sou · GUB383 · 2007-01-01 00:00:00 — I takt med att informationstekniken utvecklas förbättras möjligheterna att göra radio- och TV-programmen tillgängliga på flera skilda sätt och att ge programmen ett mervärde för publiken. Till kompletterande verksamhet bör företagens fördjupande verksamhet i andra medier än radio- och TV-sändningar räknas, t.ex. webbtjänster på Internet. Programföretagen kan även i begränsad utsträckning bedriva sidoverksamhet . Generellt kan sägas att de verksamheter som inte utgör en del av kärnverksamheten eller den kompletterande verksamheten och därmed inte skall finansieras med TV-avgiftsmedel bör betraktas som sidoverksamheter. Sådana verksamheter skall således täcka sina egna kostnader och i övrigt bedrivas på ett konkurrensneutralt sätt i förhållande till andra företag som tillhandahåller motsvarande tjänster. Programföretagen bör inte bedriva sidoverksamhet som är av sådan omfattning eller av sådan karaktär att den kan skada kärnverksamheten eller som kan uppfattas strida mot de principer som verksamheten för radio och TV i allmänhetens tjänst skall vägledas av. Det har påpekats att det är viktigt att programföretagen slår vakt om det publicistiska oberoendet och att de är medvetna om risken att även ett relativt begränsat inslag av kommersiell finansiering kan medföra att programföretagens självständighet och därmed Radio och TV i allmänhetens tjänst SOU 2006:83 22 allmänhetens förtroende för verksamheten tar skada. Det är också angeläget att sidoverksamheterna inte får en sådan omfattning att behovet av intäkter till sidoverksamheter medför att kärnverksamheten kommer i andra hand. Sidoverksamheten skall bära sina egna kostnader och särredovisas som ett eget resultatområde. Som exempel på sidoverksamhet har angetts försäljning av program, programidéer och rättigheter, uthyrning av lokaler och teknisk utrustning samt programverksamhet utanför landets gränser. Vid bedömning av om programföretagen skall engagera sig i en viss verksamhet skall, om valet står mellan större resurser och bibehållet oberoende, programföretagen välja oberoendets väg. När resurserna inte räcker till allt måste företagsledningarna göra hårdare och tydligare prioriteringar. Exempel på SVT:s sidoverksamhet är uthyrning av teknisk personal, lokaler och utrustning samt försäljning av visningsrätter. Vidare sker en viss försäljning av produkter med anknytning till företagets verksamhet, exempelvis böcker, kläder och spel. Beträffande UR består sidoverksamheten bl.a. av försäljning av olika tekniska tjänster, exempelvis uthyrning av TV-studior och teknisk personal. För SR består sidoverksamheten exempelvis av uthyrning av lokal och teknik, försäljning av enstaka programkopior, försäljning av ljudböcker samt av produkter med anknytning till SR:s verksamhet, exempelvis t-shirts och leksaker. 23 3 Gällande rätt 3.1 Lagen om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk Bakgrund Upphovsrätten, som är grundlagsskyddad i , avser rättsreglerna om författares, kompositörers, konstnärers och andra skapande upphovsmäns rättigheter att bestämma över användningen av deras litterära och konstnärliga verk. Till detta rättsområde hör också skyddet för vissa s.k. till upphovsrätten närstående rättigheter, vilket bl.a. omfattar radio- och televisionsföretags utsändningar. De rättspolitiska skälen för ett lagstadgat skydd för upphovsmän till litterära och konstnärliga verk och för innehavare av närstående rättigheter är främst följande. De exklusiva rättigheter som systemet skapar stimulerar det andliga skapandet i samhället och därigenom den kulturella, sociala och ekonomiska utvecklingen. Rättighetshavarna uppmuntras att publicera sina alster genom möjligheten att kontrollera och ta betalt för olika vidareanvändningar. Det har generellt uttalats att upphovsmannen borde förbehållas rätt att ekonomiskt tillgodogöra sig alla sådana utnyttjanden av verket som har praktisk betydelse. Ett annat skäl är att skydd bör ges