sou · GUB314 · 2007-01-01 00:00:00 — Gränsdragningen medförde flera kompromisser, men man kan knappast säga att någondera parten missgynnades systematiskt. var tämligen väl representerade vid synerättens möten. Främst gällde det de skogssamer som hade skatteland ned mot den blivande gränsen. I gränsfrågan hade samer och nybyggare gemen- samma intressen. var också angelägen att få slut på alla tvister som skapats av kustböndernas flytande system av mark- rättigheter. Ofta blev gränsen dragen vid det östligaste lappskatte- landets nedre gräns. I socken/fästes stor vikt vid den karta över som landshövding upprättat 1671. förlorade kustbönderna när nybyggen och sjöar som de gjorde anspråk på fördes till . Även för- lorade . Ett känt fall är sjön i . Hela sjön borde ha hört till , men hälften av den hamnade i bondbygden. Manövrerna i det området innebar bland annat att en del av lappskattelandet Kåtaselet kom att ligga nedanför lappmarks- gränsen. Det stred mot principerna för gränsdragningen.49 5.2.4Färre konflikter i norr Ju längre norrut man kom desto färre konflikter orsakade gräns- läggningen. Synerättens protokoll är omständliga och omfattande i och , sedan blir de summariska.50 I Lule och var gränsen redan tämligen väl definierad av sedva- nan. Det betyder inte att den alltid respekterades, men häradsrätten behövde inte föra samma långdragna överläggningar om tvistemål som i . För Lule del kan nämnas att nybyggare vid den gamla bondbyn Storsand av skatteskäl försökte bli förda till , men fick avslag.51 I nämndes 49A.a, s. 479 ff; 1956, s 36 ff; P , socken 1700-1850, K Kram, Kulturkonfrontation i (1998) s. 57 f. 50Redogörelsen för gränsdragingen finns (numera) i Nedre justitierevisionens arkiv, Utslagshandling 11/7 1753, nr 24 (RA). 51Bylund 1956, s. 38. ett Songamuotka rå mot redan i ett brev från 1584.52 avkunnar häradsrätten flera domar där bönder fälls för att ha fiskat ovanför rå.53 Man kan anta att gränslinjen var tämligen väl etablerad och att den också sammanföll med den lappmarksgräns som kommissionen kunde fastställa utan nämnbara konflikter. Lappmarksgränsen drogs inte i första hand för att utestänga samerna från renbete utanför . Renbetet nämndes bara i förbigående vid gränsläggningen. De viktigaste frågorna gällde vilken skatt som skulle betalas (eller inte betalas) samt vilka som var skyldiga att delta i roteringen av soldater. Därnäst handlade det om vem som skulle få fiska i vilken sjö. hade man väckt förslag om en odlings- gräns längre västerut är den lappmarksgräns som dragits i mitten av 1750-talet.55 Landet ovanför denna gräns skulle reserveras för samernas näringar. Frågan togs upp emellanåt under decenniernas lopp, men hamnade definitivt på dagordningen efter ett förslag från i . instämde, liksom senare lantmäteristyrelsen.56 Nästa steg blev att lands- hövding lade en motion i om en gräns i nord-sydlig riktning för betryggande av lapparnas besittningsrätt till renbetesland.57 Väster om den skulle inga nybyggen få anläggas i fortsättningen. syftade främst på , men menade att gränsen också borde dras i andra av de norrländska länen. ansåg att oenigheten mellan samer och nybyggare i berodde på att samerna trängts undan till de högsta, nära nog ofruktbara fjällbygderna. Men inte ens där fick de utöva sin näring i fred för nybyggarna, som hade slagit sig ner så högt 52Brevet tryckt i I Fellman, Handlingar och uppsatser angående finska och lapparne, Del III (1912) s. 84 f. 53Se till exempel domböcker I 1694 och 1702. Arell 1977, s. 132, s. 138. 