sou · GUB343 · 2007-01-01 00:00:00 — I förhållande till vad som gäller enligt den nuvaran- de lagen (17 § första stycket andra punkten) skiljer sig bestämmel- serna åt på det sättet att anläggningens högre eller lägre risk tidigare helt kopplats samman med frågan om det vid anläggningen hanteras obestrålat uran, medan den föreslagna bestämmelsen bygger på en mer generell riskbedömning. Av artikel 7 i den reviderade Pariskon- ventionen följer att försäkringsnivån inte får underskrida . För transporter gäller emellertid en högre gräns, . Eftersom det har ansetts lämpligt att tillämpa en enhetlig nivå, och premiernas storlek knappast alls påverkas, gäller med stöd av paragrafen att den lägsta godtagbara nivån uppgår till ett belopp mot- svarande . Utredningen har behandlat ändringarna och den nya bestämmelsen i avsnitten 7.11–7.12. I paragrafen erinras om att särskilda ansvarsregler kan aktualiseras om en radiologisk olycka inträffar under transport eller uppläggning av kärnämne eller kärnavfall under transport. Från definitionen av kärnämne undantas i enlighet med naturligt uran och utarmat uran. Se vidare 27–38 §§ nedan. (28 och 32 §§, art 10 (c) ) I första stycket regleras den situationen att en skadelidande – trots att anläggningsinnehavaren har en skyldighet att ha ansvarsförsäk- ring eller annan ekonomisk säkerhet – inte kan få ersättning för en skada som han eller hon är berättigad till. En sådan situation skulle kunna uppkomma t.ex. om försäkringsgivaren råkar i obestånd och försätts i konkurs. Statens ansvar att i andra hand ersätta de skade- lidande aktualiseras . Om skadorna efter en eventuell olycka skulle uppgå till högre belopp följer av anlägg- ningsinnehavarnas obegränsade ansvar att det – utöver den särskilda regleringen i 16 § som bygger på tilläggskonventionens gemensamma statsansvar – egentligen inte finns någon övre gräns att beakta i sam- manhanget. Även om kravet på finansiering av det obegränsade ansvaret upphör vid svarar primärt anläggnings- innehavaren med sina tillgångar enligt de utgångspunkter som närmare utvecklats i avsnitt 9.3 (jfr 18 §). I andra stycket regleras statens skyldighet att i andra hand svara för anläggningsinnehavarens ersättningsansvar om försäkringen – på de grunder som utredningen har utvecklat i avsnitt 7.12 – satts ned till eller annat belopp, högre än . Statens ansvar att i andra hand ersätta de skadelidande aktualiseras då redan efter den lägre ersättningsnivå som tillämpas och gäller . I sak innebär detta inte någon förändring i förhållande till vad som gäller vid transportskador. Ersättning av statsmedel enligt tilläggskonventionen (29 § och art 2–3 tilläggskonventionen) I paragrafen regleras de närmare villkoren för när ersättning kan betalas av gemensamma statsmedel. För att svara mot den reviderade tilläggskonventionen har flera sakliga ändringar gjorts i förhållande till motsvarande bestämmelse i den nuvarande lagen. I första stycket, som behandlas i avsnitten 1.3 och 9.3.1, regleras när ersättning kan aktualiseras som en följd av de folkrättsliga för- pliktelser som följer av tilläggskonventionen. Sådan kompletterande ersättning av statsmedel betalades tidigare som ett tredje ersättnings- steg, vilket följde på anläggningsinnehavarens och anläggningsstatens ersättningsansvar med stöd av , i intervallet mellan 175 miljoner särskilda dragningsrätter och 300 miljoner särskilda dragningsrätter. Detta ersättningssystem har i grunden bibehållits, men de olika ersättningsnivåerna har höjts påtagligt. För svenskt vid- kommande följer vidare av det obegränsade ansvaret (jfr 10 § andra stycket) att de första och andra ersättningsstegen båda omfattas av anläggningsinnehavarens ersättningsansvar. En tillämpning av denna paragraf, som alltså motsvarar det tredje ersättningssteget, aktualiseras om skadorna skulle bli så omfattande att de skadelidandes krav på ersättning överstiger . I den situationen skall ytterligare ersättning med maximalt 300 miljo- ner euro, dvs. maximalt , betalas gemen- samt av samtliga stater anslutna till tilläggskonventionen. Ersätt- ningen skall betalas utan att diskriminera någon av de skadelidande i konventionsstaterna. Genom bestämmelsens placering i lagen, och den allmänna utgångspunkten i första stycket, står klart att det gemensamma statsansvaret också kan träda in i samband med trans- portolyckor. För det fall ersättning skall betalas med stöd av denna bestäm- melse har de skadelidande rätt att få ut hela den ersättning de är be- rättigade till, och som omfattas av det gemensamma statsansvaret, av den svenska staten. De skadelidande behöver alltså inte framställa separata krav på ersättning i varje stat. Den ersättning som den svenska staten betalat ut till följd av bestämmelsen får den sedan kräva åter från de övriga stater som omfattas av tilläggskonventionens gemensamma statsansvar i enlighet med vad respektive stat har att För det fall det skulle tvistas om ersättningen skall hela ersättningen betalas ut till de skadelidande av den domstol som är behörig att pröva de ersättningskrav som följer av en eventuell radio- logisk olycka. I de flesta fall är domstolen i den stat där olyckan inträffade behörig. Men vid transporter kan den situationen uppstå att olycksstaten är en annan än anläggningsstaten. I den situationen betalas ersättningen av gemensamma statsmedel ut av den stat där olyckan inträffade, eftersom denna är behörig. Denna stat får sedan kräva tillbaka ersättningsmedel från anläggningsstaten. Motsvarande situation uppkommer om flera anläggningsinnehavare, från olika sta- ter, är ansvariga för en radiologisk olycka som skett i en annan stat. Sedan den behöriga staten betalat ut ersättningen får medlen åter- krävas. Utgångspunkten för tillämpningen av tilläggskonventionen är att skadelidande i de stater som omfattas av konventionsregleringen skall ges ett extra skydd i händelse av en radiologisk olycka på konven- tionsstaternas territorier. Till skillnad från vad som gäller med stöd av den reviderade betalas inte ersättning av gemen- samma statsmedel till skadelidande i icke-konventionsstater. Detta överensstämmer med vad som har gällt tidigare. Tillämpningsområdet för den aktuella bestämmelsen, som följer av första och andra styckena, är alltså snävare än vad som gäller för ersättningsregleringen i övrigt och vilken grundar sig på . Om en stat skulle ut- nyttja den möjlighet som ger de enskilda staterna att ytterligare sträcka ut tillämpningsområdet för den konventionen och en olycka inträffar inom ett sådant område är tilläggskonven- tionen inte tillämplig och det gemensamma statsansvaret kan inte aktualiseras utan särskilt medgivande. I likhet med vad som gäller med stöd av den nuvarande lagen an- ges inledningsvis, i första stycket första–tredje punkten, tre grund- läggande kriterier för bestämmelsens tillämplighet. I denna del har vissa redaktionella ändringar gjorts. Vidare har kravet på att anlägg- ningen skall finnas upptagen på en särskild lista (hos den belgiske depositarien) slopats, eftersom detta krav inte längre gäller enligt den reviderade tilläggskonventionen. I andra stycket upptas de alternativa kriterier som måste vara uppfyllda för att ersättning skall betalas av gemensamma statsmedel i enlighet med vad som anges i första stycket. Genom den revidera- de tilläggskonventionen har tillämpningsområdet i denna del utvid- gats och anpassats till utvecklingen inom internationell rätt (andra punkten). Den nya bestämmelsen har utvidgats till att omfatta en konstgjord ö, anläggning eller konstruktion som omfattas av en konventionsstats jurisdiktion. Genom bestämmelsen utökas också tillämpningsområdet till att avse skador som uppkommer i en konven- tionsstats ekonomiska zon eller på en konventionsstats kontinental- sockel i samband med utvinning eller utforskning (tredje punkten). Även om samtliga konventionsstater svarar gemensamt för att betala ersättningen kan den skadelidande vända sig till staten i det land där anläggningsinnehavarens