sou · GUB351 · 2007-01-01 00:00:00 — Avsaknaden av krav på tillstånd för satellitsändningar innebär därför enligt utredningens bedömning att det inte bör införas någon bestämmelse av inne- börden att den som har tillstånd att sända markbunden television generellt sett skall vara skyldig att följa de villkor som tillståndet är förenat med även vid sändning via satellit. När det däremot gäller de kompletterande satellitsändningar som görs för att nå de tittare som inte kan ta emot marksänd television är situationen något annorlunda. De kompletterande satellitsändningar- na är helt identiska med sändningarna i marknätet och sänds alltid som dessa. Syftet med sändningarna är att de programföretag som har tillstånd att sända i marknätet skall kunna uppfylla tillståndens krav på att sändningarna skall nå hela eller en viss del av landet. Eftersom satellitsändningarna således träder i stället för sådana marksändningar som programföretagen enligt sina sändningstillstånd är skyldiga att förmedla och för vilka tillstånds- villkoren skulle ha gällt, bör det finnas möjlighet att föreskriva att satellitsändningarna skall följa samma regler som de tillståndsplik- tiga marksändningar som de ersätter. Vi föreslår därför att det införs en möjlighet att förena ett tillstånd att sända marksänd television med villkor om att sådana tillståndsvillkor som rör sändningarnas innehåll skall gälla även för sådana kompletterande satellitsändningar som görs för att uppfylla en i sändningstillståndet föreskriven skyl- dighet att sända program till hela landet eller till en viss del av landet. Enligt radio- och TV-lagen får ett villkor för ett sändningstillstånd avse skyldighet att kostnadsfritt sända meddelanden som är av vikt för allmänheten om en myndighet begär det. En sådan skyldighet har tagits in i sändningstillstånden för SVT, SR och TV4. För TV4:s del har emellertid skyldigheten att sända myndighetsmeddelanden begränsats till nödsituationer. Övriga kommersiella företag som har tillstånd att sända mark- sänd television och som lyder under svensk jurisdiktion är enligt sina sändningstillstånd skyldiga att sända vissa varningsmeddelanden. I samband med valet till ansökte kontor i om att får sända meddelanden av vikt för allmänheten i SVT. Ansökan avslogs av SVT, huvudsak- ligen med hänvisning till att den aktuella bestämmelsen i företagets sändningstillstånd endast avser en begäran från svenska statens myndigheter. kontor i anmälde saken till . Enligt anmälaren var programföretagets tolkning av begreppet svensk myndighet felaktig, eftersom EU-medlemskap innebär att har överlämnat en stor del av tidigare nationell lagstiftning och nationella regelbeslut till de överstatliga EU-institutionerna. ansåg inte att SVT hade handlat i strid med sändningstillståndet. Enligt nämndens mening är inte att betrakta som myndighet. Utredningen har fått i uppdrag att överväga om det mot bak- grund av medlemskap i unionen bör göras någon ändring av bestämmelserna om vilka skyldigheter att sända myndighetsmeddelanden som kan åläggas programföretagen. Sändningstillståndet för SVT innehåller villkor om att SVT kost- nadsfritt skall sända meddelanden som är av vikt för allmänheten om en myndighet begär det. SVT skall vidare enligt villkoret se till att meddelandet ges en lämplig utformning och att det inte genom sin omfattning eller på annat sätt inverkar menligt på programverk- samheten. I TV4:s sändningstillstånd för programtjänsten TV4 anges att TV4 i nödsituationer kostnadsfritt skall sända meddelanden som är av vikt för allmänheten om en myndighet begär det. Av villkoret framgår vidare att TV4 därutöver sänder VMA-meddelanden (Vik- tigt Meddelande till Allmänheten), som är ett varnings- och infor- mationssystem, enligt avtal som bolaget träffar med Statens rädd- ningsverk. I sändningstillstånden för övriga programföretag som lyder under svensk jurisdiktion finns, med undantag för UR:s tillstånd, villkor om att respektive programföretag kostnadsfritt