54Av skatteskäl ansökte socken om att bli räknad till . Den fick avslag. Renbetesdelegationen 1913 (YK 1766, RA), vol. 55Den blivande odlingsgränsen hade flera beteckningar under diskussionens gång. För enkel- hetens skull användes enbart termen odlingsgräns här. 56Lennart , Avvittringen i läns lappmarker. (1983) s. 52 f. Motion FK nr 22. upp mot fjällen att odling knappast kunde bedrivas. Gräsväxten där var inte uthållig utan kvaliteten på betesmarkerna försämrades snabbt. Därför måste staten och socknarna gripa in med fattigvård och annat särskilt stöd till nybyggarna. Samerna kunde däremot bereda sig en knapp utkomst i det området. Därför skulle marken ovanför gränsen uteslutande upplåtas till renbetes- eller så kallade lappskatteland. De nybyggen som redan fanns där skulle åter bli allmän kronomark om de blev lediga eller inte uppfyllde uppod- lings- och byggnadsplikterna. Vid gränsläggningen skulle lantmä- tare och sakkunniga personer undersöka hur långt upp mot fjällen man kunde utsträcka odlingen och därefter bestämma en gränslinje. Landet ovanför den skulle reserveras för lappar eller andra ren- ägare på de villkor som Kungl. Maj:t kan finna gott i nåder före- skriva. I förekom ingen nämnvärd opposition mot gränsen i sig, men flera talare hade praktiska invändningar.58 De menade att det skulle bli billigare om man väntade till dess avvitt- rades. Utskottet instämde i princip med , men avslutade sitt utlåtande med en luddig formulering om att Kungl. Maj:t skulle låta tillse om en sådan gräns kunde dras utan för stora kostnader. yrkade på återremiss och att Kungl. Maj:t skulle låta bestämma en sådan gräns. Det hela slutade i en kompromiss som innebar att gränsen skulle dras, men endast som ett provisorium i avvaktan på avvittringen. beslut blev till en kunglig skrivelse om bestämmandet av en provisionell gräns mellan lappmarkernas kulturland och fjällbygd.59 Den skulle gälla både och . Området ovanför odlingsgränsen skulle såvitt det icke redan med behörigt tillstånd av enskilda innehaves upplåtas till renbetesland åt samer eller andra renägare. En lantmätare och en agronom skulle utlysa sammanträden med den jordbrukande och den nomadiserande befolkningen sockenvis. Där skulle de inhämta upplysningar och dra en provisorisk odlingsgräns som kunde anges på kartor utan att behöva å marken utstakas. Sådana sammanträ- den hölls i socknarna (i och Enontekis ). var bara närvarande vid ett fåtal av dem. I regel var det skogssamer eftersom mötena ägde rum då 4, avd 1, nr 38, 67, s. 9, 11. Debatt FK II, s. 508, AK III, s. 54, 468. skrivelse nr 63. 59Tryckt i , . Bref och författningar (1872) s. fjällsamerna var högt uppe till fjälls eller i . Vid några av sammanträdena betecknades en del av nybyggarna som lappar. Här är inte platsen för några detaljer i diskussionerna om hur den provisoriska gränsen skulle läggas ut i terrängen i respektive socken, det skulle bli ett för omfattande sidotema.60 I regel ville nybyggare dra gränsen så långt västerut som möjligt och i den mån nomader yttrade sig ville de förskjuta den i andra riktningen. Efter sammanträdena lämnade lantmätaren sitt eget förslag till länsstyrel- sen som bestämde hur gränsen skulle gå.61 Även om de rent biolo- giska förutsättningarna för odling naturligtvis hade betydelse blev de inte helt avgörande. Till stor del var det avvägningen mellan ren- skötselns och odlingens intressen som avgjorde var gränsen drogs. Det sista besväret över gränsdragningen avslogs av Kungl. Därmed var den provisoriska odlingsgränsen uppdragen.62 Men det dröjde innan den definitiva blev fastställd. hade skogsbolagen börjat spela en framträdande roll i lapp- markspolitiken. De hade sina förespråkare i riksdag och regering och kronan fick ofta agera utifrån vad bolagen gjort eller förvänta- des göra. hade de beslutande instanserna ansett att skogen var i stort sett värdelös, men mot mitten av seklet väcktes medvetandet om skogens värde. skrev till Kungl. Maj:t 1854 och anhöll om att kronan skulle utforma en politik för en förbättrad skogshushållning.63 Sågverksindustrin hade börjat förvärva skogsfastigheter och avverkningsrätter i en utsträckning som ansågs hota skogens fram- tida bestånd. Hotet om skogsskövling av bolagen ledde bland annat till att inrättades 1859. Den nya politiken manife- sterades i ett kungligt brev 1860.64 Där konstaterades inledningsvis att skogen numera vunnit ett förut icke anat värde. kunde enskilda tillägna sig ganska stora områden skog under före- 60Protokollen för i konseljakt 5/10 1869, nr 11, RA; för i konseljakt 3/3 1871, nr 19 (RA). En sammanfattning av protokollen finns i . Odlingsgränsen, s. 22 ff. 61J E , Det norrländska avvittringsverket, Svenska lantmäteriet Del I (1928) s. 118. 