åt upphovsmännens personligt färgade ideella intressen av att deras skapelser eller prestationer inte förvanskas eller på annat sätt utnyttjas på ett oacceptabelt sätt. De rent ekonomiska aspekterna har numera en allt större betydelse. Det upphovsrättsliga systemet har en kostnadsspridande effekt genom att rättighetshavarna inte behöver ta ut hela sin ersättning från den förste användaren utan kan göra detta från alla användare. Vidare bildar upphovsrätten och de närstående rättigheterna ett skydd för de mycket betydande investeringar som oftast måste göras i produktionen av upphovsrättsligt skyddade alster (se , Upphovsrättslagstiftningen, En Gällande rätt SOU 2006:83 24 kommentar, 1996, s. 19 ff, och , Copyright, Svensk och internationell upphovsrätt, sjunde uppl., s. 38 ff.). Upphovsrätt Av 1 § upphovsrättslagen (1960:729) (URL) framgår att den som skapat ett litterärt eller konstnärligt verk har upphovsrätt till verket. I paragrafen anges vidare en exemplifierande uppräkning av vad som kan anses som verk. 2 § URL reglerar den ekonomiska delen av upphovsrätten. Denna består dels av rätten till framställning av exemplar, dels av rätten att göra verket tillgängligt för allmänheten. Att göra verket tillgängligt för allmänheten kan enligt bestämmelsen ske genom överföring (punkten 1), offentligt framförande (punkten 2), offentlig visning (punkten 3) och spridning (punkten 4). Med överföring till allmänheten och offentligt framförande jämställs överföringar och framföranden som i förvärvsverksamhet anordnas till eller inför en större sluten krets. Genom genomförandet av direktivet 2001/29/EG om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället, det s.k. Infosocdirektivet (se prop. 2004/05:110) infördes överföring till allmänheten som en ny underkategori till begreppet tillgängliggörande för allmänheten. Med detta begrepp avses alla fall då ett verk görs tillgängligt för allmänheten från en annan plats än den där allmänheten kan ta del av verket. I denna kategori hamnar alltså alla distansöverföringar av verk, vilket exempelvis innefattar utsändning av verk genom en radio- eller TV-utsändning eller när ett verk görs tillgängligt på Internet genom att laddas upp på en webbsida. Begreppet offentligt framförande, punkten 2, har efter ändrats såtillvida att det endast omfattar sådana fall då verket, med eller utan tekniska hjälpmedel, görs tillgängligt för allmänheten på samma plats som den där allmänheten kan ta del av verket. Detta innefattar alla slags levande framföranden till en närvarande publik, men även situationer när en CD-skiva med musik spelas upp i en affär, när musik framförs via en radio i en restaurang eller när musik eller film framförs via en TV-apparat i en restaurang. Ett framförande är att betrakta som offentligt om var och en kan få tillträde till den plats där framförandet sker. SOU 2006:83 Gällande rätt 25 hetsbegreppet sträcker sig så långt att alla framföranden som inte endast sker inför en helt sluten krets är att anse som offentliga. 2004/05:110 s. 71 framgår att överföringsrätten inte skall träffa förfoganden som består i att ett verk görs tillgängligt för allmänheten som kan ta del av verket på den plats där det aktuella förfogandet sker. Utanför förfogandet överföring skall alltså falla t.ex. uppförandet av en pjäs eller uppspelning av musik, levande eller inspelad, i en offentlig lokal. Detsamma skall gälla för situationer då det som görs tillgängligt för en närvarande allmänhet är något som föregåtts av en överföring t.ex. när verk tillgängliggörs för allmänheten via en radio, TV-apparat eller dator uppkopplad mot Internet i exempelvis en restaurang eller annan offentlig lokal. I dessa situationer sker en överföring i ett led, men restaurangägaren som tillgängliggör t.ex. musik i restaurangen via radion, TV-apparaten eller datorn gör inte en överföring till allmänheten, utan ett offentligt framförande. På motsvarande sätt kan det ske två förfoganden t.ex. när ett musikverk