sou · GUB354 · 2007-01-01 00:00:00 — Exempel på detta är tolk vid fritids- och föreningsaktiviteter, tolk vid vissa utbildningar m.m. De styrande reglerna är hälso- och sjukvårdslagens bestämmelser om vardagstolkning, förvaltningslagen samt de regler och lagar som gäller inom arbetslivet och högskolan som jag redogjort för tidi- gare. Hälso- och sjukvårdslagen är en skyldighetslag – dvs. är skyldigt att tillhandahålla tolk, men den som behöver tolk har ingen entydig rätt till det. Tolkcentralerna har möjlighet att priori- tera tolkbehoven. Problemet mellan exempelvis landstingens skyldigheter enligt hälso- och sjukvårdslagen och andra myndigheters skyldigheter kan förenklat beskrivas så här: Om det är den teckenspråkige som behöver tolk vid ett läkar- besök, begär han eller hon tolk hos tolkcentralen. Detta faller inom begreppet vardagstolkning och det är som står för kostnaderna. Om det däremot är så att personal vid en myndighet behöver tolk för att fullgöra sina åtaganden gentemot den tecken- språkige, är det myndigheten som beställer och bekostar tolk. Detta kan vara fallet inom exempelvis äldreomsorgen där persona- len som utför vården (enligt socialtjänstlagen) behöver tolk för att kommunicera med vårdtagaren. Detta styrs av förvaltningslagen som föreskriver att en myndighet vid sitt myndighetsutövande bör tillkalla tolk för att kunna kommunicera. Ett annat exempel på problemet med tillhandahållandet och finansieringen av tolk gäller exempelvis teckenspråkigas deltagande i det politiska livet (detta beskrivs utförligare i kapitel 12, Tecken- språkiga förtroendevalda). En teckenspråkig ska beställa tolk hos enligt reglerna för vardagstolkning för att kunna delta i sitt partis möten, vilket är en del av föreningslivet. Men om perso- nen blir vald till någon post inom kommunen är det kommunen som är skyldig att tillhandahålla och bekosta tolk för alla de situa- tioner där de teckenspråkiga på ett eller annat sätt fullgör sina poli- tiska uppdrag. Andra exempel är om en rektor eller en lärare behöver samtala med en teckenspråkig förälder. Det är kommunen som ska tillhan- dahålla tolken. Men om en teckenspråkig ska delta i ett föräldra- möte är det den teckenspråkige som ska begära tolk hos tolk- centralen och som ska tillhandahålla och bekosta tolken enligt reglerna om vardagstolkning. För verksamhet som är utlagd på entreprenad eller exempelvis friskolor som anordnar utbildning inom ungdoms- skolan ska kommunen finansiera kostnaderna för tolk, eftersom detta är verksamhet som kommunen är skyldig att anordna. Flera problem i samband med ovanstående exempel har påtalats för mig. Reglerna är oklara om vad som omfattas av vardags- tolkningen och vad som faller utanför denna. Såväl tolkanvändare som de som tillhandahåller tolkverksamheten behöver tydligare anvisningar. Andra problem har rört bristande finansiering. Exempelvis ska vuxenutbildning erbjudas samtliga innevånare i en kommun. Vad jag erfarit är att teckenspråkiga inte kunnat få till- gång till tolk i den omfattning som krävts för att de ska kunna till- godogöra sig utbildningen då kommunen inte ansett sig ha medel att finansiera tolken. 10.12Mina bedömningar och förslag Teckenspråkigas rätt – en språkpolitisk fråga Teckenspråkigas rätt och möjlighet att använda svenskt tecken- språk är bland annat beroende av att de har tillgång till tolkar i olika situationer och att tolkning och översättning är av hög kvalitet. Detta är en förutsättning för att en god kommunikation ska kunna skapas. Teckenspråkiga ska därmed kunna ha samma rättigheter till delaktighet som alla andra i samhället. Utöver behov av tolk har jag också uppmärksammats på ett ökat behov av översättare för att teckenspråkiga ska kunna ta del av all samhälls- information, se vidare under kapitlet Tolkutbildning. En fullgod kommunikation ger ökade förutsättningar för att utvecklas som individ och få makt över sitt eget liv, att bidra till samhällets utveckling och att vara aktiv i de demokratiska