62Prawitz 1967, Odlingsgränsen, Samernas skattefjäll III (1967) s. 30. skrivelse nr 228. 64Tryckt i , , Del II (1875) s 521. vändningen att de skulle starta ett nybygge och odla jorden. Sedan inskränkte de odlingen till minsta tänkbara och sålde avverknings- rätten. skulle kronan bli försiktigare med att dela ut skog vid avvittringarna. I stället skulle det inrättas fler kronoparker under allmän förvaltning. Resten av de så kallade överloppsmarkerna kunde säljas till enskilda. Länsstyrelserna i de norrländska länen skulle undersöka vilka skogsområden som kronan lämpligen kunde behålla. Så skedde också och och de för- sta åren av avsattes områden till kronoparker i Norr- och . I kronoparkerna skulle samerna få behålla rätten att beta sina renar samt att ta nödig vedbrand och nödigt tältvirke, men inte få göra åverkan på skogen eller åkrar och slåtterland.65 Eftersom samerna ansågs stå på en lägre kulturnivå skulle de inte få besitta någon skog i den meningen att de kunde köpa och sälja den. Då skulle de bli ett enkelt offer för de spekulanter som ville komma över skog för att skövla den i vinstsyfte. Maj:t var- nade 1866 för vådan av att inleda lappallmogen i handelsaffärer med skogsvaror.66 En utredning kallad den norrländska skogs- kommittén kom med ett betänkande 1870.67 Där föreslogs en restriktiv linje mot både bolagen och enskilda skogsägare. Målsätt- ningen var att ingen skog för avsalu fick avverkas utan utstämpling av skogstjänstemän. Enligt kommittén hade den avvittring som redan genomförts lett till en överavverkning av skogen. Bolagen hade alltför lättvindigt kommit över skog, bland annat genom att lägga beslag på nybyggesskog. Sedan hade de skövlat den för kort- siktig vinst. hade myndigheterna skjutit i stort sett alla markfrågor i framför sig med hänvisning till den kom- mande avvittringen. Då skulle man dra upp en definitiv odlingsgräns, skilja kronans marker från enskildas och definitivt skattlägga nybyggena. Avvittringen i blev svåröverskådlig. Flera lagar och åtgärder grep in i varandra. Flera myndigheter, som ibland var oeniga, skötte planeringen och genomförandet. Skeendet blev så utdraget att nya förordningar tillkom medan avvittringen pågick. 65G , Odlingsgränsen, s. 19. 66A.a., s. 13. 67Betänkande angående skogsförhållandena i (1870). Delar av den fick göras om på grund av rena felaktigheter.68 Avvittringen krävde en skattläggning av nybyggena, som dittills bara hade varit provisoriskt skattlagda. Därför måste behandla frågan. Förutom skattläggningen tog Kungl. Maj:t främst upp två frågor: skogens framtida bestånd och samernas renbetesrätt. Regeringen inledde sin proposition till 1873 med att betona samernas rättigheter.69 hade kungliga förordningar fastslagit att samerna skulle få bliva vid sina land och fiskevatten och odlingen hade hänvisats till den jordmån varav lapparna efter sin näringsart ingen nytta eller fördel sig kunde göra. Kungliga förordningar om att nybyg- gare måste ha sitt hö i lador eller inhägna hässjorna förutsatte också att samerna hade rätt att begagna de marker som omgav nybyggena. Om skogen skövlades skulle samernas existensmöjligheter för- svinna. Kronan kunde dessutom inte ge bort något som den inte hade oinskränkt äganderätt till. Samernas urgamla rätt fick inte kränkas, menade civilministern. Debatten i kamrarna följde de förväntade linjerna. Företrädare för sågverks- och nybyggarintressen förespråkade en fri disposi- tionsrätt till skogen. De som slog vakt om kronans intressen ville begränsa avverkningsrätten, ofta med hänvisning till att man inte fick äventyra renskötseln. Flera talare betonade också att kronan dessutom inte kunde skänka bort oinskränkt äganderätt till marken eftersom den inte själv hade det. En del av rätten låg hos samerna. godkände regeringens proposition med tillägget att samerna borde få utnyttja renbetet på kronans marker när de ville, men enskilda marker som var tjänliga till odling endast under vin- tern. Maj:t utfärdade sin stadga om avvittring i Westerbottens och läns lappmarker den 30 maj 1873.70 Då hade redan några områden kring avvittrats.71 I pågick avvittringen in . 