sou · GUB353 · 2007-01-01 00:00:00 — Det är därmed inte i första hand genom att öka medlemsantalet via nyrekrytering som ett parti säkrar eller förbättrar sin ekonomi och sitt handlingsutrymme. Den rationella partiorganisationen satsar på röstmaximering snarare än insatser för rekrytering av ett brett medlemsunderlag. i perspektivet av kostnadseffektivi- tetsargumentet betyder detta på att nyrekrytering av medlemmar generellt inte är lönsamt i sig. Även när nyrekryteringen ses som en av de mest centrala frågorna kan den ändå framstå som en relativt sett dyr kostnadspost som är svår att motivera. I synnerhet kan detta tänkas gälla när högre ekonomiska och andra insatser krävs för att nå vissa samhällsgrupper, såsom exempelvis personer med invandrarbakgrund. På grund av att de är en liten och heterogen grupp är de också särskilt kostsamma att nå (och 2004). Det som kunde göra insatser även bland mer svårfångade målgrupper, som invandrare, ekonomiskt fördelaktigt vore om sådana skulle leda till en kännbar avkastning i form av väljarröster. Detta sker dock endast under två villkor: Dels att väljarkategorin i fråga utgör en tillräckligt stor andel av partiets potentiella väljare för att alls kunna definieras som en intressant målgrupp, dels att man tror att en ökad andel medlemmar med invandrarbakgrund är ett effektivt sätt att värva invandrarröster. Men eftersom väljare med invandrarbakgrund utgör en relativt liten del av den totala väljarkåren, och att orsakssambandet mellan fler medlemmar med invandrarbakgrund och ett ökat antal röster är minst sagt osäkert, framstår inte satsningar på att rekrytera medlemmar med invandrarbakgrund som strategiska, ur kostnadseffektivitets- synpunkt. Detta väcker naturligtvis en viktig fråga om i vad mån det är bra ur ett demokratieffektivitetsperspektiv att samhälls- grupper som inte är tillräckligt attraktiva väljarkategorier inte får sina intressen representerade på lika villkor. Undersökningar visar att det i fråga om partimedlemmarnas sociala sammansättning och aktivitetsgrad finns relevanta skillnader mellan olika befolkningsgrupper. En tydlig förändring att andelen arbetare i partierna minskat minskat i . Åldersmässigt är det främst de yngre som blivit färre; visserligen har äldre åldersgrupper historiskt varit överrepresenterade bland partimedlemmarna, men skillnaderna har ökat (m.fl. 2000). Kvinnor är delvis underrepresenterade, medan underrep- resentationen av personer med invandrarbakgrund i partierna är tydlig och den förefaller att ha ökat snarare än minskat (Adman och Strömblad 2000). Medan kvinnor, unga, personer med invandrarbakgrund och arbetarväljare är underrepresenterade bland aktiva partimedlemmar är pensionärer, medelålders, män, tjänste- män och egenföretagare i gengäld överrepresenterade. Utveck- lingen har ibland beskrivits som att partierna har svårt att rekrytera mellangenerationen, och att detta lett till åldrande politiska partier (m.fl. 2000, Gidlund och 1999). De högutbildade medlemmarna och medlemmar i de högsta åldersgrupperna är mer aktiva. Att andelen arbetare relativt sett har minskat är vidare en utveckling som kan tänkas få direkt negativa effekter på rep- resentationen bland personer med invandrarbakgrund eftersom merparten av dem, oavsett tidigare yrkeskvalifikationer och utbild- ning, arbetar i mindre kvalificerade yrken. En vanlig bild är att bland annat kvinnor, personer med invand- rarbakgrund och ungdomar kan möta tydliga svårigheter när de försöker ta sig fram på politikens arenor. Andra kategorier som brukar nämnas, men som inte studerats i någon större omfattning är homo- och bisexuella personer och funktionshindrade (och 2005). Som vi har sett har den dominerande förklaringen till invandrares underrepresentation handlat om deras bristande resurser. Mot detta kan frågan ställas om i vilken utsträckning den i partierna rådande incitamentsstrukturen, tillsammans med parti- ernas institutionella lösningar och rutiner, försvårar för nya grup- per att få plats i partiorganisationerna. Därmed handlar problemet sannolikt inte i första hand om att personer med invandrar- bakgrund skulle vara föremål för omfattande inslag av direkt diskriminering. I stället kan problemet, som i många andra organi- sationer, tänkas ha sin grund i etablerade regelsystem som får oavsedda konsekvenser i form av exkludering. 