sou · GUB314d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Enligt hans mening bör ett uppehåll som varat längre än – såvida särskilda skäl inte föranleder annat – medföra att renskötsel- rätt inte kan anses etablerad. benämner upphörandet preskription, vilket är felak- tigt eftersom detta är något som omfattar fordringsrätter och inte sådana rättigheter som bruksrätter. Vad det i stället handlar om är eftergift genom passivitet, ett slags faktiskt handlande, som visar vad parten skall anses ha menat. Sådant agerande kan undantagsvis tolkas som avstående även från äganderätt, dock inte beträffande äganderätt till fast egendom.40 Enligt vår uppfattning bör följande anses gälla. Det krav på kon- tinuitet i brukandet som gäller för uppkomsten av urminnes hävd enligt äldre jordabalken kan med hänsyn till rennäringens särskilda villkor inte tillämpas på samma sätt i fråga om urminnes hävd till renskötsel. Man bör således inte beakta sådana uppehåll i brukandet som är normala till följd av att man måste invänta återväxten av renlav inom ett avbetat område eller som har sin grund i att ett område normalt sett utnyttjas endast under s.k. flenår Vi anser dock – i likhet med – att som huvudregel bör gälla att uppe- håll i brukandet som varar än medför att hävden bryts. Om brukandet skulle ske med längre intervall än så är det defini- tionsmässigt svårt att tala om en etablerad sedvana. Det kan finnas anledning till undantag från den angivna huvud- regeln. I Renbetesmarksutredningen41 talas om inre respektive yttre orsaker till uppehåll i brukandet. Med det förra begreppet menas hinder som beror på rennäringens förhållanden, medan det senare syftar på yttre hinder såsom t.ex. vattenkraftutbyggnad eller – vil- ket samerna särskilt framhåller – att inverkan av skadliga utsläpp från industrier påverkat tillgången på bete inom ett område. Sådana yttre hinder för brukandet bör normalt sett inte hindra uppkoms- ten av sedvanerätt för det fall att marken på nytt skulle bli använd- bar för renbete. Det bör dock framhållas att det i efterhand kan vara svårt att fastslå den egentliga orsaken till ett uppehåll. Vad beträffar den situationen att uppehåll görs efter det att urminnes hävd har uppstått har vi i klarhetens intresse valt att anse 40Från rättspraxis kan som exempel hämtas NJA 1993 s. 570 som gällde förlust av anspråk pga. giftorätt efter äktenskapsskillnad, se även i till advokat- samfund s. 343–364. 41Se avsnitt 7.6.8. att en renskötselrätt som inte tagits i anspråk på omkring , motsvarande den tid som krävs för rättighetens uppkomst, skall betraktas som övergiven och därmed inte längre gällande. 10.5.11 Betydelsen av markägares protester När en renägare använt ett visst område för renbete uppstår normalt sett urminnes hävd. Ett agerande från andra när- ingsidkare – i första hand den belastade fastighetens ägare (men också andra rättighetshavare) – kan emellertid göra att brukandet inte räknas som hävd. Man brukar tala om protester eller invänd- ningar mot nyttjandet. Vad som krävs är att de vilkas rättigheter utnyttjats på något sätt manifesterat missnöje över att samer utan stöd i sedvanerätt varit på besök med sina renar. Frågan är hur detta skall ha tagit sig uttryck. Någon uttömmande beskrivning som täcker varje situation är inte möjlig att åstadkomma. Man kan dock ha vissa hållpunkter vid en sådan bedömning. En är att man – långt i efterhand – inte bör ställa krav som gör det alltför svårt för en enskild näringsidkare att framföra sin uppfattning. Om motparten var okänd eller svår att få tag på bör det därför anses tillräckligt att invändningen har framförts till en myndighet, under förutsättning att myndigheten haft till uppgift att befatta sig med frågan. Ett krav som måste ställas är att invändningarna skall ha varit tydliga. Detta torde följa av ordet okvald i bestämmelsen i 15 kap 1 § jordabalken lag; vilket är en härledning från ordet kvälja, som betyder framställa invändning, anföra (mot en dom, beslut o.d.), yrka på rättelse osv.42 Detta kan ge ett intryck av att invändningarna måste framställas inför en domstol för att beaktas. Så drastiskt skall kravet på tydlighet dock inte tolkas. Vidare måste krävas att protester för att beaktas är rättsligt underbyggda eller annorlunda uttryckt har fog för sig. Allmänna minnesnöjesyttringar som innebär klagomål mot rådande