spelas upp för en närvarande publik i en TV-studio som televisionsutsändning sker. I förhållande till den närvarande publiken blir det då ett offentligt framförande medan televisionsutsändningen blir en överföring till allmänheten. Punkten 3 avser sådana fall när ett utseende hos ett verk görs tillgängligt för allmänheten utan användning av ett tekniskt hjälpmedel på samma plats som den där allmänheten kan ta del av verket, t.ex. då en tavla eller en skulptur ställs ut på en utställning som är öppen för allmänheten. Punkten 4 avser att exemplar av ett verk utbjuds till försäljning, uthyrning eller utlåning eller annars tillhandahålls allmänheten i form av en fysisk vara. 3 § URL reglerar den s.k. ideella rätten. Denna innebär att upphovsmannen har en rätt att i den omfattning och på det sätt som god sed kräver bli angiven när exemplar av hans verk framställs eller verket görs tillgängligt för allmänheten. Vidare har upphovsmannen en rätt att motsätta sig att verket ändras så att hans litterära eller konstnärliga anseende eller egenart kränks eller att verket görs tillgängligt för allmänheten i en sådan form eller i ett sådant sammanhang som är kränkande för honom. Av 27 § URL framgår att upphovsrätt må, med den begränsning som följer av vad i 3 § sägs, helt eller delvis överlåtas. Utgångspunkten är således att kontraherande parter har full avtalsfrihet förutom när det gäller den ideella rätten. Gällande rätt SOU 2006:83 26 Inskränkningar i förfoganderätten Såsom beskrivits ovan innebär upphovsrätten bl.a. att en upphovsman har en omfattande rätt att bestämma över det ekonomiska utnyttjandet av sitt verk. Eftersom grunden i systemet är ensamrättigheter som utgör förmögenhetstillgångar för varje enskild rättighetshavare skall restriktivitet råda vid införande och tolkning av inskränkningar i ensamrättigheterna. Ensamrätten måste dock balanseras på ett rimligt sätt mot viktiga allmänna intressen. Det är för att tillgodose sådana intressen som ett antal inskränkningar i upphovsrätten har gjorts. I 2 kap. URL finns uppräknat de begränsningar som förfoganderätten enligt 2 § samma lag är underkastad. (se exempelvis NJA 1986 s. 702 och 1993 s. 263) har avvisat möjligheten att intolka nya eller vidgade begränsningar annat än i helt atypiska situationer och anfört att det bör överlämnas till lagstiftaren att ta ställning till i vilka hänseenden som upphovsmannens förfoganderätt skall begränsas. Här kan nämnas 21 § URL som innebär att offentliggjorda verk, med undantag för filmverk och sceniska verk, i vissa fall får framföras offentligt utan tillstånd av upphovsmannen och utan att ersättning utgår för utnyttjandet. Enligt första punkten i bestämmelsen får framförande ske fritt där framförandet inte är det huvudsakliga, tillträdet är avgiftsfritt och anordnandet sker utan förvärvssyfte. Beträffande den första förutsättningen, att framförandet inte får vara det huvudsakliga, framhölls i motiven till bestämmelsen att med detta avsågs fall där framförandet endast utgjorde ett beledsagande inslag vid t.ex. kyrkliga ceremonier och militärparader. Med uttrycket avgiftsfritt åsyftas situationer när allmänheten har fritt tillträde, dvs. någon inträdesavgift behöver inte betalas. Den omständigheten att allmänheten frivilligt ger bidrag för något ändamål behöver inte i sig innebära att tillträdet anses avgiftsbelagt. Som exempel på framföranden i förvärvssyfte har i motiven nämnts bl.a. musikutföranden i restauranger och affärslokaler (se NJA II 1961 s. 162 ff. och prop. 2004/05:110 s. 200 f). Andra punkten i bestämmelsen avser framföranden vid undervisning eller gudstjänst. Av bestämmelsen framgår vidare att samt statliga och kommunala myndigheter, i fall under punkten 1, även får framföra offentliggjorda filmverk och sceniska verk under vissa förutsättningar. Bestämmelsen i 21 § URL har genomgått vissa ändringar som trädde i kraft (se prop. 2004/05:110 s. 200 ff.). En anledning till detta var att tillse att SOU 2006:83 