1.9.6Den professionella organisationen och den snabba politiken Det är värt att notera att de svenska partierna har jämförelsevis väl utbyggda partiorganisationer och det förekommer omfattande aktiviteter mellan val, och detta gäller ännu särskilt i de mer folk- rörelseorienterade partierna och socialdemokraterna (2001; Gidlund och 1999). Den allmänna tendensen är dock att antalet medlemmar som aktivt engagerar sig i partierna, vilka utgör ungefär hälften av medlemskåren, har sjunkit stadigt under . Utvecklingen i partierna har gått mot att professionella partifunktionärer allt oftare ansvarar för de uppgifter som tidigare i större utsträckning sköttes på volontär basis av partimedlemmar. I och med professionali- seringen av verksamheten har de centrala partiorganisationerna också vuxit i storlek, med ett betydande antal heltidsanställda. Antalet heltidsanställda partifunktionärer uppgick i genomsnitt till 50 personer , medan motsvarande siffra var 200. , fanns det i partierna cirka 330 heltidsanställda partiarbetare (2004). Partiorganisationerna drivs därmed i allt högre grad av ombudsmän och anställd kanslipersonal, även om deras antal har något minskat (ibid.). Vid sidan om ökningen av antalet heltidsanställda, som får be- traktas som en central aspekt av professionalisering, så är en avgörande fråga även vad dessa funktionärer har för uppgifter. Även om kampanjmetoderna i de svenska partierna inte har förändrats radikalt, och detta särskilt i jämförelse med amerikanska, engelska och tyska partier, så har en reell kvalitativ förändring skett i det att fler personer i partierna arbetar med medie- och opinions- frågor (Nord 2004). Partierna gör allt oftare egna opinions- undersökningar och partistrategi förefaller få större utrymme. Även om det kan konstateras att det ökade inslaget av politiskt marknadstänkande inte gäller lika tydligt för alla partier är det uppenbart att detta inslag är en viktig del av partiernas strategi. Allt fler får sin politiska information genom medierna, som väljarna blir mindre lojala, och därmed blir också mediebilden viktigare än någonsin för partiernas framgång. (Nord 2004). Inslaget av politiskt marknadstänkande i är lägre än i många andra länder; och detta behöver inte bara vara beroende på avsaknaden av politisk reklam i TV och att medierna fortfarande ägnar politiska frågor relativt stort utrymme, utan det uppges även bero på ett större motstånd i partierna mot att göra sig till valmaskiner (ibid.). En viktig konsekvens av dessa tecken på ökad effektivisering och professionalisering av det interna partiarbetet, vilket i sig är helt i linje med de ideal som allmänt gäller inom det offentliga organisa- tionsfältet, är att avståndet till de vanliga medlemmarna tenderar att växa. Om man drar paralleller med utvecklingen från den folkstyr- da offentliga förvaltningsorganisationen till den marknadsstyrda kan det finnas en risk i att partimedlemmar förvandlas till shopp- ande kunder och klienter i stället för att vara själva grunden i partiorganisationen. Som kund kan man vara mer eller mindre lojal och antingen belöna ett parti för dess politik, såsom den beskrivs och betygssätts i media, genom att rösta på partiet eller uttrycka sitt missnöje genom att rösta på något annat parti. Som kund köper man tjänster och service, vilket lämpligen görs med röstkortet som lämplig valuta. Som kund arbetar man inte åt organisationen. Detta görs i stället på ett mer effektivt sätt av de, för ändamålet anställda, professionella. Detta är förstås en hårdragen bild av partiorganisationerna . Men i sin förlängning kan den utveckling partierna genomgår – från