processerna. Frågan om teckenspråkets ställning och de teckenspråkigas rätt och möj- lighet att använda sitt språk bör i första hand betraktas som en demokratisk och en språkpolitisk fråga. Oklara gränser mellan vardagstolkning och annan tolkning Teckenspråkigas behov av tolk för vardagstolkning är inte fullt ut tillgodosett. Det visar mina kartläggningar i kapitel 11 av möjlig- heterna att använda teckenspråk och tillgång till tolk i olika situa- tioner. Det finns även problem mellan vad som ingår i vardags- tolkning och som landstingen svarar för och vad som är tolkning som annan huvudman har ansvar för. Begreppet vardagstolkning har olika innebörd Uppgifter pekar på att det råder viss oklarhet hos ansvariga för tolktjänsten om vad som är vardagstolkning. Detta gäller framför allt arbetsplatstolkning. En förklaring som pekar på är att det kan vara svårt att skilja vardagstolkning enligt det gamla begreppet för vardagstolkning från vardagstolkning enligt det utvidgade begreppet (RRV 2002:16). En annan förklaring kan vara att tolktjänsten prioriterar tolk- uppdragen utifrån att medel i vissa landsting inte täcker kostna- derna för all den tolkning som efterfrågas. skyldighet att tillhandahålla tolk motsvaras inte av en rättighet för tecken- språkiga att få tolkningen utförd. Landstingen prioriterar därför uppdragen. Brådskande akuta beställningar vid t.ex. sjukdom utförs alltid i första hand. Tolkning vid t.ex. föreningsaktiviteter på kvällstid kommer längre ned bland prioriteringarna. Ansvarigt statsråd ansåg i de skrivningar som framgår av propo- sition 1992/93:159: Jag vill avslutningsvis framhålla, att det inte är möjligt att i detalj avgränsa begreppet vardagstolkning och i varje enskilt fall lägga fast vem som är ansvarig för att tolktjänst ges. Jag förutsätter att lands- tingen i sin praktiska verksamhet ger begreppet vardagstolkning en sådan innebörd att döva m.fl. grupper verkligen kan få sina behov till- godosedda (s. 157). Det är enligt min mening tveksamt om landstingen inom den tid som gått skapat någon form av enhetlig i innebörd. Lands- tingen gör ibland olika bedömningar. bör få i uppdrag att tydliggöra begreppet vardags- tolkning Enligt min bedömning finns det behov av att ges i uppdrag att tydliggöra vad som ingår i vardagstolkning för att underlätta för brukare och verksamhet. I uppdraget bör olika grup- pers behov av tolk beaktas, t.ex. barns. En tänkbar möjlighet är att tar fram en handbok med regler för vardagstolkning som kan användas av tolkanvändare och tolkcentralernas personal. 10.12.1 Samhällsstöd, socialtjänst m. m. För döva som är beroende av hjälp och stöd för sitt dagliga liv och för de som har psykiska eller sociala problem är det inte tillfreds- ställande att tvingas använda teckenspråkstolk i kontakter med samhällets utbud av vård och social service. Teckenspråket är dövas modersmål – första språk. Döva bör därför ha rätt till direkt- kontakt på sitt språk – teckenspråket. Särskilt inom vissa områden som psykiatriska öppenvårds- mottagningar, barn- och ungdomspsykiatrisk verksamhet, social- konsulenter/kuratorer, hemtjänst, ledsagarservice samt resurs- centra för döva utvecklingsstörda är tillgången till teckenspråkig personal otillfredsställande. När det gäller tillgång till tolk vid olika slag av samhällsstöd visar kartläggningen att det inte alltid är självklart för det allmänna att man ska använda sig av tolk när så behövs. Kostnaden ska vid kon- takter som ingår i vardagstolkningen bekostas av landstingen och i andra fall enligt den s.k. ansvars- och finansieringsprincipen bekostas av den som ska tillhandahålla stödet. Här finns gräns- dragningsproblem mellan myndigheter. kan jag konsta- tera att ansvars- och finansieringsprincipen inte är tvingande. En intressant fråga i detta sammanhang är om en teckenspråkig kan få tolk i form av bistånd enligt socialtjänstlagen, om behovet inte kan tillgodoses på annat sätt. Denna fråga har inte någonsin varit prövad. enligt de uppgifter