anläggning är belägen och begära att få ut hela beloppet. Denna stat får sedan regressvis kräva tillbaka ersättning från varje annan stat som är ansluten till tilläggskonven- tionen och därmed skyldig att bidra till det gemensamma statsan- svaret. Genom den reviderade tilläggskonventionen ändras också den formel som ligger till grund för den ersättning som de enskilda sta- terna skall bidra med. Eftersom fördelningsgrunderna endast rör staternas inbördes åtaganden finns det inte skäl att ta in någon sär- skild reglering i författning. Inte heller den nuvarande lagen upptar någon sådan reglering. Skulle emellertid ersättning av gemensamma statsmedel behöva tas i anspråk följer av artikel 12 i den reviderade tilläggskonventionen att staterna nu förpliktas att i större utsträck- ning än tidigare bidra i förhållande till statens kraftproduktion, baserad på kärnteknik, och uttryckt i sammanlagd termisk effekt. En mindre andel än tidigare är relaterad till statens bruttonational- produkt. Förhållandet var tidigare vardera. De nya för- delningsgrunderna innebär att av konventionsstaternas betalningsandel bestäms på grundval av bruttonationalprodukten och på grundval av reaktorernas termiska effekt (artikel 12 i den reviderade tilläggskonventionen). Fördelningsnyckeln avser att återspegla ett risktänkande enligt vilket en stat med en omfattande kärnkraftsproduktion bör bära ett större ekonomiskt ansvar än en stat med en begränsad sådan produktion. Tredje stycket förklarar vad som inryms i begreppet medborgare i första stycket och har inte ändrats i materiellt hänseende i förhållan- de till den nuvarande lagen. Bestämmelsen kommenteras utförligt i prop. 1968:25 s. 154 f. Preskription av rätt till ersättning (21 §, art 8 PC och art 6 tilläggskonventionen) I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.6, regleras preskription av anspråk på ersättning för en radiologisk skada. Bestämmelsen hänför sig både till ersättning som betalas av anläggningsinnehavarens egna medel och sådan ersättning som betalas av statsmedel. Även ersätt- ning av gemensamma statsmedel med stöd av tilläggskonventionen omfattas av bestämmelsen. Första stycket reglerar s.k. korttidspreskription. En bestämmelse om s.k. korttidspreskription som uppgår till finns också i den nuvarande lagen. För att avbryta treårspreskriptionen räcker det med ett krav utom rätta riktat mot någon av de subjekt som anges i be- stämmelsen. I nu redovisade avseenden sker ingen ändring av pre- skriptionsbestämmelsens materiella innehåll. I första stycket har vidare tagits in en bestämmelse som följer av att preskriptionstiden för personskada sträckts ut från till genom ändringsprotokollen till Paris- och tilläggskonventionen. Preskriptionstiden kvarstår oförändrad i förhållande till andra typer av skador. Den 10-åriga respektive 30-åriga preskrip- tionstiden är absolut. En skadelidande som inte väckt talan inom den angivna tiden förlorar sin rätt till ersättning av anläggningsinneha- varen. I den nuvarande lagen finns i 21 § en särskild preskriptionsregel för kärnämne eller kärnavfall som olovligen tillgripits, förlorats eller övergivits. Motsvarande bestämmelse i , artikel 8, har slopats i den reviderade konventionen eftersom det har ansetts onödigt att särskilt reglera en så ytterst sällsynt händelse. Därmed saknas det också anledning att reglera frågan särskilt i den nya lagen. Andra stycket har en direkt motsvarighet i den nuvarande lagen och syftar till att en skadelidande inte skall riskera att förlora sin rätt att framställa krav på ersättning om det t.ex. råder tvist om behörig domstol eftersom olyckan inträffat utanför konventions- staternas områden och talan skulle kunna väckas vid domstolar i skilda stater. En sådan tvist skall enligt lösas av en särskild konfliktdomstol. Eftersom denna process kan ta tid riske- rar den skadelidande att det förflyter så från det olyckan inträffade att anspråket preskriberas (jfr artikel 8 (e) i Pariskonven- tionen). Regeringen