sou · GUB317 · 2007-01-01 00:00:00 — I likhet med vad som visats i andra undersökningar förefaller i princip alla häktade med restriktioner ha inskränkningar i rätten att kommunicera med omvärlden genom gemensam vistelse med andra intagna, besök, telefon och brev, medan det är mycket ovanligt med restriktioner beträffande rätten till information genom teve, radio, tidningar och tidskrifter. Under vårt arbete har vi inte heller i övrigt erfarit någonting som tyder på att det har skett några påtag- liga förändringar i fråga om restriktioner . Det mesta tyder alltså på att restriktioner tillämpas i ungefär samma omfattning och form som . Om detta beror på att de aktuella lagändringarna sammantaget inte har haft någon dämpande effekt på användandet av restriktioner eller på att even- tuella positiva effekter har uppvägts av att brottsligheten blivit svårare, med större behov av restriktioner som följd, kan man inte generellt uttala sig om. Däremot står det tämligen klart att använ- dandet av restriktioner som ett instrument i åklagarnas brotts- utredningar varierar inom landet. Att vissa åklagarkammare be- slutar om restriktioner oftare än andra visar sig bl.a. genom att andelen häktade med restriktioner regelmässigt varierar avsevärt mellan olika häkten. Självfallet skiljer sig brottsligheten åt mellan olika delar av landet, men detta kan inte fullt ut förklara variationerna. Sannolikt förekommer det också, vilket har antytts vid våra häktes- besök, skillnader mellan hur enskilda åklagare inom en och samma åklagarkammare beslutar om restriktioner, utan att det till fullo kan förklaras av målens beskaffenhet. När det gäller den i 17 § häkteslagen införda rättigheten för häktade att begära rättens prövning av åklagarens beslut om en- skilda restriktioner, kan vi slå fast att den eftersträvade effekten inte har uppnåtts. Det är vid samtliga tillfrågade tingsrätter ytterst sällsynt att ärenden anhängiggörs med stöd av bestämmelsen. exempel kan nämnas att alla brottsmålsavdelningar vid har uppgett att det inte förekom någon enda ansökan om prövning av enskilda restriktioner. Denna möjlig- het används således nästan aldrig av de häktade. Orsaken till detta kan vi inte uttala oss om med någon säkerhet, men det är tydligt att införandet av bestämmelsen i fråga inte har lett till att domstolar i någon omfattning av betydelse överprövar åklagares beslut eller på annat sätt uttalar sig om behovet av enskilda restriktioner. Vi kan också konstatera att bestämmelsen i 24 kap. 14 § rätte- gångsbalken, om att åklagare för tingsrätten måste ange de omstän- digheter som ligger till grund för en begäran om tillstånd till restrik- tioner, inte heller har haft den önskade effekten. Resultatet av vår enkät visar att åklagare och domare är överens om att detta krav inte har lett till att åklagare blivit mer restriktiva med att begära sådant tillstånd. Det finns också en gemensam uppfattning att åklagare i stort sett aldrig, eller i vart fall mycket sällan, motiverar en begäran om tillstånd till restriktioner särskilt. Tvärtom är de åberopade skälen för restriktioner regelmässigt desamma som de skäl som åberopas för att det föreligger kollusionsfara. Det är också ovanligt att åklagare för rätten uppger vilka former av enskilda restriktioner som det kan bli aktuellt att tillämpa beträffande den misstänkte. Sammanfattningsvis är vår bedömning att reformen inte har haft någon påtaglig inverkan på vare sig i vilken omfattning häktade åläggs restriktioner eller i vilken utsträckning frågor om enskilda restriktioner kommer under rättens prövning. Allt talar i stället för att situationen i praktiken är densamma som den var . 