jag har. Frågan gäller alltså om den teckenspråkige har rätt att få tolk bekostad av kommunen genom tillämpning av SoL, om han eller hon för sina behov av hälsa och välbefinnande inte getts tillgång till tolk av annan huvudman. Min bedömning är att det är skäligt att frågan prövas även om det kan bero på att det är brist på teckenspråkstolkar på orten. Teckenspråkigas möjligheter till adekvat samhällsstöd inom soci- altjänst, individ- och familjeomsorg, vård och behandling, miss- bruksvård, kriminalvård etc. måste utformas på ett sådant sätt att verksamheterna blir tillgängliga för dessa människor. Dessa sam- hällsresurser är svårtillgängliga för människor som är bero- ende av teckenspråk för sin kommunikation, eftersom de är bero- ende av tolk eller annan teckenspråkskunnig person för sina kon- takter och för sin behandling. Min bedömning är den att tolk bör anlitas om en person som inte behärskar svenska språket vänder sig till någon inom social- tjänstlagens tillämpningsområde för stöd, rådgivning och behand- ling, dvs. även för sådant som inte är direkt myndighetsutövning enligt förvaltningslagen. Även i vissa andra situationer som rör stöd i form av socialtjänst och missbruksvård kan man förmoda att människor som är bero- ende av teckenspråk för sin kommunikation drar sig för att söka hjälp. Man upplever att man inte har lika möjlighet till integritet som andra i samhället. Man vill inte använda sig av tolk därför att man känner sig otrygg och osäker att lämna ut alltför personliga uppgifter. För de flesta kommuner, institutioner och myndigheter är det sällan man har tillfälle att möta en teckenspråkig. Frågor kring denna grupps speciella behov blir därmed vad man kallar sällan- frågor. Därför är det svårt att bygga upp kunskap om eller bered- skap för att möta teckenspråkiga. Detta framgår av de enkätsvar jag fått. Ett exempel på detta är den myndighet som svarade att man trodde sig kunna lösa kommunikationen med en döv klient med hjälp av skrivna lappar. Kommuner åsidosätter därför sin skyldighet att genom uppsö- kande verksamhet bli väl förtrogna med personer med funktions- hinder och deras levnadsförhållanden. Teckenspråkiga och deras behov av det samhällsstöd som kommunen ska erbjuda sina med- borgare osynliggörs. När myndigheter inte har system ur vilka man kan härleda insatser för teckenspråkiga osynliggörs dessa personer i myndighetens verksamhet och marginaliseras. Det är mycket glädjande att sysselsättningsgraden för tecken- språkiga är så pass hög som . Det är ett bevis på att teckenspråkets ställning i vårt land är stark. I ett internationellt perspektiv är ett av de länder i världen som har den högsta sysselsättningsgraden för teckenspråkiga. Den jämförelsevis höga graden av teckenspråkiga personer i arbete beror på flera olika faktorer. En sådan är troligen att det arbetshandikapp teckenspråkiga har12 är av kommunikativ art och att det kan minimeras genom att information om hur arbets- uppgifterna ska utföras sker på teckenspråk eller med hjälp av arbetsbiträde alternativt med stöd av tolk. Grunden för denna rela- tivt positiva situation för teckenspråkiga är att personer som är döva eller hörselskadade tidigt får tillgång till säker kommunika- tion, dvs. En annan trolig förklaring är tvåspråkiga skolor (teck- enspråk och svenska). Möjligheten till en sammanhållen nationell gymnasieskola för teckenspråkiga med ett utbud av samtliga gym- nasieprogram är ytterligare en viktig faktor. En annan betydelse för teckenspråkigas möjligheter till sysselsättning är de riktade insatser från skola och arbetsmarknadsmyndigheter i samband med över- gången mellan utbildning och yrkesliv (alternativt fortsatta högre studier). Exempel på detta är det riktade stöd som erbjuds teckenspråkiga genom (). Behovet av riktade insatser för teckenspråkiga för tillträde till arbetsmarknaden upp- märksammades tidigt (SOU:1937:34). ges sådant stöd dels av dövkonsulenterna, dels av Dövlaget vid Arbetsförmedlingen för hörselskadade, döva och synskadade i . Konsulenterna har i uppdrag att ge service även till övriga län inom respektive regionen. 