dem. I likhet med hur Barzan behandlades efter dödskjutningen sågs inte heller som ett offer. Att polisen ansåg sig behöva ta honom i förvar ändrar inte det faktum att var en person vars bror skjutits ihjäl, till råga på allt av polis, och alltså i behov av stöd och hjälp. Chefsjuristen vid har senare som svar på ett öppet brev beklagat det inträffade och menat att polisen gjort en allvarlig miss då man inte följt de rutiner som finns för hur polisen skall agera när det gäller att underrätta anhöriga om plötsliga och oväntade dödsfall. I dessa rutiner ingår bland annat att omgående förmedla kontakt med präst, kurator, psykolog eller annan som kan bistå den anhörige. Det finns alltså flera paralleller mellan behandlingen av och behandlingen av Barzan. Polisen såg dem inte som offer i behov av stöd utan låste istället in dem. Vidare drabbades såväl som Barzan av ett mycket stort polispådrag, som i Barzans fall visats bero på en rasistiskt färgad rädsla som verkar ha genomsyrat såväl polis som räddningstjänst. Det är svårt att hitta någon annan förklaring till det stora polispådraget mot (som skedde som insatsen mot Barzan), än att samma föreställningar präglat polisens behandling av . SOU 2006:73 Släcka eld med bensin Rättegången En åklagare väckte åtal mot P1 för grov misshandel och grovt vållande till annans död. De huvudsakliga bevisen var Barzans berättelse samt teknisk bevisning som skulle visa att var på väg ner för trappan med ryggen åt P1 när denne, stående på våningsplanet ovanför, sköt honom. Den tekniska bevisningen utgick från att det i trappans ena vägg fanns ett rikoschettmärke och att kulan satt i väggen ovanför mellanplanet mellan våningarna, där blev liggande efter skottet. En spegel sattes i rikoschettmärket och belystes med en laserstråle som utgick från där kulan hittades. Laserstrålen visade därmed kulans bana. När en figurant (dvs. en pappersfigur i form av en människa) representerandes ställdes i denna kulas bana så att laserstrålen pekade på kulans ingångshål i honom, så stämde kulbana och ingångshål överens när Azads figurant placerades en bit ner i trappan. Den tekniska undersökningen visade alltså att P1, ståendes på våningsplanet över trappan, skjutit när denne med ryggen vänd mot honom hunnit springa en bit ner för trappan. Det rörde sig alltså inte om en nödvärnssituation utan P1 föreföll ha skjutit i ryggen när denne flydde. P1 hävdade själv att anfallit honom med kniven och att han skjutit i självförsvar, dvs. Tingsrätten ansåg trots Barzans vittnesmål och den tekniska bevisningen att åklagaren inte lyckats motbevisa P1:s nödvärnsinvändning och frikände därför P1. Som tidigare nämnts utnyttjades inte Barzans vittnesmål till fullo under polisens utredning av fallet. Den bristande tolkningen av Barzans berättelse ledde till att den blev svårförståelig, rörig och oklar i flera viktiga avseenden. Polisen brydde sig inte om att reda ut dessa oklarheter. Därtill kommer att vissa viktiga frågor överhuvudtaget aldrig ställdes till Barzan. Denna tendens att inte utnyttja vittnesmålet till fullo fortsatte även i tingsrätten. Barzan hade i polisförhör berättat att hade kniven mot sin egen hals och alltså inte gjorde något som helst utfall mot poliserna. Barzan beskrev i tingsrätten hur han när han hörde skottet vände sig om och såg P1 stå som fryst riktandes pistolen med rak arm ned för trappan. Detta strider uppenbart mot P1:s påstående om att han skulle ha skjutit från höften och att blivit skjuten på samma våningsplan som P1 stod på och sedan tagit några stapplande steg ner för trappan. Barzans vittnesmål stöder helt klart åklagarens version om att P1 skjutit i ryggen när denne sprang ner för trappan. Trots detta refereras hans vittnesmål mycket 185 Släcka eld med bensin SOU 2006:73 kortfattat i tingsrättens dom och tingsrätten avfärdar sedan vittnesmålet med att man finner hans uppgifter så osäkra att de inte kan ges någon avgörande betydelse, utan att motivera varför man gör denna bedömning.