kan då träda in och förordna att de skadeli- dande skall vara bevarade vid sin rätt att få ersättning till dess att kompetenskonflikten har blivit löst. I tredje stycket regleras s.k. sena personskador som visar sig först , men för den radiologiska olyckan. För sådana sena skador, vilka främst kan tänkas aktualiseras när det gäller cancer, saknas möjligheter att finna försäkring eller annan säkerhet på den privata marknaden. I stället har staten ett ansvar i detta intervall. En bestämmelse med motsvarande mate- riella innehåll finns också i den nuvarande lagen. Ersättning av statsmedel efter särskilt riksdagsbeslut (33 §) Paragrafen, som utredningen närmare behandlat i avsnitt 9.3.2 och 9.5, innehåller bestämmelser om att staten, vid behov, trots anlägg- ningsinnehavarnas obegränsade ansvar kan besluta om att ställa ytter- ligare medel till förfogande. Ett exempel på när bestämmelsen skulle kunna aktualiseras är om staten, till skydd för de skadelidande och för att garantera en viss elproduktion, väljer att träda in och betala viss ersättning för att undvika att den ansvariga anläggningsinne- havaren råkar i obestånd och försätts i konkurs. Bestämmelsen garanterar inte någon särskild ersättningsnivå. Den kan inte under några förhållanden aktualiseras innan nivån på ansvars- beloppen överskridit och tillämpas alltså först vid extraordinära händelser av katastrofkaraktär. Skulle det i en sådan situation föreligga ett behov av att tillskjuta extra statsmedel för att ersätta de skadelidande torde ett riksdagsbeslut kunna fattas tämligen snabbt. Statsmakterna kan givetvis besluta om de närmare förutsätt- ningarna för att ytterligare statsmedel skall ställas till förfogande, t.ex. om det skall krävas att anläggningsinnehavarens samtliga till- gångar tagits i anspråk genom generalexekution. Detta får vägas mot samhällets behov av fortsatt produktion i anläggningen och en avväg- ning i övrigt av för- och nackdelar som kan vara förenade med en fortsatt drift. Till skillnad mot vad som tidigare gällt har emellertid staten ingen civilrättslig skyldighet att betala ersättning intill ett visst belopp utöver tilläggskonventionens maximibelopp (jfr 31 a § atomansva- righetslagen). Att den nuvarande regleringen som föreskriver ett sådant ansvar har utgått innebär emellertid ingen ekonomisk försäm- ring för de skadelidande, eftersom redan referensbeloppet i Paris- konventionen på överstiger de som staten svarar för (700 x 9,80 = ). Skador som inte omfattas av ersättningsansvaret (11 § andra stycket, 12 § och art 3 PC) I paragrafen redovisas de skador som inte omfattas av anläggnings- innehavarens och statens ersättningsansvar. Inte heller ersättning av gemensamma statsmedel enligt tilläggskonventionen kan alltså betalas i de situationer bestämmelsen avser. Följden av denna reglering, och som en konsekvens av kanalisa- tionsprincipen, blir att ingen kan hållas ansvarig om inte skadan or- sakats uppsåtligen av en fysisk person (se 22 §). I den nuvarande lagen finns en i grunden motsvarande reglering som dock ändrats något också i materiellt hänseende i enlighet med vad som sägs nedan. Första och andra punkterna reglerar ett på grundat undantag från anläggningsinnehavarens ansvar för skador på själva anläggningen och för s.k. on-site property, dvs. skador på egendom inom anläggningens område. undantogs också skador på transportmedel. Genom ändringsprotokoll togs undantaget bort. Den närmare avgränsningen av område (site) får som konsta- terats i tidigare förarbeten (prop. 1981/82:163 s. 58) ske genom rättstillämpningen och med ledning bl.a. av de geografiska avgräns- ningar som kan finnas i de tillståndsbeslut som ligger till grund för anläggningens drift. Tredje punkten upptar de särskilda ansvarsfrihetsgrunder som gäller för anläggningsinnehavaren. Bestämmelsen ändras så att naturkata- strofer kan utgöra en ansvarsfrihetsgrund. som har behandlats i avsnitt 6.5.2, svarar mot artikel 9 i den revide- rade och är en följd av att det