68Översiktliga framställningar är 1928; 1967, Odlingsgränsen; 1983. Proposition nr 4. Se även konseljakter serie E1 vol 1171 (RA). Den fortsatta behandlingen av ärendet i utskottsbetänkande saml. 7, nr 11, de- batter i FK I, s. 59 ff, 432 ff; AK II, s. 216 ff, s. 245 ff. skrivelse nr 9. 70SFS 1873, nr 26. 71Stenman 1983: 47. tringen 1883 i och avslutades i Enontekis () 1915. Stadgan om avvittring av Lule hade inhi- berats 1861. avvittringsstadga upphävdes den slutgiltigt. Den nya stadgan föreskrev att de nybyggen som fanns i lapp- marken skulle avvittras, dvs. definitivt utskiljas från kronans mar- ker. De skulle också definitivt skattläggas och mantalssättas. De områden som blev över sedan de enskilda hemmanen tilldelats ett visst skogsanslag kallades för kronoöverloppsmarker som dispone- rades av kronan. Vissa av dem blev kronoparker som förvaltades av kronan, andra kunde säljas av. I avvittrades också mar- ker till allmänningar.72 De frågor som närmast berörde renskötseln var betesrätten samt hur den definitiva odlingsgränsen skulle dras. Enligt stadga skulle den löpa mellan de delar av som äro tjänliga för odling, och den mark där nybyggesanläggningar icke vidare må till- låtas. Även om stadgan angav att avvittringen och uppdragandet av odlingsgränsen skulle ske i ett sammanhang blev det i praktiken fråga om två skilda förrättningar. Båda utfördes i princip sockenvis. Den ena var själva avvittringen. Vid den skulle en lantmätare och två gode män kalla delägarna till ett sammanträde. Kallelsen skulle uppläsas i kyrkan i rad. I den mån lapparnas rätt är av avvittringen beroende skulle de kallas på samma sätt, men första kallelsen måste läsas upp i kyrkan före mars månads utgång för att även fjällsamerna skulle bli informerade. Vid sammanträdena skulle de berörda få framföra sina åsikter, visa åtkomsthandlingar, kartor, lämna muntliga uppgifter etc. Sedan skulle lantmätaren mäta ut hemmanet och upprätta en ägo- beskrivning, där det skulle anges vad som var duglig mark, skog, impediment, sjöar etc. Han skulle också upprätta en taxeringslängd. Avvittringsstyresmannen (oftast en lantmätare i högre ställning) skulle lämna förslag till . Sedan skulle ärendet vandra mellan flera myndigheter. Tvister och överklaganden skulle gå till en ägoskillnadsrätt som bestod av domaren på orten med två biträ- den. Sedan alla överklagningstider gått ut förklarade att avvittringen vunnit laga kraft och ägaren fick en karta och en beskrivning på sitt område.73 Frågorna kring nybyggenas gränser, skogstilldelning, mantal etc. faller utanför den här utredningen.74 72I Liljenäs, Allmänningsskogarna i (1977) s. 35 ff. 73Ärendenas gång genom samtliga instanser beskrivs i , s. 75 ff. 74För se 1983, för 1967, Odlingsgränsen, s. 53 ff. Den andra förrättningen gällde den definitiva odlingsgränsen. Även den skulle inledas med särskilda möten i socknarna. Avvittringssty- resmannen var ordförande. Först ut med att fastställa gränsen var socken. Där hölls avvittringssammanträde . Enligt protokollet var alla närvarande, även samer, eniga om att hela socken skulle ligga nedanför odlingsgränsen. fastställde gränsen den 30 juni 1883.75 ändrades avvittringsstadgan. Anledningen var att man 1882 hade tillsatt den utredning som skulle förbereda en ny renbeteslag. Utredningen skrev till Kungl. Maj:t att man inte fick lägga fjällsamernas vår- och höstvisten nedanför odlingsgränsen. I avvittringsstadgan 1873 fanns inga bestämmelser om detta och det fanns risk för att lapparnas behov kunde komma att mer eller mindre