12 AMS arbetshandikappkod 21. Dövkonsulenterna som finns vid vissa länsarbetsnämnder har samma uppdrag, att ge stöd till teckenspråkiga arbetssökande och till de förmedlingar dessa är inskrivna vid, samtidigt som respektive länsarbetsnämnd beslutar om den organisatoriska form inom vilket stödet ges. Teckenspråkiga behandlas olika i olika delar av landet – tydliga anvisningar och uppföljning behövs Uppgifter som lämnats till utredningen visar på att olikheter i organisation medför att det stöd som erbjuds teckenspråkiga arbetssökande varierar från nämnd till nämnd. Härigenom kan teckenspråkiga komma att behandlas olika utifrån var i landet de bor. Det kan därför finnas skäl för AMS att utforma tydligare anvisningar för insatser och att kontinuerligt följa upp effekterna av insatserna för att utveckla myndighetens stöd till teckenspråkiga arbetssökande. De uppgifter jag efterfrågat under utredningen har inte kunnat redovisas vilket jag finner anmärkningsvärt. Jag föreslår därför att ges i uppdrag att redovisa de olika former av stöd, inklusive stöd i form av tolk, som myndig- heten erbjuder personer som är teckenspråkiga och hur dessa stöd tillgodoser dessa personers möjligheter att få information och stöd i form av teckenspråk i arbetslivet. Det är också viktigt att upp- märksamma situationen för dem som funktionellt är att anse som teckenspråkiga. Ett särskilt problem föreligger då det gäller teckenspråkiga egna företagare som är i behov av tolk för att kunna genomföra sin när- ingsverksamhet. Genom att de behöver tolk för att kunna erbjuda sina tjänster ökar därmed kostnaden för de tjänster de erbjuder avsevärt. För att till viss del få ersättning för dessa merkostnader kan de beviljas av medel som AMS förfogar över för personligt biträde. Dessvärre täcker detta belopp inte de kostnader för tolk som egenföretagare i vissa branscher har. Allt fler teckenspråkiga har gått igenom olika slag av högre utbildning. vilket är oerhört positivt. Metoder för distanstolkning på Internet bör utvecklas Ny teknik gör det möjligt både att kommunicera på teckenspråk på distans i realtid och att hämta och lagra information på teckenspråk som finns tillgänglig på exempelvis myndigheters och andras hem- sidor på Internet. I takt med att allt mer information läggs ut ökar informationen på teckenspråk. Den nya tekniken skapar också möjligheter till distanstolkning. Metoder för sådan tolkning bör utvecklas ytterligare. Distanstolkning har i ökande utsträckning kommit att ersätta viss tolkning på plats, företrädesvis då det gäller kortare tolkning mellan två personer. När anställning inleds med utbildning – vem ska betala tolk? Uppdelningen av ansvaret mellan flera huvudmän när det gäller tolk i arbetslivet har lett till finansierings- och ansvarsproblem när det behövs tolk i situationer som inte är renodlade arbetssitua- tioner. Många företag inleder en anställning med en utbild- ningsperiod. Frågan uppstår då om utbildningsperioden är att betrakta som en anställning eller enbart som utbildning. Och även om man lyckas lösa vems ansvaret för tolk är, så medger inte regel- verket hundraprocentig täckning av behovet, vilket också är ett problem. vuxenutbildning – brist på resurser hindrar teckenspråkiga Jag har erfarit att teckenspråkiga nekats tillträde till utbildning just på grund av kommunens bristande resurser. Några kommuner bekostar dock teckenspråkstolkar för elever i vuxenutbildning men kommunernas skilda ekonomiska förutsättningar gör att möjlig- heten till vuxenutbildning beror på var i landet den hörselskadade bor. I lagen (2006:67) om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever som trädde i kraft finns paragrafer om direkt respektive indirekt diskriminering som eventuell skulle kunna åberopas om någon teckenspråkig blir nekad utbildning på grund av bristande ekonomiska resurser. och högskolor är såväl bristen på tolkar som eko- nomiska resurser ett hinder. Studerande har fått ställa in sina plane- rade studier på högskolan, på grund av att tolk inte fanns att få enligt om Högskolestudier och funktions- hinder. (HSV 2000:4). Jag instämmer i bedöm- ning att detta, även om det är av liten omfattning, är allvarligt när det förekommer. 