numera förutsätts att anläggningar byggs så att de kan stå emot naturkatastrofer. Detta får också anses följa av de skärpta krav som ställs upp på anlägg- ningarnas konstruktion (jfr bl.a. Statens kärnkraftinspektions all- männa råd om konstruktion och utförande av kärnkraftsreaktorer (2004:2) och reviderade uppförandekod till skydd för människor, samhälle och miljö som förklarat sig villig att följa, se skrivelse med dnr M2004/933/Mk). I den föreslagna lagen återstår endast den ansvarsfrihetsgrunden att en radiologisk skada orsakats av en radiologisk olycka som är en direkt följd av krigs- handling under väpnad konflikt eller häremot svarande handling under inbördeskrig eller uppror. Det är inte möjligt att närmare avgränsa bestämmelsen om undan- tag vid krigshandlingar och liknande handlingar i förhållande till terrorhandlingar. I stället får detta avgöras genom rättstillämpningen och med utgångspunkt i de internationella normer och definitioner av begreppen som tillämpas för prövningen. Skador som inträffar med en radiologisk skada (16 §, art 3 (b) PC) I paragrafen regleras skador som inte går att särskilja. En bestäm- melse med samma sakliga innehåll finns också i den nuvarande lagen. Av första stycket följer att lagens ersättningsbestämmelser i vissa situationer kan bli tillämpliga även på sådana skador som inte om- fattas av lagens definition av radiologiska skador. I någon mån kan bestämmelsen, som syftar till att undvika att den skadelidande ställs inför alltför stora bevissvårigheter, förväntas få betydelse i förhållan- de till personskador. Beträffande sådana skador påverkas emellertid bevisläget dessutom av att det måste föreligga ett orsakssamband mellan den radiologiska olyckan och skadan. Av andra stycket följer att om strålningen är av sådant slag att den i sig, om den hade varit möjlig att särskilja, inte omfattas av denna lag men däremot av annan lagstiftning påverkas inte den lagens an- svarsreglering av att skadorna inte går att särskilja. (18 §, art 5 (c) PC) Paragrafen, som behandlar anläggningsinnehavarnas solidariska ansvar och den slutliga fördelningen när två eller flera anläggningsinne- havare är ansvariga för samma skada, har ändrats i förhållande till motsvarande reglering i den nuvarande lagen för att stå i överens- stämmelse med anläggningsinnehavarnas obegränsade ansvar. Änd- ringen innebär att begränsningen av det solidariska ansvaret till det ansvarsbelopp som gäller enligt den nuvarande lagen och Paris- konventionen slopas. Bestämmelsens närmare innebörd utvecklas i prop. 1968:25 s. 129 ff. (20 §, artikel 6 (e) PC och art 5 tilläggskonventionen) Bestämmelsen, som reglerar anläggningsinnehavarens och statens regressrätt och undantag från kanalisationsprincipen, har ändrats redaktionellt i förhållande till den nuvarande lagen. Med stöd av första punkten kan den ansvarige anläggningsinneha- varen eller staten göra regressrätt gällande mot den som själv har orsakat skadan uppsåtligen. Enligt den andra punkten görs undantag från kanalisationsprin- cipen i de fall det finns ett skriftligt avtal om regress med det inne- hållet att annan än anläggningsinnehavaren har åtagit sig att ersätta skadan. Tredje punkten hänför sig till den situationen att bestämmelsen om solidariskt ansvar i 21 § ger upphov till regressanspråk mellan anläggningsinnehavarna inbördes. I bestämmelsen avses med uttrycket staten även när ansvaret följer av tilläggskonventionen. Av artikel 5 i tilläggskonventionen följer att staterna har samma rätt till återkrav som enligt Paris- konventionen (artikel 6 (f) i ). (19 §, 31 § 3 stycket, art 11 PC) Paragrafen utgår i första stycket från att det för att ersättning skall betalas med stöd av lagen ankommer på den skadelidande att i enlig- het med vad som allmänt gäller inom skadeståndsrätten styrka sina anspråk. Andra stycket behandlar den situationen att den totala ersättning som finansieras av anläggningsinneha- varens försäkring, annan finansiell säkerhet och ersättning av