skall sända varningsmeddelanden som är av vikt för allmänheten och som skall skydda människor, egendom och miljö om en myndighet begär det. Programföretag som inte är etablerade i har inte något villkor om skyldighet att sända myndighetsmeddelanden eller var- ningsmeddelanden i sina sändningstillstånd. Samma sak gäller för UR. Av det anförda framgår att SVT:s skyldighet att sända myndig- hetsmeddelanden är mer långtgående än övriga programföretags, eftersom skyldigheten inte har begränsats till nödsituationer. An- ledningen till att den mer vidsträckta skyldigheten att sända med- delanden från myndigheter endast har ålagts SVT är att de kom- mersiella programföretagen finansierar sin verksamhet genom att upplåta sändningstid åt andra mot betalning och att den som vill sända meddelanden i de kommersiella TV-kanalerna annat än i nöd- situationer därför rimligen bör vara hänvisad till att köpa reklamtid för detta ändamål (prop. 1990/91:149 s. 156). Inför valet till ansökte Europa- parlamentets kontor i om att sända meddelanden av vikt för allmänheten i SVT:s program Anslagstavlan. Ansökan avslogs av SVT, 1 För en närmare genomgång av sändningstillstånden, se avsnitt 1.4 och bilaga 3–8. huvudsakligen med hänvisning till att bestämmelsen i program- företagets sändningstillstånd om skyldighet att sända myndighets- meddelanden endast avser begäran från svenska statens myndig- heter. Efter anmälan togs ärendet upp av . Anmälaren ansåg att SVT:s tolkning av begreppet svensk myn- dighet var ohållbar, eftersom den inte tar hänsyn till den nya myndighetsstruktur som har blivit följden av medlemskap i . Anmälaren påpekade att folk och riksdag har överlämnat en stor del av tidigare nationell lagstiftning och natio- nella regelbeslut till de överstatliga EU-institutionerna, Parlamen- tet, Domstolen och Kommissionen. anförde i sitt beslut2 att Europaparlamen- tet inte, enligt nämndens mening, är att betrakta som en myndig- het. Vid bedömningen noterade nämnden att Vallagen (1997:157) gäller för val till och att det enligt denna lag skall finnas en central valmyndighet som utses av regeringen. Vidare anförde nämnden att den centrala valmyndigheten, vilken enligt förordningen (1985:953) om central valmyndighet är Riksskatte- verket (numera , enligt förordningen [2001:240] om instruktion för ), bl.a. har till uppgift att informera allmänheten om när, var och hur man skall rösta samt om vad som i övrigt gäller för valet. Mot den redovisade bak- grunden kunde nämnden inte finna att SVT hade handlagt begäran i strid med villkoret i sändningstillståndet. Vår bedömning: Bestämmelsen om skyldighet för programföre- tagen att sända myndighetsmeddelanden bör inte ändras. Skyldigheten att sända myndighetsmeddelanden infördes i den då gällande radiolagen (1966:755), där det föreskrevs att det i avtal mellan programföretag och regeringen som villkor för rätt att sända radioprogram i rundradiosändning fick intas föreskrift om skyldighet att på begäran av myndighet sända meddelanden till all- mänheten. Bestämmelsen kommenteras inte närmare i förarbetena, där det endast konstateras att det i då gällande avtal mellan staten och fanns föreskrifter om bl.a. skyldighet att sända 2 Slutligt beslut av och TV , SB 103/99. vissa meddelanden till allmänheten på begäran av myndighet samt att regeringsformens bestämmelser om yttrandefrihet krävde att möjligheten till ett sådant avtalsvillkor gavs stöd i lag (prop. 1977/78:91 s. 15 och 230). I förarbetena till de ändringar i radiolagen som infördes ut- talades att det då gällande avtalet mellan staten och Tele- vision innebar att programföretaget på begäran av en statlig myndig- het skulle sända meddelande som var av vikt för allmänheten (prop. 1990/91:149 s. 156). I och med radio- och TV-lagens tillkomst 1996 upphävdes kon- struktionen med avtal mellan regeringen och programföretagen. I stället infördes den gällande regleringen, där det ges möjlighet att förena sändningstillstånden med villkor, bl.a. om