ordning och stiftad lag, liksom mot en redan etablerad hävd kan inte godtas. En fråga är vem som skall ha framfört en protest för att den skall vara relevant. Eftersom missnöjesyttranden av detta slag framförts kollektivt, genom t.ex. byamän, socknar eller kommuner, bör det inte krävas att varje enskild fastighetsägare har framfört invändning eller att en protest på annat sätt kan härledas till viss fastighet. En protest behöver inte vara skriftlig. Också rent faktiska åtgär- der kan i vissa fall hindra uppkomsten av urminnes hävd, nämligen avstängningar eller andra motsvarande åtgärder. Detta följer av ordet ohindrad i den aktuella bestämmelsen i äldre jordabalken. En förutsättning är dock att sådana åtgärder måste ha varit lagen- liga. 10.5.12 Traktbegreppet ger upphov till tolkningssvårigheter I lagtexten saknas regler som klarlägger exakt på vilka fastigheter som det är tillåtet att utöva rennäring. Som redogjorts ovan talar rennäringslagen och dess föregångare inte om fastigheter utan om trakter. Begreppet vållar oklarheter i flera avseenden. En svårighet uppstår då man skall försöka förstå vad som menas när ordet används i äldre skrifter för att beskriva var renskötsel bedrivits. En annan fråga är om det på något sätt är möjligt att applicera begreppet på indelningen i fastigheter. Vad menas med att rensköt- selrätten utövas i en trakt? Något svar på frågan kan inte utläsas ur förarbetena till rennäringslagstiftningen. Det går inte heller att söka ledning från annan lagstiftning eller rättspraxis. Att ordet trakt kommit att användas måste bero på att syftet med att använda sig av detta begrepp varit att man velat beskriva stora ytor. Ordet kan därför inte tolkas på annat sätt än vad det rent semantiskt betyder: bygd eller större område. I förarbetena till ren- beteslag avvisades tanken på en yttre geografisk linje för vinterbe- tet.43 Det framstår inte som rimligt att nu ge ordet en annan tolk- ning och knyta traktbegreppet till exempelvis kommun-, socken- eller fastighetsgränser. En trakt måste dock vara sammanhållen och bestå av ett större område som har den gemensamma egenskapen att den används för renskötsel. Omfånget av en trakt är därvid beroende av hur renskötseln bedrivs och bedrivits. Förändringen i hur renskötseln och andra näringar utövas ställer krav på viss flexi- bilitet. Detta är något man måste ta hänsyn till när man definierar en trakt. Utvecklingen till en extensiv renskötsel med större hjor- dar har sålunda krävt mer betesmark än den intensiva formen. Och det moderna skogsbruket har på olika sätt påverkat förutsättning- arna för renskötseln. I samband med skogsavverkningar krävs det 43 Särskilda utskottets utlåtande nr 1 s. 14–15. att renhjordarna får tillgång till ny betes- mark. Det skall dock anmärkas att kravet på flexibilitet inte innebär att en hävd till renbete kan flyttas från ett område (trakt) där en upparbetad sedvanerätt föreligger till ett helt annat som inte tidi- gare belastats med renskötsel. Om man anser att det finns renskötselrätt i en trakt, måste detta betyda att alla fastigheter inom området formellt sett belastas av renskötselrätt. Att vissa markområden inom en definierad trakt inte är lämpade för renskötsel och därmed rent faktiskt inte skall belastas med renbete är en annan sak. 10.5.13 Bevisning om urminnes hävd till renskötselrätt Mål om tvister som rör renskötselrättens bestånd handläggs som vid allmän domstol och inte av förvaltningsmyndighet eftersom renskötselrätten är en civil rättighet.44 I processrätten brukar sådana mål benämnas dispositiva vilket anges i lagtexten på så sätt att förlikning är tillåten. En konsekvens av att ett mål är disposi- tivt är att domstolen är bunden av vad parterna yrkat och åberopat. Det är således inte möjligt för domstolen besluta mer än vad som yrkats eller att frångå ett medgivande. Och om en part erkänt, vitsordat, en omständighet, skall domstolen vid sin bedömning utgå från att det erkända sakförhållandet existerar. I dispositiva mål ankommer det på parterna att själva skaffa fram och bekosta bevisningen. Domstolen tar inte på egen hand fram någon utredning, men är å sin sida skyldig att se till att inga ovidkommande eller onödigt dyra bevis belastar processen. Det finns i 15 kap 4 § äldre jordabalken en bestämmelse om vilka bevis för urminnes hävd som får åberopas. Enligt