Gällande rätt 27 upphovsrätten inte hindrar framförande av verk genom att datorer med Internetuppkoppling tillhandahålls till allmänheten av vissa aktörer, exempelvis statliga och kommunala bibliotek. Signalrätt 48 § URL reglerar en av de till upphovsrätten närstående rättigheterna, den s.k. signalrätten. Denna innebär att radio- och TV-företag ges ett skydd för samtliga sina utsändningar oavsett om där förekommer något litterärt eller konstnärligt verk i upphovsrättslagens mening. Signalrätten omfattar alltså endast de programbärande signaler som sänds ut och inte innehållet i dessa. ingår även rätt att kontrollera distansöverföringar med interaktivitet. Signalrätten innebär, med de inskränkningar som föreskrivs i paragrafens tredje stycke, ensamrätt att förfoga över en ljudradio- eller televisionsutsändning genom att 1. ta upp utsändningen på en anordning genom vilken den kan återges, 2. framställa exemplar av en upptagning av utsändningen, 3. sprida exemplar av en upptagning av utsändningen till allmänheten, 4. tillåta återutsändning eller en återgivning för allmänheten på platser där allmänheten har tillträde mot inträdesavgift, eller 5. tillåta att en upptagning av utsändningen på trådbunden eller trådlös väg överförs till allmänheten på ett sådant sätt att enskilda kan få tillgång till upptagningen från en plats och som de själva väljer. Den exklusiva rätten att tillåta återgivning för allmänheten är tillkommen för att underlätta för sändarföretag att få sändningsrättigheter, typiskt sett för större sportevenemang, till sådant som annars skulle kunna göras tillgängligt exempelvis i form av biografvisning eller på storbildsskärm för en betalande publik utan vidare överenskommelse med sändarföretaget. Rätten är dock här, till skillnad mot vad som gäller inom upphovsrätten, begränsad till återgivningar på platser där allmänheten har tillträde mot erläggande av inträdesavgift. I sammanhang där inträde för återgivningen inte krävs av allmänheten, såsom normalt inte sker på restauranger, pubar och hotell, ger 48 § URL inget skydd mot annans återgivning av utsändningar. Gällande rätt SOU 2006:83 28 Avtalslicens och tvångslicens Systemet med avtalslicenser är främst tänkt att tillgodose fall av massutnyttjanden där det inte är rimligt att skaffa individuella tillstånd. Avtalslicensen förutsätter att ett avtal ingås mellan den som önskar utnyttja ett verk och en organisation som företräder ett flertal svenska upphovsmän på området. Ett sådant kollektivt avtal kan, förutsatt lagstöd, få effekt även för upphovsmän som inte är medlemmar av organisationen. För att undvika att en alltför besvärande tvångsverkan inträder i förhållande till sådana upphovsrättshavare finns det som regel inbyggda garantier till förmån för dessa. Den generella regeln om avtalslicens finns i 42 a § URL. Sådan avtalslicens erbjuds för primär radio- och TV-utsändning, se 42 e § URL. Vidare har i frågan om en samtidig och oförändrad vidaresändning till abonnenterna i ett kabelnät lösts genom en avtalslicensordning, se 42 f § URL. I samband med implementeringen av det s.k. Infosocdirektivet flyttades bestämmelserna om avtalslicenser från 2 kapitlet till ett nytt kapitel 3 a i URL. Detta skedde bl.a. för att markera att enligt svensk uppfattning utgör avtalslicenser inte en inskränkning av upphovsrätten utan ett sätt att förvalta denna. Vissa inskränkningar i 2 kap. URL ger upphovsmannen en rätt till ersättning, oavsett att han inte kan motsätta sig utnyttjandet i fråga. Ett sådant laggivet medgivande brukar omtalas som tvångslicens, se exempelvis 47 § URL. Det internationella skyddet Upphovsrätten har en stark internationell prägel. Både när det gäller upphovsrätten och de närstående rättigheterna så finns ett system av internationella konventioner. Eftersom litterära och konstnärliga verk används oberoende av nationella gränser uppstod det redan tidigt ett behov av internationella överenskommelser på området. 