6.5Behovet av förändrade regler Vårt förslag: När åklagaren enligt 24 kap. 5 a § begär rättens prövning av om den häktades kontakter med om- världen skall få inskränkas, skall åklagaren ange vilka enskilda restriktioner han eller hon vill meddela samt, i den mån det inte skulle vara till men för sakens utredning, skälen för dessa. Tingsrättens beslut skall omfatta vilka enskilda restriktioner som åklagaren får meddela och beslutet skall vara överklagbart. Med detta förslag finns det inte anledning att i den nya häkteslagen införa någon motsvarighet till den nuvarande 17 § häkteslagen om rätt för häktade att begära tingsrättens prövning av åklagarens beslut om enskilda restriktioner. Att det av utredningsskäl kan vara nödvändigt att den som är gripen, anhållen eller häktad som misstänkt för brott åläggs vissa restriktioner har inte ifrågasatts. Det har inte heller behovet av den typ av enskilda restriktioner som kan meddelas. Av skäl som redo- visas under avsnitt 5.5 har vi emellertid föreslagit att permissions- förbud som restriktion skall utmönstras i den nya häkteslagen och i stället ersättas av ett generellt förbud mot att utan åklagarens tillstånd medge permission för den som har ålagts någon form av restriktion. När det gäller gripna och anhållna kan vi inledningsvis konsta- tera att inget tyder på att det förekommer några egentliga problem beträffande åläggande av restriktioner. Detta beror främst på att det rör sig om korta tider. Det finns därför ingen anledning för oss att föreslå några förändringar i restriktionshänseende för dessa personkategorier. Det bör dock framhållas att ansvariga besluts- fattare alltid måste se till att den gripne eller anhållne omgående får tillfälle att själv underrätta sina anhöriga om frihetsberövandet eller att detta sker genom polisens försorg, utom i det fåtal fall då det skulle vara till skada för utredningen. Däremot finns det skäl att överväga behovet av förändringar av gällande lagstiftning beträffande restriktioner för dem som är häktade. Det är allmänt omvittnat att den isolering från omvärlden som restriktioner medför är mycket påfrestande, särskilt naturligt- vis om det rör sig om längre häktestider. Ett ansträngt personalläge har också medfört att häktespersonalens möjlighet att ägna sig åt dem som isoleras på detta sätt är mycket begränsad. Att restriktioner rent allmänt används mycket restriktivt och inte till- grips eller bibehålls slentrianmässigt framstår därför som synner- ligen angeläget. Som framgår av avsnitt 6.4 förekommer det svår- förklarliga variationer mellan olika åklagarkammare när det gäller andelen häktade som åläggs restriktioner. Det är visserligen svårt att ha någon bestämd uppfattning om vad detta beror på, men det kan inte uteslutas att enskilda restriktioner i vissa fall tillgrips i onödan eller – vilket möjligen är vanligare – bibehålls längre än vad som är motiverat av utredningen. Enligt vad vi har erfarit är det inte ovanligt att restriktioner hävs eller lättas upp genom att försvarare, häktespersonal eller personal vid rättspsykiatriska undersökningsenheter ingriper med en sådan begäran till åklagaren. Däremot utnyttjas ytterst sällan den nuvarande möjligheten för häktade att efter ansökan enligt 17 § häkteslagen få frågan om enskilda restriktioner prövade av tings- Det kan enligt vår mening i viss mån vara förståeligt om en sådan ansökan uppfattas som utsiktslös, eftersom både åklagaren och domaren ofta är desamma som vid den första häktnings- förhandlingen och beslutet inte går att överklaga till hovrätten. Mot den bakgrunden finns det anledning att återigen överväga det förslag som lades fram i den inom Justitiedepartemen- tet upprättade promemorian (se avsnitt 6.2.3). Förslaget innebar bl.a. att regler om förfarandet med tillstånd till restriktioner ändras på så sätt att tingsrätten vid sin prövning av om åklagaren skall få tillstånd att meddela restriktioner också skall besluta om vilka restriktioner som omfattas av tillståndet.75 Till skillnad från den ordning som gäller med prövning endast efter ansökan enligt häkteslagen skulle en sådan förändring inne- bära att behovet av enskilda restriktioner regelmässigt blir föremål för prövning av tingsrätt varje gång domstolen fattar beslut om häktning eller omhäktning på grund av kollusionsfara. Detta skulle enligt vår mening vara