skyldighet att sända myndighetsmeddelanden. Med hänsyn till hur möjligheten till att, först genom avtal och därefter i tillståndsvillkor, föreskriva skyldighet om att sända myndig- hetsmeddelanden har vuxit fram får det anses klart att skyldigheten ursprungligen har varit avsedd att omfatta endast meddelanden från svenska myndigheter. Begreppet myndighet i regeringsformen och tryckfrihetsförordningen torde också ta sikte på organ som lyder under den . Den nuvarande regleringen av skyldigheten att sända myndighetsmeddelanden kan därför inte sägas innefatta meddelanden från annat än svenska myndigheter. Genom medlemskapet i EU har överlämnat beslutanderätt till EU:s institutioner och organ. Det kan emellertid inte av den EG-rättsliga regleringen utläsas att genom EU-medlemskapet har förpliktigats att sända meddelanden från unionen. Syftet med skyldigheten att sända myndighetsmeddelanden är att på ett effektivt sätt kunna dels underrätta eller varna berörda människor i en nödsituation, dels delge allmänheten samhällsnyttig information. I det ovan refererade ärendet från Granskningsnämn- den kunde en svensk myndighet () ha begärt att den information önskade nå ut med skulle sän- das kostnadsfritt i form av ett myndighetsmeddelande. Såvitt är känt för utredningen har det inte förekommit någon situation där EU:s institutioner och organ inte har kunnat nå ut med sådan information som är av vikt för allmänheten genom att anlita svenska myndigheter. Möjligheten att i programföretagens tillståndsvillkor föreskriva skyldighet att kostnadsfritt sända med- delanden om en myndighet begär det måste därför anses tillräcklig för att tillgodose behovet av att informera och varna allmänheten. Utredningen finner således inte att medlemskap i innebär att det finns anledning att ändra den gällande bestäm- melsen om skyldighet att sända myndighetsmeddelanden. Styrelsen för psykologiskt försvar har i remissyttrande över slutbetänkande (SOU 2001:90) föreslagit bl.a. att regeringen till de digitala sändningstillstånden fogar ett vill- kor att sända VMA. sänder ett antal programföretag i enlighet med avtal som de träffat med . har också, i sin egenskap av myndighet, möjlighet att begära att de programföretag vars sändningstillstånd innehåller villkor om skyldighet att sända myndighetsmeddelanden kostnadsfritt skall sända VMA. Frågan om vilka programföretag som skall vara skyldiga att sända meddelanden på begäran av myn- dighet bör, liksom regleras genom villkor i sändningstill- stånden. Förslaget från Styrelsen för psykologiskt försvar föran- leder därför inte anledning att ändra bestämmelsen om myndig- hetsmeddelanden. 5TV-sändningar till mobila mottagare – en bakgrund sänds TV-program till mobiltelefoner i via mobiltelefonnät. Dessa tjänster består huvudsakligen av inspelade klipp som startar på konsumentens begäran och på den tidpunkt som denne önskar, men möjligheterna att ta emot direktsända TV- sändningar eller inspelat material som vidaresänds på tider som avsändaren bestämmer ökar. Parallellt med sändningarna via mobiltelefonnät utvecklas Inter- net Protocol Datacasting (IPDC). IPDC innebär att en kombina- tion av IP-teknik och rundradioteknik används för att förmedla digitala kommunikationstjänster, t.ex. datatjänster från Internet eller TV-program, till mobiltelefoner och andra bärbara enheter. Med IPDC är det möjligt att nå ut till ett stort antal användare , vilket innebär att kostnaden per mottagare kan bli lägre än om informationen distribueras via mobiltelefonnät med hjälp av telekomteknik. Den svenska nätoperatören () har framfört till utredningen att man anser att IPDC har en framtid i . Enligt uppgift från finns det ett stort intresse för tekniken hos mobiltelefonoperatörer, mobiltelefontillverkare, programföretag och andra innehållsleverantörer. Försöksverksamhet med att sända TV till mobila enheter med rundradioteknik planeras och bedrivs i ett antal länder, däribland . Enligt våra direktiv har vi möjlighet