1886 skapades den s.k. för skydd av litterära och konstnärliga verk (BK)1, vilken reviderades . De fördragsslutande staterna, cirka 150 stater, däribland , åtar sig härigenom bl.a. att ge ett skydd för verk från andra fördragsslutande stater på samma sätt som man skyddar verk åt sina egna upphovsmän i enlighet med principen om nationell behandling. De svenska reglerna härom finns i den internationella upphovs1 BK:s text återges bl.a. i prop 1973:15 s. SOU 2006:83 Gällande rätt 29 rättsförordningen (1994:193). Principen om nationell behandling omfattar även framtida rättigheter. BK vilar på vissa ytterligare grundläggande principer. Skyddet för de utländska rättighetshavarna får aldrig understiga de rättigheter som är särskilt föreskrivna i konventionen. Detta utgör den s.k. principen om minimirättigheter. Till dessa minimirättigheter hör att upphovsmän till litterära och konstnärliga verk skall ha uteslutande rätt att kontrollera radio- och televisionsutsändningar i vissa specifika hänseenden. Detta framgår av artikel 11 bis 1) BK som har följande lydelse. Upphovsmän till litterära och konstnärliga verk äger uteslutande rätt: 1) att låta utsända sina verk i radio eller att offentligt framföra verken genom varje annan anordning för trådlös utsändning av tecken, ljud eller bilder; 2) att låta med eller utan tråd offentligt återge radioutsändning av verket, när återgivandet anordnas av annat företag än det ursprungliga; 3) att låta genom högtalare eller annan liknande anordning för överföring av tecken, ljud eller bilder offentligt återge radioutsändning av verket. Artikel 11 bis 2) BK ger en möjlighet för ett medlemsland att begränsa ensamrätten genom en tvångslicens i vissa hänseenden. Denna del av artikeln har följande lydelse. Det är förbehållet unionsländernas lagstiftning att fastställa villkoren för tillämpningen av de under 1. avsedda rättigheterna. Verkan av sådana villkor skall dock vara strängt begränsad till det land som uppställt dem. Dessa villkor får icke i något fall göra intrång i upphovsmannens ideella rätt och ej heller i hans rätt att erhålla skälig ersättning, vilken i avsaknad av överenskommelse bestämmes av behörig myndighet. Skyddet för ett verk skall uppstå automatiskt och utan några formaliteter och skyddet är oberoende av om skydd finns i verkets ursprungsland eller inte. BK utgör även grunden för det upphovsrättsliga skyddssystemet inom (). Inom ramen för WTO har antagits en omfattande överenskommelse om handelsrelaterade aspekter av immateriella rättigheter, det s.k. , Trade Related Aspects of Intellectual Property Rights2. Avtalet ger på en rad punkter ett ännu starkare rättsskydd än BK. Avtalet innehåller bestämmelser om tvistlösning mellan länderna och ett särskilt organ, , övervakar efterlevnaden av förpliktelserna enligt avtalet. 2 text finns bl.a. i prop. 1994/95:35 bil. Gällande rätt SOU 2006:83 30 BK har även förtydligats och utvecklats genom de s.k. WIPOfördragen, (för immaterialrätt), nämligen WIPO-fördraget om upphovsrätt (WCT) och WIPO-fördraget om framförande och fonogram (WPPT). Dessa fördrag har i sin tur lagt grunden för de materiella reglerna i det s.k. Infosocdirektivet3, som primärt sökt lösa problem vad gäller tillämpningen av upphovsrättssystemet i den digitala miljön. är bundet av och samt uppfyller normerna i WCT och WPPT. har genomfört Infosocdirektivet, liksom andra EG-direktiv inom det upphovsrättsliga området. Även när det gäller de närstående rättigheterna är bundet av en rad internationella konventioner och överenskommelser. Den internationella konventionen om skydd för utövande konstnärer, framställare av fonogram samt radioföretag, den s.k. Romkonventionen4 , ger ett skydd som har inarbetats i URL. Svensk rätt har dock ett i flera hänseenden mer långtgående skydd som följer bl.a. av medlemskapet i WTO. Det internationella regelverket tillhandahåller ett s.k. trestegstest som begränsar medlemsstaternas möjligheter att införa inskränkningar i nationell upphovsrätt, se t.ex. BK, Infosocdirektivet och . De undantag och inskränkningar som en medlemsstat kan föreskriva får endast tillämpas i vissa särskilda fall som inte strider mot det normala utnyttjandet av verket och inte oskäligt inkräktar på rättighetshavarens legitima intressen. Det finns inte någon uttrycklig bestämmelse i svensk rätt som motsvarar trestegsregeln. Bestämmelsen skall i stället beaktas vid utformningen av de olika inskränkningarna i upphovsrätten och till upphovsrätten närstående rättigheterna. 