ägnat att förhindra såväl att restriktioner åläggs slentrianmässigt som att det fattas beslut om andra enskilda restriktioner än sådana som framstår som nödvändiga. Regeringens motivering till att inte genomföra förslaget var att det kunde leda till att ansvarsfördelningen mellan åklagare och domstol i fråga om restriktioner blev mindre tydlig.76 Åklagaren ansågs ha de bästa förutsättningarna att fortlöpande bedöma be- hovet av restriktioner under förundersökningens gång och den gällande ordningen borde därför bestå. Regeringen var också tvek- sam till om förslaget skulle tillgodose den rekommendation om överprövning som då hade lämnat. Mot bakgrund av tortyrkommitténs uttalanden efter det senaste besöket och vår egen utvärdering av reformen , delar vi inte den bedömning som regeringen då gjorde. Även om det skulle krävas ett domstolstillstånd för varje enskild restriktion i stället för att som domstolen enbart meddelar ett generellt tillstånd, är det fortfarande åklagaren som har initiativet och som kan agera i det enskilda fallet inom ramen för det medgivna tillståndet. Vi kan inte se någon risk för att åklagarens möjligheter att besluta om nödvändiga restriktioner på något relevant sätt skulle försämras på grund av att tingsrätten vid en häktningsförhandling skall ta ställ- ning till vilket behov som kan finnas av enskilda restriktioner. Det finns inte skäl att tro att en domstol skulle vägra åklagaren att 75Ds 1996:46, s. 12 ff, 74 ff och 85 ff 1997/98:104, s. 35 ff och 65 ff meddela nödvändiga restriktioner beträffande den häktades rätt att vistas tillsammans med andra intagna, ta emot besök, ringa eller ta emot telefonsamtal eller skicka eller ta emot brev. Däremot skulle åklagaren med en sådan ordning vara tvungen att vid varje dom- stolsförhandling närmare motivera för rätten varför det finns behov av enskilda restriktioner. Detta skulle ge rätten bättre möjligheter att bedöma behovet av restriktioner och minska risken för slentrian- mässiga restriktionsbeslut från åklagarens sida. Sannolikt skulle det också minska risken för att häktade i onödan åläggs de i och för sig ovanliga restriktionerna beträffande teve, radio, tid- ningar och tidskrifter. Att det ställs strängare krav på att enskilda restriktioner motiveras för att de skall få fortgå kan i vissa fall också vara ägnat att effektivisera brottsutredningen. Det sagda innebär inte att åklagaren fråntas den rätt som han eller hon har att även utan tillstånd från domstolen besluta om enskilda restriktioner om det på grund av senare inträffade om- ständigheter är nödvändigt. Ett sådant beslut bör emellertid, på motsvarande sätt som gäller för ett generellt tillstånd, efter- följas av en begäran från åklagaren om rättens prövning av tillstånd till de enskilda restriktionerna. En naturlig följd av en sådan ändring av som vi förordar är, till skillnad från vad som gäller , att tingsrättens prövning av behovet av enskilda restriktioner kommer att kunna överklagas till hovrätt med stöd av bestämmelserna i 49 kap. 5 § på motsvarande sätt som ett generellt tillstånd nu kan överklagas. Detta anser vi borde vara ägnat att tillgodose också tortyrkommitténs önskemål. En ändrad lagstiftning bör självfallet inte medföra ökad risk för att brottsutredningar försvåras, med förseningar eller ökade kostnader som följd. Den övervägande majoriteten åklagare som har besvarat vår enkät har emellertid uppgett att de inte anser att brottsutred- ningarna skulle försvåras om de var tvungna att redovisa vilka enskil- da restriktioner som kan var aktuella och motiveringarna för dessa. Vi kan inte heller se att ett sådant krav kan ha annat än marginella effekter på åklagarnas och domstolarnas arbetsbörda. Hur ingående motiveringarna behöver vara kan naturligtvis skilja sig åt från fall till fall. Vid utredningar av t.ex. misstanke om grov organiserad brotts- lighet torde behovet av omfattande restriktioner vara uppenbart och de enskilda restriktionsformerna behöver då mera sällan någon ingående