gemen- samma statsmedel till följd av tilläggskonventionen inte räcker till för att ersätta samtliga skadelidande. Om en radiologisk olycka skulle få en sådan omfattning skall ersättningen till de skadelidande, och den ränta som löper på beloppet, sättas ned proportionellt. (19 §, 31 § 2 stycket, art 11 PC) I paragrafens första stycke ges regeringen eller den myndighet rege- ringen bestämmer en rätt att redan på förhand, innan en slutlig reg- lering kan ske, förordna om en procentuell nedsättning av de skade- lidandes ersättning om det redan då står klart att en olycka är så omfattande att det kan befaras att tillgängliga medel inte kommer att räcka och att det finns skäl att sätta ned ersättningen. I vilken utsträckning ersättningen skall sättas ned får bedömas efter en allmän uppskattning av skadorna. Motsvarande bestämmelser finns i den nuvarande lagen. Betydelsen av bestämmelsen minskar kraftigt om anläggnings- innehavaren åläggs ett obegränsat ansvar. Även med ett obegränsat ersättningsansvar för anläggningsinnehavaren finns det emellertid som närmare utvecklats i avsnitt 9 en övre gräns för finansieringen av det obegränsade ansvaret. Bestämmelsen kan också aktualiseras om svensk domstol skall tillämpa en annan stats ansvarsnivåer, vilket kan bli aktuellt om olyckan ägt rum i men en utländsk an- läggningsinnehavare är ansvarig. Av andra stycket följer att nedsättningen inte kan ges retroaktiv verkan. (13 §, 14 § 2 stycket, art 11 PC) Paragrafen innehåller bestämmelser om tillämpning av skadestånds- rättsliga regler och innebär inga sakliga skillnader i förhållande till vad som gäller enligt den nuvarande lagen. Av artikel 11 i Paris- konventionen följer att frågor om skadeståndets art, form och om- fattning liksom frågor om en rättvis fördelning av tillgängliga medel avgörs med stöd av nationell rätt. Främst torde 5 kap. skadeståndslagen kunna bli aktuell. Även all- männa skadeståndsrättsliga grundsatser, om t.ex. kausalitet, gör sig gällande även när det gäller ersättning i anledning av radiologiska skador. I 26 § nedan redovisas en avvikelse från den allmänna ska- deståndsrättsliga grundsatsen om jämkning. (13 §, art 11 PC) I likhet med vad som gäller enligt den nuvarande lagen får jämkning äga rum bara vid uppsåt eller grov vårdslöshet från den skadelidan- des sida. Bestämmelsen torde innebära att mindre försummelser, av t.ex. en anställd i en kärnteknisk anläggning, inte medför att den skade- lidandes rätt till ersättning inskränks genom tillämpning av allmänna regler om jämkning på grund av medvållande (, Svensk och internationell atomansvarighetslagstiftning, Svensk För- säkrings-Årsbok, 1968). Särskilda regler om ansvarsövergången vid radiologiska olyckor som sker under transporter och uppläggning 27–31 §§ I 27–31 §§ finns bestämmelser som reglerar ansvaret vid transporter. Bestämmelserna har överförts sakligt sett oförändrade från den nu- varande lagen, men har delats upp och justerats språkligt. Transporter från en anläggning i eller annan konventionsstat Enligt 27 § (6 § 1 stycket, 8 §, art 4 (a) (i) PC) är utgångspunkten att den avsändande anläggningsinnehavaren ansvarar för en radio- logisk skada till följd av en radiologisk olycka som inträffar under en transport från en kärnteknisk anläggning här i landet. Ett sådant s.k. avsändaransvar har ansetts vara motiverat eftersom det normalt sett endast är avsändaren som kan övervaka och kontrollera em- ballering och lastning. Avsändaransvaret gäller under hela transporten om inte annat särskilt anges i de efterföljande bestämmelserna eller följer av lagens tillämpningsområde i 2 §. Den anläggningsinne- havare som står som avsändare av transporten – och mot vilken en skadelidande riktar ett krav på ersättning – måste för att undgå ansvarighet för en skadeståndsgrundande handling visa att en annan anläggningsinnehavare är ansvarig till följd av ett skriftligt avtal eller som en konsekvens av att kärnämnena eller kärnavfallen övertagits av denne (se nedan).