att med hänsyn till utveck- lingen i och internationellt, och då särskilt inom Europeiska unionen, föreslå andra ändringar i radio- och TV-lagen än vad som uttryckligen anges i direktiven. Utvecklingen av sändning av TV- program med teknik som är särskilt avsedd för mottagning i mobila mottagningsenheter, i fortsättningen benämnt mobil TV, ger upp- hov till frågor om tillståndsgivning och reglering av sändningarnas innehåll. Vi ser ett påtagligt behov av en översyn av regleringen på TV-sändningar till mobila mottagare – en bakgrund området för att inte utvecklingen skall hämmas och har därför valt att ta upp frågan till behandling. Mobiltelefonoperatörerna i de s.k. UMTS- eller 3G-näten tillhanda- håller TV-sändningar via mobiltelefonnäten. Sändningarna består huvudsakligen av material som först har sänts till en server där det sparats i en databas för att sedan förmedlas vidare till mobiltelefon- användarna. Vidareförmedlingen kan ske antingen genom att det inspelade programmet sänds ut i en slinga, en s.k. ström, där samma program repeteras om och om igen, eller genom att användaren ges möjlighet att ladda ned programmet till sin mobiltelefon. Om programmet strömmas ut får mottagaren ansluta sig till slingan där sändningen vid tillfället befinner sig, medan ett program som laddas ned startar från början då mottagaren väljer att ta emot det. Vissa mobiltelefonoperatörer förmedlar även traditionella pro- gramtjänster direkt i mobiltelefonnätet och det finns också exem- pel på specialanpassade programtjänster som bara sänds i mobil- telefonnät1. IP är en förkortning för Internet Protocol, den teknik som används för överföring av information av data på Internet. Internet Protocol Datacasting (IPDC) innebär starkt förenklat att information i form av t.ex. ljud eller rörliga bilder förpackas i s.k. IP-paket och sänds till en masspublik via radiovågor. På detta sätt kan bl.a. TV- sändningar nå fram till mobiltelefoner och andra bärbara enheter genom en kombination av IP-teknik och broadcastteknik2. Det bör påpekas att IPDC-tekniken inte i sig har något med mobiltelefon- näten att göra. Till skillnad från TV-sändningarna i mobiltelefon- nät, där data förmedlas från en punkt till en annan så att varje mobiltelefon får en egen TV-signal och en egen uppkoppling, bygger IPDC på rundradioteknik (broadcasting), som innebär att data kan förmedlas från en sändare till flera mottagare samtidigt3. 1Se vidare i avsnitt 5.4.5 TV-sändningar till mobila mottagare – en bakgrund Om ett stort antal användare vill se samma program blir sändningar som sker med IPDC betydligt billigare per mottagare än sändningar som sker i mobiltelefonnät. Mobiltelefonnäten har emellertid betydelse även när det gäller IPDC, eftersom de ger tillgång till en returkanal från mottagaren tillbaka till den som sän- der ut tjänsten. Denna returkanal kan användas dels för att admini- strera betalning av TV-tjänsten, dels för att möjliggöra interaktivi- tet för den som följer sändningarna. IPDC kan användas för att distribuera all typ av data, såväl radio och TV som datafiler med musik, spel, mp3-filer, programupp- dateringar och webbsidor m.m.4. Inledningsvis är tekniken dock av- sedd att användas för sändning av TV-program och sökbar text-TV till allmänheten i realtid5. Den grundläggande skillnaden mellan traditionella TV-sändningar och TV som sänds med IPDC är att IPDC-sändningarna är anpas- sade för mobil mottagning. Sändningarna skall med andra ord kunna tas emot av mobiltelefoner, handdatorer (s.k. PDA eller palm- tops) eller andra bärbara enheter. Tekniken för detta har utvecklats parallellt i olika system. fastställde ETSI () DVB-H som europeisk standard för sänd- ningar av TV med rundradioteknik till mobila mottagningsenheter. DVB-H är en utveckling av den teknik som används för sändning av digital-TV i marknätet, DVB-T. Medan T står för terrestrial står H för handheld. DVB-H-tekniken har utarbetats av DVB (Digital Video ), ett branschorgan för