motivering. I samband med utredningar om brott där det inte är lika vanligt med vissa former av enskilda restriktioner, kan det däremot vara viktigt att ett eventuellt behov av just dessa restriktionsformer motiveras mer utförligt. Sammanfattningsvis torde det knappast kunna anföras några vägande skäl mot att de enskilda restriktionerna tas upp och prövas vid häktesförhandlingar. Vad gäller åklagarens motivering för en- skilda restriktioner kan det däremot inte uteslutas att det i vissa situationer skulle kunna vara till men för utredningen om åklagaren tvingades att mer utförligt redogöra för dessa. När så är fallet bör detta framgå av åklagarens redogörelse för kollusionsfaran. En änd- ring av 24 kap. 5 a § bör därför utformas så att åklagarens begäran om rättens tillstånd till restriktioner också skall omfatta vilka enskilda restriktioner som han eller hon vill meddela samt, om det inte skulle vara till men för utredningen, skälen för dessa. Med den ändring av regler som vi nu föreslår finns det ingen anledning att parallellt i en ny häkteslag ha kvar någon motsvarighet till bestämmelsen i 17 § häkteslagen om rätt för häktade att begära rättens prövning av åklagarens beslut om en- skilda restriktioner. 7Tvångsåtgärder mot häktade vid rättspsykiatrisk undersökning och psykiatrisk vård Om en person som är häktad förs över till en sjukvårdsinrättning för rättspsykiatrisk vård eller till en rättspsykiatrisk undersök- ningsenhet, är häkteslagen tillämplig endast i fråga om sådana restrik- tioner som beslutas av åklagare. I vårt uppdrag ingår att kartlägga be- hovet av tvångsåtgärder vid rättspsykiatriska undersökningsenheter och att göra en översyn av de regler som gäller för behandlingen av häktade som är intagna vid dessa enheter.1 Sådana bestämmelser finns främst i lagarna (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT, och (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård, LRV. Vi skall därvid sär- skilt överväga om en ny häkteslag skall omfatta denna personkate- gori samt se över beslutsbefogenheterna vid undersökningsen- heterna. 7.1Allmänt om rättspsykiatriska undersökningar Den som har begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning får enligt inte dömas till fängelse.2 Lider per- sonen av en allvarlig psykisk störning också vid tiden för domen, får rätten i stället förordna att han eller hon skall överlämnas till rättspsykiatrisk vård.3 Det krävs emellertid att det med hänsyn till personens psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han eller hon är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande och annat tvång. Denna möjlighet att förordna om rättspsykiatrisk vård har domstolen även om personen var frisk vid brottstillfället, under förutsättning att han eller hon lider av en allvarlig psykisk störning när rätten senare avgör målet. Om en person begår ett brott under 1Rättsmedicinalverket har begärt en översyn av reglerna om tvångsåtgärder vid rättspsykiat- riska undersökningsenheter (se skrivelse med dnr Ju 2001/8690) fängelseförbud; 30 kap. 6 § BrB 331 kap. 3 § BrB Tvångsåtgärder mot häktade vid rättspsykiatrisk undersökning påverkan av en allvarlig psykisk störning men är frisk när rätten av- gör målet, får rätten däremot varken döma till fängelse eller förord- na om överlämnande till rättspsykiatrisk vård. Har det aktuella brottet begåtts under inflytande av en allvarlig psykisk störning får rätten besluta om särskild utskrivningspröv- ning enligt LRV, om det till följd av den psykiska störningen finns risk för att personen återfaller i allvarlig brottslighet. Att en person överlämnas till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningspröv- ning innebär att vården kan upphöra först efter beslut av en för- valtningsdomstol, dvs. i första instans länsrätt.4 Innan rätten förordnar om rättspsykiatrisk vård för en person får den enligt lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning be- sluta att den misstänkte skall genomgå en sådan undersökning