10.12.4 Barns behov av tolk Barn och ungdomar är våra framtida vuxna tolkanvändare. Deras förhållningssätt till tolkning och tolksituationer pekar på en fram- tida utveckling inom teckenspråkstolkningen. Deras förhållnings- sätt till tolkarna och deras självklara krav på tolkning och kvalitet, är troligen inte densamma som äldre teckenspråkiga som varit med sedan tolktjänstens uppbyggnad och utvidg- ningen av vardagstolkningen 1991. Det finns anledning att se närmare på hur väl barns behov av tolk blir tillgodosett. Jag vet att föräldrar har fört fram kritik mot att tolkcentralerna inte alltid kan möta barns behov av tolk, speciellt vad gäller fritidsaktiviteter. Tydliga regler och rutiner saknas Det finns inga tydliga regler och rutiner för hur man tillgodoser barns behov av tolk. Barn tycks inte ha samma rätt till egen tolk, det förekommer att man förväntar sig att barnets förälder ska tolka åt barnet. I vissa situationer kan det vara direkt olämpligt, exempel- vis då föräldern medverkar vid samtal med kurator eller i kontakt med polismyndigheter och ärenden som rör om barnet far illa i sin familj. De senare exemplen faller inom vad som kallas myndighets- utövning och socialtjänstlagen. När det gäller frågan om tolk för barn vid exempelvis myndig- hetsutövning finns en viss begränsning i förvaltningslagen, efter- som det är myndigheten som ska bedöma behovet av tolk. Huru- vida barnet får sin rätt till tolk kan ses som en attitydfråga, efter- som det är de yrkesverksamma som ska bedöma behovet. Här finns en risk för att man anser att föräldrarna kan utföra tolkuppdraget. Detta kan innebära en begränsad möjlighet för barnet att fritt kunna uttala sig. Inom kontakttolkningen anses det olämpligt att barn tolkar för sina föräldrar vid t.ex. läkarbesök. På samma vis är det inte heller lämpligt att föräldrar tolkar åt sina egna teckenspråkiga barn, sär- skilt inte i ett känsligt ärende. Barns behov av och rättighet att bli hörda på sina egna villkor är svårt att tillgodose. Det har bland annat har att göra med att det är liten tillgång, och på de flesta orter ingen alls, på teckenspråkiga yrkesverksamma inom , hälso- och sjukvården m.fl. När det gäller barns behov av tolkning är det svårare att göra en generell bedömning, eftersom det finns en så stor varia- tion av tänkbara aktiviteter. Det vanligaste och mest naturliga är att barn på sina egna villkor vill vara tillsammans med jämnåriga utan vuxnas medverkan. så har barn intresse att delta i olika organiserade verksamheter där vuxna eller äldre barn har en mer eller mindre uttalad ledarroll. I de fallen är det naturligt att kunna lösa kommunikationen på ett fungerande sätt. Behovet och förut- sättningarna varierar mellan att t.ex. delta i simträning eller att vara med i en diskussionsklubb. Behovet av tolkning och tillgång till tolk kan skilja ganska väsentligt mellan olika fritidsaktiviteter. I vilken mån ett barn självständigt utan vårdnadshavares sällskap går till sina fritidsaktiviteter, affären, genomför läkarbesök eller har kontakt med myndigheter etc. beror naturligtvis på barnets ålder och mognad. Yngre barn känner oftast större trygghet om föräl- dern följer med både som stöd men dessutom för att hjälpa till med kommunikationen. För äldre barn är det inte sällan tvärt om, de vill klara av sina egna angelägenheter och strävar efter en personlig integritet. Det ingår också som en naturlig del i mognadsprocessen att bli mera självständig. Enlig har barn rätt att bli hörda och uttrycka sin mening och som funktionshindrade har de rätt till ett fullvär- digt och aktivt liv. Min bedömning är att det är angeläget att även