denna skall bevis- ningen utgöras av gamla och laggilda brev och skrifter, eller trovär- diga män, de där om orten väl kunniga äro, och på ed sin vittna kunna. Bestämmelsen bygger på den legala bevisteori som förhärs- kade enligt äldre . Denna teori inne- bar i korthet att det i förväg var bestämt vilka sorters bevis som fick användas och hur dessa skulle bedömas. då den nuvarande trädde i kraft gäller emellertid fri bevisprövning. Allt som har betydelse skall vägas in i rättens 11 kap. 3 § regeringsformen och artikel 6 p. 1 i om mänskliga rättigheter. Inte desto mindre ligger det i sakens natur att bevis- ning om en på urminnes hävd grundad renskötselrätt i första hand måste föras med hjälp av äldre skriftligt material. Det är svårt att åberopa muntlig bevisning om sådant som ingen av sanna sago vet. Med hänsyn till den fria bevisprövningen kan dock även andra omständigheter få betydelse, såsom uppgifter om betesmarkernas beskaffenhet, renhjordarnas storlek eller kännedom om hur ren- skötsel bedrevs i äldre tider. Den omständigheten att sedvanerätten till renskötsel är styrkt inom en angränsande trakt kan också vägas in. För att man rätt skall förstå det historiska materialet är det vik- tigt att man sätter in detta i sitt rätts- och idéhistoriska samman- hang. Urminnes hävd förutsätter viss kontinuitet, varför en enskild uppgift sedd för sig vanligtvis inte utgör tillräcklig bevisning för att sedvanerätt föreligger. Det måste finnas uppgifter som bildar ett mönster. Det rör sig om vad man inom bevisrätten brukar kalla för samverkande bevisning. Det betyder att, även om varje uppgift sedd för sig inte kan tillmätas avgörande betydelse, sammantagna upp- gifter kan få avsevärd styrka. En viktig fråga är vem som har bevisbördan. Att bevisbördan åligger en part innebär att parten står risken för att en viss omstän- dighet inte kan utredas. Normalt sett ankommer bevisbördan på den part som påstår att något har ägt rum. Detta är naturligt efter- som det i allmänhet är omöjligt att bevisa motsatsen. Tillämpad på tvistemål om renskötselrätts bestånd innebär en sådan regel att bevisbördan ligger på samebyarna. Så har fallet också varit i de mål som handlagts. Det påstås ibland att man i tillämpar en omvänd bevis- börderegel – att det där ankommer på markägarna att bevisa att den omtvistade marken inte är belastad med tids bruk för ren- skötselrätt. Därvid hänvisar man framför allt till den s.k. Selbusa- ken (dom , lnr. lB/2002, nr 365/1999). Målet gällde om det förelåg rätt till renbete på vissa privatägda marker i Selbu kommun i Sør-Trøndelag. Landskapet ligger ungefär på samma breddgrad som . I målet hade ägarna till omkring 200 fastigheter väckt talan och yrkat att det skulle fastställas att samernas reinbeitesdistrikt inte hade rätt till renbete på fastighe- terna. Käromålen lämnades utan bifall i samtliga instanser. Vad som är intressant i denna dom är främst sättet att värdera bevisningen. Därvid fäste man i Høyesteretts avgörande särskild vikt vid att det med hänsyn till renens natur och betesmönster i förening med ter- rängförhållandena framstod som sannolikt att det förekommit renbete på de tvistiga områdena, vilka gränsade till distriktets centrala områden inom vilken sedvanerätten var ostridig. Vi menar att en bevisvärdering av det slag som förekommit i Sel- busaken i princip är möjlig också enligt svensk rätt. Även om man håller fast vid att bevisbördan formellt sett ligger på samebyarna blir det i praktiken så att bevisbördan vänder till markägarsidan när samerna åberopat sådana omständigheter som gör det i hög grad sannolikt att sedvanerätt har uppkommit. I kapitel 11 redovisas kommissionens slutsatser, såvitt gäller den yttre gränsen för ren- skötselområdet. Vi har där fördelat de marker som man från samernas sida gör anspråk i olika kategorier. Till kategori 2 har vi hänfört sådana områden, där sedvanerätten visserligen inte är obe- stridd, men där sannolikheten för att sedvanerätt skall föreligga enligt vår uppfattning är så stor att bevisbördan i praktiken ankommer på markägarna. 