sou · GUB339 · 2007-01-01 00:00:00 — Det finns dock grundläggande gemenskapsregler om att man skall ha kunskap och kännedom om de varor man tillverkar och försäljer. Med detta undantag är det den svagare gruppen, dvs. konsumenter och aktö- rer i en okänd framtid, som får ta ansvaret för tidigare genera- tioners missar och slarv. Inför man däremot ett system där man inte kan friskriva sig från framtida problem så kommer detta att ge ytterligare incitament för tillverkare, importörer och användare att ta fram fakta om de varor och produkter som tas fram och säljs. Det skulle också ligga i linje med försiktighetsprincipen i 2 kap. 3 § . Till detta undantags försvar kan de rättssäkerhetsaspekter, som nämnts ovan under a, upprepas, eftersom det här är fråga om verk- samheter som kräver tillstånd. Det bör också nämnas att det i hän- synsregeln i 2 kap. 2 § finns ett kunskapskrav som innebär att verksamhetsutövaren är skyldig att inhämta relevant kunskap, även utomlands, samt att egna utredningar och undersök- ningar genomförs så snart det finns skäl att anta att verksamheten inte saknar betydelse för hälsa och miljö. Så länge dessa krav upp- fylls kan verksamhetsutövaren knappast anses ha handlat culpöst. Med tanke på denna begränsning kan det därför tyckas rimligt att en verksamhetsutövare befrias från ansvar när han gjort vad som kunnat krävas enligt de kunskapskrav som finns i . I vart fall kan dessa omständigheter beaktas vid en skä- lighetsbedömning, så som är fallet , vilket framstår som ett fungerande och lämpligt alternativ. 2.8.3Verksamhetsutövarens betalningsansvar i övrigt Enligt art. 8.5 skall de åtgärder som vidtas av den behöriga myndig- heten enligt art. 5.3 och 5.4 samt 6.2 och 6.3 inte påverka verksam- hetsutövarens ansvar enligt detta direktiv eller tillämpningen av art. 87 och 88 i EG-fördraget. Genom bestämmelsen understryks att det är principen att förorenare skall betala som skall gälla. De myndighetsåtgärder som art. 8.5 hänvisar till rör sig om sådana åtgärder som myndigheten har möjlighet att företa enligt art. 5 och 6. Någon skyldighet att vidta dessa åtgärder finns inte i direk- tivet. Medlemsstaterna torde dock ha möjlighet att själva bestämma om en sådan skyldighet skall införas eller inte (jfr avsnitt 2.1.3). Redan av art. 8.1 följer att verksamhetsutövaren i så fall skall bära kostnaderna för dessa åtgärder. Man kan då fråga sig vilken betydelse art. 8.5 har. Syftet bakom 8.5 tycks vara att verksamhetsutövaren, även i de fall han inte kan identifieras eller inte har ekonomisk möjlighet att finansiera åtgärderna, skall kunna åläggas ett ansvar om han senare identifieras eller får ekonomisk möjlighet att finansiera åtgärderna. Ett sådant synsätt vinner också stöd av kommissionens motivering till sitt direktivförslag (KOM(2002) 17 slutlig, s. 22 f.), En förutsättning för att kostnader i ett senare skede skall kunna avkrävas verksamhetsutövaren är dock att kraven inte preskri- berats. Enligt art. 10 gäller preskription från det att åtgär- derna slutfördes eller den ansvarige identifierades. Hänvisningen till art. 87 och 88 i EG-fördraget innebär att stat- ligt stöd som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, är oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna. Alltså kan finansiering med all- männa medel av åtgärder enligt direktivet bedömas som sådant statligt stöd som är förbjudet. I saknas bestämmelser av det slag som anges i art. 8.5. Det kan ifrågasättas om någon sådan regel är nödvändig. Syftet med bestämmelsen är ju att det allmänna inte skall stå för notan om det finns en verksamhetsutövare som kan betala. Risken för att det allmänna betalar för åtgärder i är mycket liten eftersom myndigheter för det första inte har någon skyldighet att vidta åtgärder. För det andra kan åtgärder komma till stånd genom utnyttjandet av bestämmelserna i 26 kap. , dvs. verk- ställighet genom kronofogdemyndighetens