för att få underlag för bedömning av dels om det finns förutsättningar för överlämnande till rättspsykiatrisk vård, dels om den brottsliga gärningen kan ha begåtts under inflytande av en allvarlig psykisk störning.5 Om rätten överväger att förena den rättspsykiatriska vården med särskild utskrivningsprövning är en rättspsykiatrisk undersök- ning obligatorisk. Skall rätten överlämna en person till rätts- psykiatrisk vård utan särskild utskrivningsprövning är det däremot till- räckligt att det finns ett särskilt läkarintyg enligt lagen (1991:2041) om särskild personutredning. De rättspsykiatriska undersökningarna utförs vid undersöknings- enheter som är antingen särskilda avdelningar hos Rättsmedicinal- verket eller enheter hos sjukvårdshuvudmän som enligt avtal med staten har åtagit sig att svara för sådana undersökningar.6 finns det fyra rättspsykiatriska undersökningsenheter, nämligen i , , och Umeå.7 Den som är häktad och som enligt rättens beslut skall genomgå en rättspsykiatrisk undersökning, skall senast från det att beslutet kom in till en undersökningsenhet föras över till denna.8 Undersökningen skall genomföras med största möjliga skyndsamhet och ett utlåtande över denna normalt ges in till rätten 61 § förordningen (1991:1413) om rättspsykiatrisk undersökning 7Rättsmedicinalverkets rättspsykiatriska avdelningar i och i samt Rättspsykiatriska utredningsenheten vid östra sjukhus och Rättspsykiatriska utred- ningsenheten vid (se RMV:s föreskrifter, publicerade genom SOSFS 1999:19 [M]) 88 § LRU (efter beslut av kriminalvården kan en rättspsykiatrisk undersökning dock utföras i häktet, om det finns särskilda skäl för det) Tvångsåtgärder mot häktade vid rättspsykiatrisk undersökning från beslutet om undersökning.9 När under- sökningen är avslutad skall en häktad, om han eller hon befinns vara i behov av psykiatrisk tvångsvård, föras över till en särskild sjukvårdsinrättning för rättspsykiatrisk vård.10 I andra fall skall han eller hon återföras till häktet. Den som är häktad och befinns vara i behov av psykiatrisk tvångsvård skall överföras till rättspsykiatrisk vård med stöd av reglerna i LRV, oavsett om han eller hon skall genomgå rättspsykiatrisk undersökning och oavsett om en tidigare förordnad undersökning har slutförts. Om den häktade genomgår rättspsykiatrisk undersökning när vårdbehovet uppstår, får tvångs- vården ges på undersökningsenheten till dess undersökningen är slutförd.11 7.2Särskilt om tvångsåtgärder beträffande häktade som vistas på rättspsykiatriska undersöknings- enheter eller vårdinrättningar Före införandet av LRV var samtliga bestämmelser i häkteslagen i princip tillämpliga på personer som genom- gick rättspsykiatrisk undersökning eller som vårdades på en rätts- psykiatrisk klinik. Det innebar att häktade som var intagna på en sådan klinik, och som omfattades av den lagstiftning som gällde för dessa, också kunde underkastas tvångsåtgärder enligt häkteslagen.12 I samband med den psykiatriska vårdreform som genomfördes ändrades emellertid reglerna för användandet av tvångs- åtgärder enligt häkteslagen. När en person har förts över till en sjukvårdsinrättning för rättspsykiatrisk vård eller till en rätts- psykiatrisk undersökningsenhet, gäller numera föreskrifterna i häkteslagen endast i fråga om sådana restriktioner som beslutas av åklagare.13 Andra tvångsåtgärder som regleras i häkteslagen och som kan bli aktuella av främst säkerhetsskäl kan därför inte med stöd av den lagen användas när det gäller en häktad person som 96 § LRU (rätten får medge anstånd om det finns synnerliga skäl) 108 § LRU (jfr 6 § LRV om på vilka sjukvårdsinrättningar rättspsykiatrisk vård kan ges) 12Lagen (1966:301) om rättspsykiatrisk undersökning i brottmål samt, , lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall [jfr även prop. 1975/76:90, s. 58 samt ändringen av 19 § häkteslagen genom SFS 1982:783] 1316 och 26 §§ häkteslagen Tvångsåtgärder mot häktade vid rättspsykiatrisk undersökning undersöks eller vårdas inom