10.5.14 Frågor om rättskraft När en dom vunnit laga kraft – genom att den inte överklagats eller tvisten slutligt avgjorts av högsta instans – går det inte att på nytt väcka talan om samma sak.45 Domen har då rättskraft. Normalt sett är en dom emellertid bindande endast för parterna i målet. I vissa situationer kan dock andra bli bundna. Ett sådant exempel är då någon förvärvar viss rättighet från part i ett mål; det säger sig självt att förvärvaren i detta fall inte kan ha större rätt än överlåtaren.46 Det är en oklar fråga i vilken omfattning som en dom om bättre rätt till renskötsel är bindande för andra än parterna i det aktuella målet eller med andra ord hur långt rättskraften i ett sådant mål sträcker sig.47 När markägare fört talan mot en viss sameby och vunnit domstolens förklaring att marken inte är belastad med ren- skötselrätt kan man sålunda fråga sig om avgörandet äger rättskraft i förhållande till andra samebyar. Det är inte alldeles givet hur det förhåller sig med den saken eftersom renskötselrätten tillkommer inte enskilda samebyar utan det samiska folket. Den enskilda same- byns rätt är enbart beroende av administrativa beslut 45Här bortses från den begränsade möjligheten till resning och andra extraordinära rätts- medel. 46Ekelöf Rättegång III sjätte upplagan s. 147. 47Här bortses från de fall där en rättighets bestånd prövats i andra mål än tvistemål. Ett exempel på en sådan annan situation är att domstolen i ett brottmål om olovligt fiske finner att åtalet skall ogillas eftersom den tilltalade har rätt att fiska. Utgången i brottmålet medför inte att det fastställts att det existerar en sådan rätt men har givetvis viss bevisverkan. med stöd av 7 § rennäringslagen om hur betesrätten skall fördelas. Eftersom samebyarna anses ha talerätt i mål om renskötselrättens bestånd och de därmed fått ett mandat att företräda det samiska folket som sådant faller det sig enligt vår uppfattning mest naturligt att betrakta saken så att domstolen genom sitt avgörande fastställt att marken inte över huvud taget är belastad med renskötselrätt. Med ett annat betraktelsesätt skulle det bli nödvändigt för mark- ägarna att rikta sin talan mot samtliga samebyar. En dom i ett mål om renskötselrättens bestånd har formellt sett rättskraft bara i förhållande till de fastighetsägare, vilka i egenskap av kärande eller svarande fört talan i målet. Det är emellertid ofta så att rättegången inte berör samtliga markägare inom den trakt som tvisten gäller. De skäl som domstolen redovisar till grund för sitt avgörande kommer därför enligt sakens natur i allmänhet att äga tillämpning också för fastigheter som stått utanför processen men som ligger i samma trakt. Detta innebär att domstolens avgörande i sådana fall mera informellt kan – beroende på utgången – åberopas till förmån för eller mot dessa fastighetsägare. Därvid måste man dock hålla i minnet att avgörandet – med hänsyn till tvistens dispo- sitiva natur – varit beroende av vilka grunder och omständigheter som parterna i målet har åberopat. Avgjorda och pågående mål om renskötselrätt har till uppgift att bestämma ren- skötselområdets yttre gräns enligt gällande rätt. I de fall frågan om ett område omfattas av renskötselrätt eller inte redan har avgjorts av domstol genom en laga kraft ägande dom är saken klar. Det ankommer inte på oss att överpröva domstolarnas avgöranden. Vi har därför valt att inte ta ställning till sådana områden. I kap. 11 redovisas dock de mål som avgjorts med vissa kommentarer. Härjämte pågår processer beträffande vissa områden. Också dessa områden lämnas utanför vår redovisning. Det skulle inte vara korrekt från vår sida att redovisa ett ställningstagande till förmån för den ena eller den andra parten i en pågående rättegång. Härtill kommer att det är domstolens kommande avgörande som vinner rättskraft – inte kommissionens bedömning. I samtliga mål har talan väckts av markägare mot samebyar. Käromålen är utformade som negativ fastställelsetalan. har i de olika målen således yrkat att det skall fastställas att någon av avtal oberoende rätt till bete med ren inte belastar deras fastig- heter.48 Renbetesmålet T 88/90 m.fl. och Hovrätten för Nedre T 58/96 Se avsnitt 11.6 () T 352/95 Se avsnitt 11.6 (och ) T 459–460/98 Se avsnitt 11.2.3 (Sävast – ) T 270/94 Se avsnitt 11.3.3 (Bjuröhalvön) T 977/04 Se avsnitt 11.5 (– ) T 1733/98 Se avsnitt 11.4.2 () 10.5.16 Renskötselrätt på annan grund än urminnes hävd Den renskötsel som bedrivs inom renskötselområdet utövas med stöd av rennäringslagstiftningen. Denna är inte tillämplig utanför renskötselområdet – låt vara att detta är till stora delar obestämt såvitt gäller de yttre gränserna. Renskötselområdet kan inte utvid- gas eller inskränkas på annat sätt än genom lagstiftning. 