medlemmarnas partiorganisation till den mer professionella och den därmed medialt och i andra avseenden mer effektiva organisationen – betyda att partiet som en viktig plattform för medlemmar att engagera sig i framstår som en allt mindre rimlig tanke. När partiorganisationen således krymper som en plattform för medlemmarna, antalsmässigt och genom att medlemsaktiviteten får minskad betydelse för partiet, kan detta tänkas få negativa konsekvenser särskilt för de grupper, som till exempel invandrare, som är underrepresenterade i partierna. Även om professiona- liseringen sannolikt är mindre påtaglig på det kommunala planet så blir steget till partimedlemskap genom denna utveckling ännu längre, då det handlar om att komma in i en professionellt styrd organisation. I utvecklingen mot en mer professionaliserad partiorganisation ingår även en utveckling mot en mer effektiv kommunikation med väljarna. Här ingår spridningen av informationsmaterial som en viktig beståndsdel; vilket kan betraktas som ett enklare och framför allt ett avsevärt mindre kostsamt sätt att nå människor i ett samhälle med högre utbildningsnivå än uppsökande verksamhet. Partiernas utveckling har kännetecknats av att man från att grunda sig i särskilda socialgrupper har kommit att omfatta bredare lager av befolkningen och gå i riktning mot så kallade catch-all- partier (Kirchheimer 1966). En viktigare målgrupp för partierna att anpassa sig efter beskrivs ofta vara den breda medelklassen; det vill säga väljare som genom sina arbeten är vana att snabbt orientera sig i, ta till sig och konsumera tidsbesparande skriftlig, medial och elektronisk information (SOU 2000:1). Den effektiva politiken förutsätter effektiva informationskonsumenter, vilka har en längre skolutbildning och ofta tillhör den breda medelklassen. Dessa är lättare att mobilisera och de investerade resurserna i information ger bättre utdelning än i grupper som kanske är svårare att nå (jmf och 2004). När partierna dessutom i ökad utsträckning förefaller att rikta in sig mot att mobilisera valdeltagande, snarare än att locka till att investera tid och resurser i aktivt partiarbete, då framstår olika typer av enkelriktat, ofta skriftligt, material snarare än uppsökande verksamhet som en överlägsen metod. Vi menar att den nya snabba politiken gynnar vissa mer än andra. Bland annat missgynnas de som inte genom sina arbeten tillhör konsumenter av snabb information. Hit kan i någon mån också en betydande del av personer med invandrarbakgrund höra, som trots en mycket varierande utbildningsbakgrund, ofta arbetar i mindre kvalificerade yrken i . Det finns visserligen exempel på att man lokalt i partierna har insett detta behov av att i större utsträckning och mer kontinuerligt visa sig ute i svenskglesa områden (Lukkarinen 2001; och 2004). Den sammantagna bilden är dock att sådana insatser har givits mindre prioritet, till förmån för professionellt skötta informationskampanjer, avsedda att utifrån marknadsunder- sökningar rikta sig till lämpliga målgrupper. Som grund för utform- ningen av dessa informationskampanjer gör partierna ofta en indelning i målgrupper i olika kategorier, där den grundläggande indelningen kan handla om säkra väljare och övriga, och där säkra väljare är personer med stark partisympati (Kavanagh 1996). Dessa väljare kan andra partier generellt lägga mindre energi på att nå, eftersom det kräver stora ansträngningar i förhållande till resul- tatet. Men även personer som är mycket skeptiska till att rösta över huvud taget kan ofta anses kräva för stora ansträngningar (Nord 1997). Personer med invandrarbakgrund kan förmodligen i särskilt hög utsträckning räknas till dessa grupper. En delvis annan faktor som särskilt kan påverka partiernas förmåga att nå just personer med invandrarbakgrund är att den snabba informationen aldrig kan ersätta partiernas traditionella socialisationsuppgift när det gäller att skapa möjligheter till ökad social samhörighet, identifikation, ömsesidighet