ser till barns behov av teckenspråkstolkning i det förslag till upp- drag jag redovisat ovan om att tydliggöra vad som ingår i vardags- tolkningsbegreppet 11Statsbidraget till landstingens tolktjänst I mitt uppdrag har ingått att pröva frågan om en ny fördelnings- modell för statsbidraget till tolktjänst för döva, dövblinda, vuxen- döva och hörselskadade samt klargöra syftet med bidraget. Landstingens egenfinansiering av tolkverksamheten varierar kraftigt från landsting till landsting. Det visar min kartläggning av det riktade statsbidraget för tolktjänst som betalas ut till landstingen. Vissa landsting har en mycket låg andel egenfinan- siering, vilket inte var motivet för att införa statsbidraget. Bidraget skulle ses som ett tillskott i landstingens totala budget och stimulera landstingen att utveckla sin tolkverksamhet. Avsikten var inte att bidraget skulle finansiera hela tolkverk- samheten. Landstingen redovisar att en förhållandevis hög andel tolk- uppdrag inte genomförs, vilket tyder på att bidraget fortfarande behövs. Det är viktigt att understryka det ursprungliga syftet med bidraget och att teckenspråkiga erbjuds tolk för vardags- tolkning i den omfattning som efterfrågas. Det riktade statsbidraget för tolktjänst behålls och summan står fast. En ny fördelningsmodell av statsbidraget, som tar större hänsyn till de nuvarande faktiska kostnaderna för tolk- tjänsten, införs successivt. Statsbidraget och modellen för detta utvärderas . Därefter prövas på nytt om bidraget ska finnas kvar och hur fördelningen i så fall ska se ut. Statsbidraget till landstingens tolktjänst 11.1Tolktjänst i offentlig regi I samband med utvidgningen av begreppet vardagstolkning (se kapitel 10) infördes ett statsbidrag som skulle kompensera lands- tingen för den merkostnad som följde. Tolktjänst i offentlig regi tillkom , då beslutade att ställa medel till förfogande för en försöksverksamhet med tolk- tjänst för döva. hade främst anhöriga till döva fungerat som tolkar. Även kyrkan genom sina teckenspråkskunniga präster och arbetsmarknadsmyndigheterna genom dess konsulenter för döva verkade som tolkar. Riksdagsbeslutet innebar att tolk- tjänsten knöts till landstingens hjälpmedelsverksamhet och ledde till att en organiserad tolkverksamhet successivt växte fram i lands- tingens regi. Denna finansierades genom en överenskommelse mellan staten och om vissa ersättningar till sjukvårdshuvudmännen m.m. (prop. 1980/81:187, bilaga 2). Över- enskommelsen innebar att sjukvårdshuvudmännen åtog sig att inom ramen för ersättningen för tillhandahållande av hjälpmedel till funktionshindrade (hjälpmedelsersättningen) bygga upp den sam- ordnade tolktjänsten för döva och dövblinda m.fl. samt att svara för kostnaderna för denna. ingår denna ersätt- ning i den allmänna sjukvårdsersättningen till landstingen (prop. 1992/93:159). Att anlita tolk enligt hälso- och sjukvårdslagen är alltså kostnadsfritt för tolkanvändaren. 11.1.2Införandet av ett riktat statsbidrag För att påskynda och stimulera utvecklingen inom tolktjänsten föreslog regeringen i prop. 1992/93:159 ett riktat statsbidrag för merkostnaderna för den utökade vardagstolkningen eftersom kommuner och landsting inte bör åläggas nya uppgifter utan att de får möjlighet att finansiera dessa på annat sätt än genom höjda skatter. med beslutet om det riktade statsbidraget slog man fast att hade ansvar för att organisera, finansiera och tillhandahålla tolktjänst. Syftet med bidraget var enligt prop. 1992/93:159 att ge sjukvårdshuvudmännen möjligheter att fort- Statsbidraget till landstingens tolktjänst sätta att utveckla tolktjänsten, så att den bättre svarar mot brukar- nas behov. Regeringen underströk också vikten av att Socialstyrel- sen noga ska följa upp och utvärdera effekterna och bedöma i vad mån döva m.fl. får den avsedda tillgången till tolk. Beräkningar som legat till grund för storleken på statsbidraget Beräkningarna för storleken av det riktade statsbidraget byggde på ett antal antaganden.