förbises. Vid varje avvittringssammanträde skulle samerna ovillkorligen lämnas tillfälle att yttra sig i saken. Länsstyrelserna tillstyrkte förslaget och det fastställdes av Kungl. Maj:t den 13 juli 1883.76 infördes ett tillägg i avvittringsstadgan. Samerna och jordbruksbefolkningen skulle först höras. Sedan skulle avvittrings- styresmannen lämna in ett förslag till . Den skulle yttra sig och sända förslaget vidare till Kungl. Maj:t för beslut. Därmed började hela frågan behandlas efter en ny ordning och grundprincipen var att fjällsamernas vår- och höstvisten skulle hamna ovanför odlingsgränsen. Sammanträdet i inleddes med att samerna fick uppge var de hade sina vår- och höstvisten.77 Efter en del diskussion lämnade avvitt- ringsstyresmannen sitt förslag till odlingsgräns till . Den skickade det vidare till Kungl. Maj:t med anmärkningen att man inte borde bry sig om skogssamernas förslag till gränslägg- ning. Det gick för långt österut. I sockens skogs- och myrland fanns förutsättningar för odling. Fjällsamernas vår- och höstvisten borde ligga ovanför odlingsgränsen, men där borde inte finnas mark som i någon nämnvärd grad lämpade sig för odling. Maj:t fastställde gränsen enligt avvittringsstyresmannens förslag.78 75Prawitz 1967, Odlingsgränsen, s. 37. 76Tryckt i , s. 1035. Konseljakt 18/4 1884, nr 24 (RA). 78Prawitz 1967, Odlingsgränsen, s. 55. I fick samerna uppge sina vår- och höstvisten vid det gränssammanträde som ägde rum den 2 april 1885.79 Samerna ville att hela socknen skulle ligga ovanför odlingsgränsen. Avvittrings- styresmannen och andra förkastade det förslaget och sände ett eget till . Men hade en betydligt mer posi- tiv syn på skogssamerna än när behandlades året innan. I ansågs skogsrenskötseln vara så viktig att man inte fick inskränka dess möjligheter att fortleva. Samerna hade varit mar- kens första besittningstagare och det var en rättvisans fordran att de inte fick se sina under tidernas lopp förut försvagade exi- stensvillkor ytterligare minskade. De hade nämligen från uråld- riga tider året om begagnat betet å skogslandet i hela socknen och till och med ned mot kusten. kunde i och för sig tänka sig att godkänna den föreslagna gränsdragningen, men då borde samerna få rätt att beta sina renar även på privatägd mark året om. Efter ytterligare utlåtanden avslog Kungl. Maj:t länsstyrel- sens propåer och fastslog den gräns som avvitt- ringsstyresmannen hade föreslagit. Renbetesrätten skulle utövas enligt gällande bestämmelser. Med detta avsågs renbeteslag som trätt i kraft . Samerna i fick uppge sina vår- och höstvisten vid sam- manträdet den 17 januari 1888.80 De ville att hela socknen skulle ligga ovanför odlingsgränsen. Avvittringsstyresmannen ville undanta delar av socknen. Så blev det också när gränsen fastställdes defini- tivt. Sammanträdet i genomfördes den 21 mars 1887.81 Även där fick samerna uppge sina vår- och höstvisten. De ville att hela socknen skulle ligga ovanför odlingsgränsen. avslog samernas förslag och menade att en del av socknen var tjänlig till odling och att där fanns gamla hemman och nybyggen. Å andra sidan hade kronans skogstjänstemän lagt ett förslag som in- nebar att samernas vår- och höstvisten hamnade nedanför odlings- gränsen. Det kunde inte heller accepteras. Maj:t fastställde en gräns som lämnade en del av socknen nedanför odlingsgränsen, men samernas vår- och höstvisten ovanför. Konseljakt 23/9 1886, nr 6 (RA). Konseljakt 20/6 1890, nr 20 (RA). Enontekis () beslutades vid sammanträdet den 13 janu- ari 1888 utan nämnvärd diskussion att hela socknen skulle ligga ovanför odlingsgränsen.82 I hölls de första sammanträdena om den definitiva odlingsgränsen sommaren 1884.83 Endast i deltog samer. Deras talesman hävdade att en gränsdragning långt österut var nöd- vändig för att samerna skulle kunna fortsätta att utöva sin näring. Avvittringsstyresmannen svarade bland annat att samerna inte behövde så mycket mark eftersom de ändå snart skulle dö ut. För och föreslog