och tillit. Detta är något som tas upp i nästa avsnitt. Sammantaget kan vi konstatera att de äldre formerna av mobilisering, via sociala aktiviteter, som även skulle nå andra än informationskonsumenter i stället oftare uppfattas som allt för kostsamma, med deras relativt sett högre resurs- och personalkostnader. Som med flera (2000) påpekar kan partierna anses ha mer eller mindre abdikerat från den form av ideologiska samman- hållning som avses med socialisationsfunktionen. Denna utveckling ses som en del av en större trend, där den minskade partilojaliteten och mediernas socialiserande roll hör samman med att partierna har kommit att omfatta mindre avgränsade intressen (ibid.). Det sam- manhållande sociala kittet som kan skapas genom mobilisering och ett brett deltagande i partiföreningar, och som kan bidra till att stärka sociala kontakter, integration och tillit, går därmed i viss mån förlorat. Man har argumenterat för att det numera i stället är medierna som svarar för den socialiserande funktionen (m.fl. 2000). Medierna har dock betydligt annorlunda förutsätt- ningar för att genomföra uppgiften. De kan förmedla värden och information, men bristen på social interaktion gör att känslan av social samhörighet, identifikation och ömsesidighet inte kan åstad- kommas på samma sätt som genom en levande social process, byggd på gemensamma sociala aktiviteter. Partiernas socialisationsuppgift framstår som viktigare för vissa samhällsgrupper än för andra. Vi har tidigare konstaterat att parti- ernas prioritering av enkelriktade informationssatsningar till sina målgrupper – i stället för uppsökande verksamhet och medlems- rekrytering – kan leda till att i partierna underrepresenterade grup- per, som invandrare, knappast kommer att kunna förbättra sin närvaro i politiken. På ett motsvarande sätt leder även partiernas abdikering från socialisationsuppgiften till mer kännbara negativa konsekvenser för personer från grupper som i högre utsträckning befinner sig utanför politiken. Till exempel har man kunnat iaktta tendenser till misstro mot partiernas ensidiga intresse för att just inför valen vilja locka väljare med invandrarbakgrund ( Vi menar att det grundläggande problemet kan ligga i att information genom omfattande mötes- och uppsökande verksam- het – om än inte nödvändigtvis i deras traditionella form – kan vara viktig för att mer konkreta bilder av partierna och deras verk- samhet ska framträda, något som krävs för rekrytering av nya medlemmar. Aktivt deltagande i ett partis arbete innebär att medlemmar får möjlighet att påverka vilka frågor som tas upp på dagordningen och vilka som hålls borta därifrån. Det innebär även möjligheter till att utöva inflytande över hur aktuella problem formuleras, och hur de kopplas till olika gruppintressen i samhället. Detta är särskilt vitalt för värnandet av olika minoritetsintressen. I dagens partier upptar förtroendevalda en allt större andel av partiernas medlemmar (). När partierna i allt mindre grad förmår att utföra sin socialisationsuppgift, med lokal mötes- och förenings- verksamhet, så medför detta ett starkare inflytande för sittande förtroendevalda medan enskilda medlemmars påverkan minskar. En annan konsekvens av att partierna avstår från sin socialisationsuppgift är att steget till att bli förtroendevald nu kan tänkas bli ännu längre än tidigare, då det är svårare för informa- tionskonsumenter än aktiva partimedlemmar att föreställa sig i rollen som förtroendevald. En minskad betoning av socialisa- tionsuppgiften kan också medföra att partierna inte har samma möjligheter att erbjuda inskolning för de nya medlemmar som kanske särskilt skulle vara i behov av detta för att känna sig väl- komna. En organisationsstrategi som i ökad utsträckning priori- terar kostnadseffektivitet bidrar till en utveckling som inte främjar en ökning av invandrares deltagande i partiorganisationer. 