rättspsykiatrin.14 I stället anges ut- tryckligen i häkteslagen att det är de allmänna bestämmelserna om tvångsåtgärder i LPT och de särskilda bestämmelserna om kriminal- vårdens befogenheter i LRV som skall tillämpas när häktade har förts över till en rättspsykiatrisk sjukvårdsinrättning för att genom- gå antingen rättspsykiatrisk undersökning eller frivillig psykiatrisk vård.15 Detta gäller i princip alla som omfattas av häkteslagen och således inte endast dem som är misstänkta för brott. När en häktad person genomgår rättspsykiatrisk vård, dvs. tvångsvård, gäller däremot LRV genomgående och inte endast i fråga om de bestämmelser om tvångsåtgärder i LPT och LRV som häkteslagen hänvisar till.16 Den huvudsakliga skillnaden är att vid rättspsykiatrisk vård får tvång användas även för medicinska vård- och behandlingssyften. På samma sätt gäller LPT för dem som vårdas enligt den lagen. Bland intagna på häkte torde vård enligt LPT i realiteten endast komma i fråga beträffande förvarstagna enligt utlänningslagstiftningen. Regeringen uttalade med anledning av vårdreformen att det är angeläget att möjligheterna att tillgodose ordnings- och säkerhets- synpunkter vid behandlingen av häktade inte försämras när de förs över till en sjukvårdsinrättning för att genomgå psykiatrisk tvångs- vård.17 ansågs det angeläget att tillämpningen av tvångs- åtgärder gentemot häktade inte på något påtagligt sätt skiljer sig från vad som gäller för andra patienter. De befogenheter att vidta tvångsåtgärder mot en patient som föreslogs i den nya lagen om psykiatrisk tvångsvård, borde enligt regeringen vara fullt tillräckliga i förhållande till de i vissa avseenden mer vidsträckta befogen- heterna enligt häkteslagen. Mot den bakgrunden föreslog reger- ingen att häktade som är föremål för psykiatrisk tvångsvård (rätts- psykiatrisk vård) skall behandlas på samma sätt som andra patienter när det gäller användandet av tvångsmedel, dvs. att häkteslagen inte skall vara tillämplig. Undantag gjordes dock för bestämmelserna om åklagarrestriktioner, som alltså även i fortsättningen skulle kunna tillämpas oavsett var en häktad person förvaras. För att regleringen skulle bli enhetlig och enkel föreslog reger- ingen att de regler om tvångsåtgärder och restriktioner som skall 14Om kriminalvården beslutar att en rättspsykiatrisk undersökning skall utföras i häktet, är dock häkteslagens bestämmelser om bl.a. tvångsåtgärder tillämpliga (jfr 8 § LRU) 1526 § häkteslagen, 18–24 §§ LPT och 8 § andra stycket LRV (se även prop. 1990/91:58, s. 294 f) 161 och 4 §§ LRV samt 4 § häkteslagen 1990/91:58, s. 218 Tvångsåtgärder mot häktade vid rättspsykiatrisk undersökning gälla för häktade som genomgår rättspsykiatrisk vård, också skall omfatta häktade som genomgår rättspsykiatrisk undersökning eller som får psykiatrisk vård i frivilliga former inom rättspsykiatrin.18 7.2.2Tvångsåtgärder av ordnings- eller säkerhetsskäl enligt lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård För all psykiatrisk vård gäller de generella föreskrifterna i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), men om den psykiatriska vården är förenad med frihetsberövande och annat tvång gäller dessutom kompletterande föreskrifter i lagarna om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård. (LPT) är tillämplig om en patient lider av en allvarlig psykisk störning och på grund av sitt psykiska tillstånd eller personliga förhållanden i övrigt har ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård på en sjukvårdsinrättning för dygnetruntvård.19 En grundläggande förutsättning är dock att patienten inte samtycker till vården eller att det på grund av hans eller hennes psykiska tillstånd finns grundad anledning att anta att vården inte kan ges med samtycke. Syftet med tvångsvården är att patienten skall bli i stånd att frivilligt medverka till erforderlig vård och för att detta skall kunna uppnås tillåter lagen användandet av tvångsåtgärder. I detta syfte får t.ex. tvångsmedicinering användas.