försorg eller beslut om rättelse på den felandes bekostnad. Genom sådana förfaranden minskar risken för att notan hamnar hos det allmänna. Därutöver finns en saneringsförsäkring som kan användas i fall där ingen ansvarig kan betala. Försäkringen finansieras genom bidrag från verksamhetsutövare. Försäkringens betydelse skall dock inte överdrivas med tanke på de knappa medel som betalas ut. I detta sammanhang förtjänar även förordningen (2004:100) om statsbidrag till åtgärder för utredning och efterbehandling av för- orenade områden att nämnas. Enligt denna förordning kan läns- styrelser få statliga bidrag för att undersöka och efterbehandla områden, där det inte finns någon som är ansvarig. Med sådana förutsättningar finns inget som strider mot artikel 87 eller 88 i EG- fördraget. Sammanfattningsvis tycks de svenska bestämmelser som finns om finansiering av skadade områden inte strida mot principen att förorenaren skall betala. En bestämmelse motsvarande art. 8.5 behöver därför inte införas i svensk rätt. 2.8.4Kostnadsfördelning när skadan vållats av flera parter Direktivet innehåller ingen bestämmelse om vad som skall gälla när skadan orsakats av flera parter. I stället anges i art. 9 att direktivet inte påverkar nationella bestämmelser angående kostnadsfördelning i sådana fall, särskilt angående ansvarsfördelningen mellan tillverka- ren och användaren av en produkt. Frågan om kostnadsfördelning är central, bl.a. med tanke på den vida definitionen av verksamhets- utövarbegreppet som kan leda till att flera personer kan göras ansvariga enligt direktivet. Medlemsstaterna får själva bestämma hur ansvaret skall fördelas. Det sista ledet i art. 9 sätter förhållandet mellan producenten och slutanvändaren i fokus. De problem som kan uppstå i en sådan situation har berörts i diskussionen kring art. 8.4 (se avsnitt 2.8.2). Eftersom producenter normalt knappast faller in under verksam- hetsutövardefinitionen, gäller andra regler för dem än vad som framgår av direktivet. Om flera verksamhetsutövare är ansvariga enligt 10 kap. 2 § miljö- balken skall de enligt huvudregeln i 6 § samma kapitel svara soli- dariskt. Detta blir ofta en praktisk lösning eftersom det kan vara svårt att dela upp vars och ens ansvar. En tillsynsmyndighet kan alltså med stöd av regeln om solidariskt ansvar rikta krav mot en, flera eller alla förorenare. En skälighetsbedömning enligt 4 § kan dock resultera i att det solidariska ansvaret begränsas till det belopp som ansetts skäligt. Någon ändring i svensk rätt i anledning av direktivet är inte nödvändig. Såvitt gäller förhållandet mellan en producent och en slutanvän- dare av exempelvis ett bekämpningsmedel gäller olika bestämmel- ser. Det offentligrättsliga ansvaret i 10 kap. omfattar enbart dem som faller in under verksamhetsutövardefinitionen. Producenter har enligt produktansvarslagen (1992:18) ett ansvar för person- och sakskada, men är befriade från ansvar såvitt gäller de miljöskador som produkter kan orsaka. Direktivet föranleder ingen ändring av gällande bestämmelser. 2.8.5Preskription i fråga om myndighetens kostnadsanspråk Enligt art. 10 kan den behöriga myndigheten begära ersättning av verksamhetsutövaren, eller i förekommande fall tredje part, efter det att åtgärderna som vidtagits i anledning av direk- tivet har avslutats, eller den ansvarige verksamhetsutövaren eller den tredje parten har identifierats. Vad som avses med kostnader har utvecklas närmare ovan (se avsnitt 2.8.1). Tidsberäkningen kan, i fall där tiden räknas från det att åtgär- derna vidtogs, kompliceras av att flera olika åtgärder har vidtagits . Man kan t.ex. fråga sig om varje liten åtgärd efter en skada innebär att myndigheten måste begära ersättning för samtliga kostnader i anledning av denna skada från den första, marginella åtgärden. Detta kan rimligen inte vara meningen. Avsikten torde i stället vara att femårsregeln räknas från det att