1.9.8Identitet och kultur – som tillgång eller hinder Att partierna är relativt slutna organisationer är en central iakttagelse som görs av Gidlund och utifrån deras intervjuundersökning med aktiva och passiva partimedlemmar i trotjänare (1999), en slutenhet som beskrivs i termer av inte bara formbundenhet utan även i social slutenhet. En hypotes som framförts i internationell partiforskning är att denna slutenhet dessutom har ökat i takt med fallande medlemstal (SNS 2000). En aspekt, som utifrån vår analys även bör kunna medföra en ökad slutenhet, är att partierna på centrala punkter har ändrat karaktär När dessa efter hand har blivit mer pro- fessionella i hur de genomför sitt uppdrag, har det ökade avståndet mellan de som är verksamma i partierna och de breda väljar- grupperna blivit alltmer kännbart. Generellt kan det därmed ha blivit allt viktigare att passa in och därför också svårare för potentiella medlemmar att ta sig in i partierna. En utveckling som kan tänkas motverka denna tendens är att partierna på grund av medlemsminskningen, och ett ökat behov av medlemmar, skulle vara särskilt välkomnande mot nya medlemmar och lämna en del av de krav som tidigare rests, i form av lojalitet och inskolning. Om nu antagandet om en ökad slutenhet stämmer, oavsett om det sker genom professionalisering eller minskande medlemstal, så kan detta yttra sig i ett ökat inslag av vi-och-dem-tänkande inom partierna (m.fl. 2000). Resonemanget handlar om att när grupptänkandet är starkt kan det också utvecklas ett tryck mot enhetlighet. Skillnader mellan passiva och aktiva medlemmars intresse, åsikter och syn på sig själva skulle kunna indikera vissa mindre skillnader, men i vilken omfattning inslaget av vi-och- dem-tänkande skulle finnas i de svenska partierna saknas det i stort närmare kunskap om (ibid.). Ett visst mått av slutenhet brukar dock betraktas som naturligt, eftersom ett grundläggande inslag av sammanhållning kan ses som nödvändigt för att partierna ska fungera som effektiva organisationer (och 2001). En allt för stor öppenhet kan ses som ett hinder för att kunna diskutera känsliga eller viktiga frågor internt, innan partiernas linje torgförs eller blir föremål för förhandling. Den centrala frågan här är då vilka konsekvenser som detta kan tänkas få ur lika-rättighetsperspektivet och för invandrares lika villkor att engagera sig i partierna. Det är lätt att inse hur de ökade kraven på enhetlighet, tillsammans med en skarpare gränsdragning från partiernas sida mot dem som inte tillhör vi:et i partiorga- nisationen, borde drabba de personer hårdare som på olika sätt har svårare att smälta in. Om tröskeln för ett medlemskap generellt blivit högre, har den förmodligen blivit ännu mer svårforcerad för den som på ett eller annat sätt har avvikande yttre attribut eller annan politisk-kulturell bakgrund. 1.9.9Personer med invandrarbakgrund och den traditionella identiteten Såväl vikande medlemstal som politikens professionalisering kan påverka partiorganisationerna på ett sådant sätt att de riskerar att hamna i en viss försvarsposition. Detta kan resultera i kulturell avskärmning i partierna, vilket enligt undersök- ning märks på två sätt (m.fl. 2000). För det första genom partiernas särpräglade symbolmiljö, vilket kan leda till att den traditionella identiteten drivs för långt så att potentiella parti- medlemmar känner sig främmande inför den. För det andra kan de partiaktiva bli en sluten grupp, politikerna, med ett beteende som för utomstående framstår som en egen livsstil. Det är främst den senare formen av slutenhet som vi menar i viss utsträckning även bör kunna härledas till partiernas professionalisering. I ett organisationsteoretiskt perspektiv framstår partiorganisa- tionernas agerande som högst rimligt. Som moderna organisationer respekterar de kraven på effektivitet och professionalism. Politiken framstår som en professionell karriär, en livsstil, och partiet som den framgångsrika entreprenören på politikens marknad. Mer än så, styrda av den logik som kännetecknar framgång inom det offentliga organisationsfältet, kan man