digital-TV- teknik där ett stort antal organisationer och företag från både euro- peiska och arbetar med att ta fram standar- der för digital distribution av TV och annan data. DVB-H är till skillnad från DVB-T framtagen just för mobil mottagning, där den mottagande enheten har inbyggd antenn och 4TV-mobilen är snart här – branschen har nappat, Per , MikroDatorn nr 5/2005, se även /mobiletv TV-sändningar till mobila mottagare – en bakgrund en liten bildskärm. Även DVB-T-sändningar kan tas emot av mobila mottagare, men eftersom mottagningsenheten då måste ha dubbla antenner och mottagningen dessutom är mycket energikrävande, vilket innebär att batteriet snabbt laddas ur, har DVB-T inte ansetts utgöra ett hållbart alternativ för att sända mobil TV. För att minska strömförbrukningen i den enhet som skall ta emot sändningen använder DVB-H en metod kallad time slicing. Metoden innebär att sändningarna komprimeras och sänds stöt- vis i små block eller skurar som innehåller mycket information. När mottagaren har tagit emot en skur med data lagrar den infor- mationen i sitt minne för att sedan stänga av sig under några sekun- der. som mottagaren är inaktiverad spelas den lagra- de sändningen upp på skärmen. Mottagaren aktiveras därefter igen och tar emot en ny omgång komprimerad information. På detta sätt kommer mottagaren att vara avstängd under större delen av tiden, vilket innebär att mottagningsenhetens strömförbrukning minskar . Användaren upplever ingen skill- nad jämfört med att titta på en traditionell TV-sändning, eftersom det finns lagrad information att spela upp6. Mobiltelefoner och andra bärbara enheter har små, inbyggda antenner och används såväl utomhus som inomhus. De kan också vara i rörelse under användningen. Dessa omständigheter försvårar mottagningsförhållandena för TV-sändningar och medför att mot- tagningsenheterna blir mer känsliga för störningar än vanliga TV- apparater. För att begränsa störningarna använder DVB-H ett mer effektivt felkodningssystem än DVB-T. Systemet, benämnt MPE- FEC (Multi-Protocol Encapsulation – Forward ), har utarbetats särskilt för DVB-H och är sammanlänkat med time slicing-tekniken7. DVB-H bygger i grunden på DVB-T och sändningarna bör därför lämpligen förmedlas inom det sändningsområde som används för marksänd digital-TV. I äger digital-TV-sändningarna (DVB- T-sändningarna) rum i frekvensområdet 470–, vilket är be- läget inom band IV och V i det s.k. UHF-bandet. För DVB-H-sänd- ningar har bl.a. ETSI förespråkat frekvensområdet 470–. Att sända med DVB-H-teknik i det lägre VHF-bandet, som är beläget mellan 30 och , innebär problem eftersom det ställer krav 6TV-mobilen är snart här – branschen har nappat, Per , MikroDatorn nr 5/2005 och Television on a handheld receiver – broadcasting with DVB-H, utgiven av DigiTAG 2005 7DVB-H – the emerging standard for mobile data communication, and , Institut for , TV-sändningar till mobila mottagare – en bakgrund på större antenner i mottagningsenheterna. Sändning i den högre delen av UHF-bandet, mellan och 3 GHz, skulle uppfylla önskemålet om att kunna bygga in små antenner i mottagnings- enheterna, men där finns å andra sidan risk för interferens mellan DVB-H-sändningarna och mobiltelefonsändningarna i GSM- och 3G-näten8. Parallellt med DVB-H har ett antal andra system för mottagning av TV-sändningar i bärbara mottagningsenheter utvecklats. I genomfördes pilotsändningar som baseras på den s.k. DMB-standarden. DMB (Digital Multimedia Broadcast) är en vidareutveckling av digitalradiostandarden DAB (Digital Audio Broadcast) och utgör en kombination av satellitsändingsteknik och marksänd rundradio. DMB rymmer mellan fem och sju tjänster per frekvenskanal och kan förmedlas antingen i VHF-bandet på 174– eller i det s.k. L-bandet på frekvenser strax under 1,5 GHz. DMB kan således sändas utan att konkurrera med traditionell mark- sänd digital-TV. I har regeringen avsatt 1/13 av det digitala marknätet för TV-sändningar till bärbara enheter