han en odlingsgräns nära den provi- soriska, i och borde gränsen flyttas längre upp i fjällen.84 Men gällde den ändrade avvittringsstadgan och Kungl. Maj:t återförvisade hela ärendet. Lantmäteristyrelsen hade påpekat att samer bara varit närvarande vid ett av de fyra sammanträdena och det stred mot stadgan. Därför måste allt göras om. Nya samman- träden hölls . Vid det laget hade renbeteslag trätt i kraft. var närvarande vid sammanträdena. Grovt räknat delades alla de fyra Västerbottenssocknarna i två ungefär lika stora delar av den definitiva odlingsgränsen. Argumen- ten var ungefär desamma som i vad gällde förut- sättningar för odling och renskötselns markbehov. Nybyggarna menade att odling kunde bedrivas längre västerut och samerna att renskötseln behövde mark längre österut. I agerade skogsintressen för att gränsen skulle dras så långt västerut att inte kronoparker hamnade ovanför gränsen. Där fanns större restrik- tioner mot avverkning. Detta argument avvisades av andra instan- ser. Gränsen ändrades en del gentemot det tidigare förslaget och sedan det granskats av vederbörande myndigheter fastslog Kungl. Maj:t den definitiva odlingsgränsen . Den kom nu att löpa nedanför den provisoriska i och , men ovanför den i och Sorsele.85 83Prawitz 1967 Odlingsgränsen, s. 22 ff, s. 39 ff, 1983, s. 174 ff. 84Civildepartementets akt 20/6 1890 nr 19 (RA). 85En karta som anger den definitiva gränsen i förhållande till den provisoriska, till alla för- slag, till gränsen för avvittringen etc. finns i . Diskussionerna om den fasta jordbruksbebyggelsen ovanför odl- ingsgränsen genomgick många faser. I den skrivelse som Kungl. Maj:t utfärdade efter riksdagsbeslutet om provisorisk odlingsgräns 1867 står att länsstyrelserna inte fick bevilja några nya nybyggen ovanför gränslinjen tills vidare och till dess avvittring skett.86 Men då visste ännu ingen var gränslinjen skulle gå, den provisoriska kom , den definitiva först . Det började med att de nybyggen som anlagts diskuterades i en serie skrivel- ser mellan olika myndigheter åren 1885–1891.87 Dessa nybyggen hade tagits upp i laga ordning. Maj:t beslutade att de skulle få bli kvar och avvittras.88 Nästa kategori blev de så kallade odlingslägenheterna eller skogstorpen. Maj:t tillät sådana på kronoparker i Norrbot- tens län i en skrivelse 1891.89 De skulle vara gagneliga för vård och bevakning av kronans skogsmark. Men man försummade att infoga att inga upplåtelser fick göras ovanför odlingsgränsen. Liknande stadgar utfärdades för 1904 och 1909.90 Även där försummade man att undanta området ovanför odlingsgränsen. Det utnyttjades av Domänstyrelsen som anlade 56 skogs- torp ovan odlingsgränsen i och 41 i . Upp- låtelserna gjordes ofta på eget bevåg av jägmästarna och de tog inte hänsyn till renskötselns behov. Även en del så kallade slåtterängar utarrenderades. Länsstyrelserna, som skulle bevaka samernas rättig- heter, låg under ett annat departement än Domänstyrelsen och hade ingen insyn i upplåtelserna. Landshövdingen i fäste 1914 Kungl. Maj:ts upp- märksamhet på att det upplåtits för många och odlings- lägenheter ovan odlingsgränsen i . Visserligen kunde man inte längre upprätthålla odlingsgränsen strikt, nya krav på land- upplåtelser hade uppstått för till exempel gruvor och vattenkraft- verk. Men upplåtelser av kronotorp och odlingslägenheter borde man inskränka om det inte fanns synnerliga skäl, menade lands- hövdingen.91 Här skulle man också beakta renbeteslagen 1898 där Brevet , tryckt i 1872, s. 63. 87Inläggen finns refererade i , Odlingsgränsen, s. 66 ff. Se även i renbeteslagstiftningen (1970) om upplåtelser ovan odlingsgränsen i allmän- het. Maj:ts skrivelse 18/11 1892. 90SFS 1904:21, SFS 1909:69. 91Skrivelsen tryckt i . Proposition, nr 96. paragraf 31 föreskrev att upplåtelser å de områden som blivit till lapparnas uteslutande begagnande anvisade inte får ske utan att de lappar hvilka ega rätt att å området uppehålla sig med sina renar, blivit i ärendet hörda.