respektive åtgärd har avslutats. I övrigt kan noteras att identifieringen också av en tredje part – som i övrigt inte omfattas av direktivets regler – får relevans för beräkningen av preskriptionstiden. Enligt 10 kap. gäller ett efterbehandlingsansvar som inte omfattas av preskriptionslagens bestämmelser. Detta kan tyckas naturligt med tanke på att efterbehandlingsansvaret inte främst handlar om pengar; det finns alltså ingen sådan fordran som avses i preskriptionslagen. Vad som gäller för det allmännas krav på ersättning för utlägg avseende efterbehandlingsåtgärder är inte givet. Under förutsättning att prestationen har ett förmögenhets- värde bör reglerna om fordringspreskription enligt preskription- slagen kunna bli tillämpliga.7 Detta innebär att kravet måste ske från det att fordran uppstod, dvs. när utlägget gjordes. De olika utgångspunkterna i direktivet respektive preskriptions- lagen för när preskription skall inträda torde i praktiken ofta inne- bära att det allmänna i allmänhet får på sig att utkräva betalning enligt preskriptionslagen jämfört med direktivet. Det framstår därför som lämpligt att låta den svenska ordningen gälla 7 , återverkningar, Juridik 2001, s. 163, not. även , vilket det knappast kan finnas något hinder mot (jfr avsnitt 2.1.3). Utredningen väljer därför att inte föreslå någon ny bestämmelse om preskription. I detta avsnitt kommer direktivets processuella bestämmelser och deras betydelse för svensk rätt att behandlas. Frågorna gäller vilka åligganden det allmänna har och vilken svensk myndighet som skall ha ansvaret för dessa åligganden. Avsnittet behandlar också möjlig- heterna att initiera ärenden hos myndighet samt rätten till prövning av myndighets beslut, handlingar och underlåtelse att handla, i domstol eller annat opartiskt organ. Enligt art. 11.1 skall det finnas en eller flera s.k. behöriga myndig- heter som skall svara för utförandet av de uppgifter som anges i direktivet. Formuleringen kan ge intryck av att det är myndigheter, och inte verksamhetsutövare, som skall utföra åtgärderna. Men det lär inte vara avsikten. Bestämmelsen får i stället förstås som ett krav på myndigheter att dels själva vidta de åtgärder som de är ålagda enligt direktivet, dels utöva tillsyn över att verksamhetsutövarna uppfyller sina skyldigheter enligt direktivet. Den behöriga myndigheten skall enligt art. 11.2 fastställa vilken verksamhetsutövare som har orsakat skadan eller det överhängande hotet om skada, bedöma skadans betydelse och bestämma vilka hjälpåtgärder som skall vidtas med hänvisning till bilaga II. Vidare skall den behöriga myndigheten ha rätt att kräva att den berörda verksamhetsutövaren genomför en egen bedömning samt lämnar de upplysningar och uppgifter som är nödvändiga. Skyldigheten att fastställa hjälpåtgärder och rätten att begära in uppgifter av verksamhetsutövaren följer i och för sig redan av art. 5–7. Man har uppenbarligen ansett det lämpligt att dessa uppgifter skall utföras av förvaltningsmyndigheter, eftersom uppgifterna för- utsätter särskilda expertkunskaper och förfaranden som inte alltid är helt förenliga med domstolars arbetssätt. Som framgår av art. 13 skall dock den behöriga myndighetens beslut i dessa ärenden kunna överprövas i domstol eller av något annat oberoende och opartiskt offentligt organ. Av art. 11.3 framgår att myndigheten skall kunna delegera genomförandet av nödvändiga förebyggande åtgärder eller hjälp- åtgärder till tredje part. Ordet delegera ger något felaktiga signaler eftersom det anty- der att det är myndigheten, och inte verksamhetsutövaren, som bär ansvaret för att åtgärderna genomförs. Detta är emellertid inte fal- let och stämmer inte heller med den princip om ett verksamhets- utövaransvar som direktivet bygger på. Formuleringen kan möjli- gen bättre förstås mot bakgrund av det kommissionens tidigare direktivförslag, enligt vilket myndigheten hade en skyldighet att