med stöd av rundradiotekniken ISDB-T (Integrated Services Digital Broadcasting for terrestrial television). I har utvecklat en variant av mobil TV med rundradioteknik som kallas MediaFLO. Härutöver finns MBMS, ett system där TV sänds med rund- radioteknik i 3G-näten. Användandet av mobiltelefonnät innebär dock att MBMS inte anses bli lika kostnadseffektivt vid sändning till många mottagare som DVB-H, DMB, ISDB-T och Media- FLO9. MBMS är också mer utrymmeskrävande, vilket för med sig att det får plats färre programtjänster i nätet än när TV-signalerna sänds via digital-TV-nät. presenterade företaget en mobil mottagningsenhet som enligt uppgift från tillverkaren skall kunna ta emot traditionella TV-sändningar som sänds ut i det digitala mark- nätet (DVB-T-sändningar). Om denna teknik fungerar kommer 8Television om a handheld receiver – broadcasting with DVB-H, utgiven av DigiTAG 2005 a. se även Teve i mobilen får egen standard, , publicerad på och lagom för teve i mobilen, , publicerad på samma webbsida. TV-sändningar till mobila mottagare – en bakgrund mottagningsenheterna att kunna ta emot TV-sändningar utan krav på särskilt anpassad teknik10. 5.3.2Mobil TV med rundradioteknik genomförde branschorganisationen en undersökning om TV-sändningar till mobila mottagare i , och . 1 000 personer i vartdera landet tillfrågades om sitt intresse för tjänsten. Undersökningen visade att av de tillfrågade i , av de tillfrågade i och av de tillfrågade i tyckte att mobil TV var en bra eller mycket bra idé. Av de tillfrågade i tyckte att idén var acceptabel medan svarade att de inte tyckte om idén. av svenskarna uppgav att de ville ha tjänsten genast eller . De TV-pro- gram som efterfrågades av de svenska deltagarna var framför allt nyheter och information11. För att analysera den tekniska och kommersiella bärkraften i att sända TV till mobila mottagare med rundradioteknik planerar Tera- com att tillsammans med andra intressenter genomföra pilotsänd- ningar med mobil TV i . Ett begränsat antal per- soner i kommer då att få testa tjänsten sam- tidigt som aktörerna på marknaden ges möjlighet att utvärdera affärsmöjligheter och hitta lämpliga samarbetsformer. Sändningar- na kommer att ske med DVB-H-teknik och omfatta ett femtontal programtjänster. Liknande pilotprojekt med DVB-H-sändningar har genomförts eller håller på att genomföras i ett flertal länder. Följande exempel kan nämnas. sändes mobil TV med DVB-H-teknik i i det s.k. bmco-projektet (Broadcast Mobile Convergence). Syftet med pilotsändningarna var att under- söka affärspotentialen i möjligheten till konvergens mellan mark- sänd digital-TV (DVB-T/H) och mobil telefoni. 10www.archos.com/corporate/press/press releases/20060315-AV 700 TV en.pdf TV-sändningar till mobila mottagare – en bakgrund fördes av Pilotenentwicklung, , och . Deltagarna i testet kunde ta emot sändningarna antingen via en mobiltelefon försedd med DVB-H-mottagare eller via en bärbar digital-TV-apparat med en 6,4 tums skärm. Digital-TV-apparaten kunde förutom DVB-H ta emot frisändningar av program och tilläggstjänster som sändes med DVB-T. Den marknadsundersök- ning som gjordes inför testsändningarna tydde på ett stort intresse för mobila TV-liknande tjänster, där nyheter, sport, musik och pro- gram som blandade information och underhållning uppgavs vara mest lockande. Enligt de ansvariga för pilotprojektet bekräftade testsändningarna uppgifterna i marknadsundersökningen. Deltagar- na uppskattade och utnyttjade de tillgängliga tjänsterna i stor ut- sträckning. Vidare ansåg de att kvaliteten i TV-sändningarna och den möjlighet till interaktivitet som erbjöds genom mobiltelefon- nätet var i hög grad acceptabel12. genomfördes en marknadsundersökning om mobil TV i . Av de drygt 500 personer som omfattades av under- sökningen ansåg att mobil TV var en bra eller utmärkt idé. Av dessa kunde tänka sig att betala för tjänsten. av dem som tyckte att idén var bra eller utmärkt var villiga att betala mer än .