förvänta sig att partierna som moder- na organisationer betonar vikten av en traditionell identitet, genom att i förhållande till omvärlden markera både identitet och särart (1992; 1995). Förstärkningen av den tradi- identiteten kan då bli ett led i den ökade betoningen av mediekonsumtion och i breddningen av traditionella ideologiska kärngrupper, i enlighet med utvecklingen mot så kallade catch-all- partier. I betonar man framför allt hur unga människor kan tänkas ha svårt att identifiera sig med en sådan speciell livsstil och identitet som partierna ger uttryck för (m.fl. 2000). Vi vill dock understryka att denna slutsats även bör kunna gälla för en rad andra grupper i samhället. Om betoning av särart och identitet i partierna även framstår som ett problem för möjligheterna för personer med invandrarbakgrund att engagera sig i partierna är en empirisk fråga som vi saknar närmare kunskap om. Tidigare undersökningar har dock indikerat att exempelvis den politiska jargongen eller fackspråket generellt kan utgöra en stötesten, inte minst för personer med invandrar- bakgrund (Lukkarinen 2001); något som därmed riskerar att öka svårigheterna att ta sig in i det mer eller mindre slutna sammanhang som partierna kan utgöra. Frågan om partiorganisationers identitet och vilken grund denna identitet bygger på är central även på andra sätt, genom att den handlar om hur den traditionella identiteten definieras i ett på samma gång både historiskt och nationellt sammanhang. De före- ställningar som ligger till grund för det traditionella bygger i hög grad på en idealbild om en samhällsgemenskap grundad på etnisk homogenitet i det svenska samhället. Här är det viktigt skilja mellan den deskriptiva aspekten, att det svenska samhället historiskt präglats av en betydande grad av etnisk homogenitet, och den normativa aspekten. Framför allt det historiska normativa arvet får stor betydelse för exkludering/inkludering i dagens politiska liv. Den gällande har bland annat uttryckts i hur staten aktivt motverkat likabehandlingsprincipen i samefrågan (Mörkenstam 1999) eller i fråga om den finsktalande minoriteten i (Municio 1993). Först , och främst på grund av internationella påtryckningar för att stödja minoriteters ställning, har det skett en omprövning i statens syn i minoritetsfrågan. Således kan den traditionella identiteten, som är en etniskt exklu- derande och därmed etniskt diskriminerande identitet, antas vara ett betydande hinder för deltagandet bland personer med invandrarbakgrund. Hur skulle då en sådan eventuell exkludering av invandrare te sig? Exkluderingsprocessen behöver inte betyda att partierna skulle vara medvetet selektiva i det sociala bemötandet eller i den aktiva rekryteringen av nya medlemmar och förtroendevalda i fråga om deras majoritets- respektive minoritetsetniska bakgrund. Exklu- deringen sker i hög grad även genom själveliminering, på så vis att människor med minoritetsetnisk bakgrund, när de känner att de inte passar in, inte heller söker sig till partiorganisationer som i sin identitet signalerar etnisk homogenitet som det normala, och med utrymme för mer eller mindre explicit uttryckta nedvärde- rande attityder mot andra kulturer och minoritetsetnicitet. Därmed kan den identitet och den kultur partiorganisationerna ger uttryck för få diskriminerande effekter, som en form av institutionell diskriminering. Tillämpande av en färgblind rekryteringspolicy från partiernas sida, med utgångspunkt i etablerade och normala rekryteringskriterier, får därmed automatiskt en diskriminerande effekt. Även om detta motverkas av att minoritetsetnicitet sam- tidigt används som en positiv egenskap, och partierna vidtar särskilda åtgärder för att minska den låga representationen bland personer med invandrarbakgrund, löser inte säråtgärderna själva grundproblemet med en etniskt diskriminerande identitet. En ökad slutenhet kan som framgått definieras i termer av vissa tendenser till inre sammanhållning och enhetlighet i partierna.