48 I vissa mål har förts talan om äganderätt till mark inom renskötselområdet. Det s.k. skattefjällsmålet (NJA 1981 s. 1) är det mest kända. har vid flera domstolar i enskilda parter väckt talan mot staten och hävdat att de på grund av sina förfäders innehav av lappskatteland skall anses som ägare till mark som motsvaras av lappskattelanden. Dessa mål ligger utanför denna framställning. följer inte minst av att renbetesrätten inte tillkommer enskilda näringsidkare eller samebyar, utan samerna som folkslag, vilka sak- nar företrädare med behörighet att avtalsvis avstå från rättigheten. (Möjligen kan förbudet mot att inskränka renbetesrätten kringgås genom att en sameby, som är taleberättigad i en tvist, lämnar ett processuellt medgivande eller medverkar till en av domstol stadfäst förlikning.) Inom områden där renskötselrätten är oklar eller annars tvistig kan denna inte rättskraftigt fastställas på annat sätt än genom ett domstolsavgörande. Det sagda hindrar inte att enskilda markägare inom renskötsel- området träffar avtal med rennäringsidkare eller samebyar om hur rennäringen skall bedrivas eller om villkor för skogsbruket eller någon annan av markägaren bedriven näring. Sådana avtal är inte bara vanliga utan anses också eftersträvansvärda inom renskötsel- området. Ett problem är därvid att avtal av sådant slag visserligen är på vanligt sätt bindande mellan avtalsparterna men saknar – till men för båda parterna – ett fullgott skydd mot tredje man. Markägaren kan sålunda inte åberopa avtalet om någon annan än motparten skulle med stöd av den för samerna som folkslag gäl- lande sedvanerätten ta hans mark i anspråk. Detta eftersom mot- parten – antingen denne är en enskild företagare eller en sameby – inte har någon mot andra samer eller samebyar garanterat gällande rätt. Om motparten är en enskild företagare riskerar markägaren att hans mark under löpande avtalstid tilldelas en annan företagare genom beslut inom samebyn. Om å andra sidan samebyn är mot- part finns det en risk att marken genom ett administrativt beslut av hänförs till en annan samebys betesområde. Markäga- ren anses i juridisk mening inte berörd av ett internt beslut inom samebyn eller av ett förvaltningsbeslut rörande samebyarnas grän- ser och kan därför inte föra talan i förvaltningsdomstol. För samepartens del gäller att ett avtal om betesrätt saknar sådant skydd mot en ny markägare eller en innehavare av någon annan begränsad rätt till marken som tillkommer t.ex. en jord- bruksarrendator. Man kan endast åberopa det begränsade skydd som följer av de allmänna bestämmelserna om nyttjanderätt i 7 kap. jordabalken. Det är också möjligt att avtalsvis instifta renbetesrätt utanför renskötselområdet. Ett sådant avtal utgör en nyttjanderätt enligt 7 kap. jordabalken. Det är nämligen enligt 14 kap. 4 § jordabalken förbjudet att avtalsvis upplåta servitut för rätt till bete, vilket annars skulle ha varit ett alternativ om renägaren också var ägare till Möjligheten att genom fastighetsbildning bilda servi- tut för bete finns formellt men sådana servitut torde vara svåra att tillskapa i praktiken. En upplåtelse av renskötselrätt som gäller på privat ägd mark är inte bindande längre än 50 år.49 Den rättsliga regleringen av rennäringen har sin grund i då samerna ställdes under statligt förmynderskap. Deras intressen skulle tas till vara av lappfogdarna och länsstyrelserna. Regleringen framstår enligt vår mening som i många hänseenden föråldrad och den bidrar inte till en tillfredsställande utveckling av rennär- ingen. De bristande möjligheterna till stabila avtalslösningar är sär- skilt besvärande när marken behövs för rennäringen, men där det enligt laga kraftägande dom inte föreligger någon sedvanerätt (t.ex. ). Detsamma gäller de områden där det enligt vår bedömning är oklart om sedvanerätt föreligger eller inte. Det är uppenbart att det skulle behövas en genomgripande översyn. En sådan ankommer inte på oss. Vi återkommer dock till vissa frågor i redogörelsen för vårt förslag till ett statligt medlingsinstitut – se kapitel 4. 49 Här bortses från den teoretiska möjligheten att upplåtelsen skulle kunna gälla område inom detaljplanelagt område. I så fall är den inte bindande längre än .