3.2 Radio- och TV-lagen (1996:844) är den grundläggande lagen för radio- och TV-verksamhet. Lagen omfattar sändningar av ljudradio och TV-program som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. Lagen gäller såväl för marksändningar som för trådsändningar och satellitsändningar. Bestämmelserna i 3 Infosocdirektivet samt WIPO-fördragen finns intagna i prop. 2004/05:110 bil. 1–3. 4 Romkonventionens text finns bl.a. i prop. SOU 2006:83 Gällande rätt 31 lagen reglerar bl.a. tillstånd och registrering, regler om innehållet i sändningarna i allmänhet, reklam och annan annonsering samt tillsyn, straff och avgifter. Av 2 kap. 2 § första stycket radio- och TVlagen framgår att tillstånd att sända TV-program och ljudradioprogram till hela landet eller utlandet meddelas av regeringen. Enligt 3 kap. 1 § radio- och TV-lagen får sändningstillstånd som meddelas av regeringen förenas med villkor som innebär att sändningsrätten skall utövas opartiskt och sakligt samt med beaktande av att en vidsträckt yttrandefrihet och informationsfrihet skall råda i ljudradion och televisionen. Sändningstillståndet får därutöver innehålla olika villkor som programföretagen måste följa. Den typ av villkor som får ställas återges i en villkorslista upptagen i 3 kap. 2 § radio- och TV-lagen samt anges i 3 och 4 §§ samma lag. Villkoren kan exempelvis avse skyldighet att sända till hela landet eller en viss del av landet, tillgänglighet för funktionshindrade, programinnehåll och att regionalt sända och producera program. Villkor kan även avse förbud mot sändning av reklam, annonser och sponsrade program samt om förändring av ägarförhållandena i ett programföretag. Av 3 kap. 8 § radio- och TV-lagen framgår att beslut om sändningstillstånd endast får innehålla villkor som den sökande godtagit. Beträffande radio och TV i allmänhetens tjänst kan nämnas att dessa företag träffade avtal med staten om villkoren för verksamheten. Flera av dessa villkor finns numera i stället i sändningstillstånden samt i anslagsvillkoren. När det gäller finansieringen av programföretagens verksamhet finns i sändningstillstånden villkor om att företagen inte får sända reklam samt att företagen skall utforma sändningarna på sådant sätt att de inte endast kan tas emot av en begränsad del av allmänheten i sändningsområdet, d.v.s. att sändningarna inte får vara krypterade. Villkoren grundar sig på 3 kap. 2 § 1 p. och 3 kap. 3 § radio- och TVlagen. Bakgrunden till dessa av programföretagen godkända villkor är att programföretagen som verkar i allmänhetens tjänst enbart skall finansieras genom TV-avgiftsmedel. Finansieringen med TV-avgifter ger programföretagen en garanterad medelstilldelning med visst belopp . Dessa medel ställs till programföretagens förfogande genom beslut av regeringen i de s.k. anslagsvillkoren där villkoren för verksamheten ytterligare preciseras. Gällande rätt SOU 2006:83 32 3.3 Lagen om TV-avgift Enligt 1 § lagen (1989:41) om TV-avgift skall den som innehar en TV-mottagare betala TV-avgift. kommer lagen genomgå vissa ändringar, bl.a. införs en ny bestämmelse i 1 § med följande lydelse. Radio- och TV-verksamhet i allmänhetens tjänst och verksamhet som är direkt anknuten till den skall finansieras med en TV-avgift enligt denna lag under förutsättning dels att sändningstillstånd enligt 2 kap. 2 § första stycket radio- och TV-lagen (1996:844) har meddelats den som bedriver sändningsverksamheten, dels att tillståndet innehåller ett förbud mot att sända reklam.