vidta förebyggande och avhjälpande åtgärder. Att i det läget kunna delegera sitt ansvar till någon annan kan tyckas självklart. Enligt direktivets slutliga lydelse har myndigheten dock inte längre någon sådan skyldighet, utan endast en möjlighet att själv vidta åtgärder av detta slag. Rätten att delegera får därför anses gälla i dessa situa- tioner. Även om det inte framgår uttryckligen torde det även vara en självklarhet att delegeringsmöjligheten också gäller verksam- hetsutövare. Av art. 11.3 följer vidare att myndigheten – utöver möjligheten att delegera – även skall kunna kräva att en tredje part genomför nödvändiga förebyggande åtgärder eller hjälpåtgärder som regleras i direktivet. Fråga är om man med tredje part i 11.3 avser densamma som i art. 8.3 a, nämligen den person som orsakat skada, utan att för den skull falla in under direktivets verksamhetsutövarbegrepp. Även om det kan tyckas naturligt att den som orsakat en skada skall kunna avkrävas ansvar för detta, känns det främmande att direktivet plötsligt ålägger en tredje part ett sådant ansvar, när direktivet i övrigt enbart riktar sig mot verksamhetsutövaren. Visserligen nämns inget om att den tredje parten skall ha orsakat skadan. Den parten skulle därför i 11.3 kunna vara någon annan. Emellertid framstår det som än mer främmande att ålägga en oskyldig tredje part ett ansvar för att åtgärderna genomförs. I vilket fall innebär 11.3 att åtgärder skall vidtas av annan än Frågan är då vem som skall bära kostnaderna för sådana åtgärder i de fall verksamhetsutövaren uttryckligen undantagits från betalningsansvar enligt art. 8.3 a. Genom bestämmelsen i art. 11.4 ges förutsättningar för att vissa rättssäkerhetsaspekter skall kunna garanteras. Vid beslut om att förelägga någon att vidta förebyggande eller avhjälpande åtgärder är myndigheten skyldig att noggrant ange grunderna för sitt beslut. Myndigheten skall vidare underrätta verksamhetsutövaren om beslutet och vilka rättsmedel som står till buds samt vilka tids- frister som gäller för överklagande. Det kan tyckas självklart att en tredje part som förelagts att vidta åtgärder bör omfattas av dessa rättigheter. I 26 kap. räknas ett antal myndigheter upp som till- synsmyndigheter enligt . Enligt bilagan till förord- ningen (1998:900) om tillsyn enligt skall den operativa tillsynen av förorenade områden enligt 10 kap. utövas av länsstyrelse och nämnd. I enlighet med subsidiaritetsprincipen har medlemsstaterna fri- het att bibehålla sina egna institutionella system i den mån de är förenliga med direktivets mål. När det gäller tillsynen framstår det som naturligt att låta de myndigheter som sköter tillsynen enligt 10 kap. – dvs. länsstyrelser och kommunala nämnder – också svara för tillsynen enligt direktivet. Utöver den egentliga tillsynen har myndigheten enligt direktivet också vissa andra uppgifter, som att exempelvis fastställa vem som är ansvarig och vilka hjälpåtgärder som skall vidtas. I svensk rätt är det i regel så att samma myndighet som ansvarar för tillsynen också svarar för uppgifter av detta slag. Art. 11.2 innehåller dels krav på vad myndigheten skall göra, dels en uppräkning av vad myndigheten skall ha rätt att göra. Vad gäller det sistnämnda rör det sig om att kunna kräva upplysningar och uppgifter av verksamhetsutövaren. Denna möjlighet har svenska myndigheter genom bestämmelserna i 26 kap. miljö- balken. kan exempelvis meddela de före- lägganden som behövs för att skall efterlevas. När det gäller tillsynsmyndighetens skyldigheter enligt direk- tivet, exempelvis att bestämma vilka åtgärder som skall vidtas, hänvisas till avsnitt 2.7 om fastställande av hjälpåtgärder, där beho- vet av en tydligare bestämmelse diskuteras. Dessa överväganden leder oss sedan fram till att det nog behövs en särskild förordning där riktlinjerna för att fastställa vilka hjälpåtgärder som skall vidtas och förfarandet för det regleras (se avsnitt 3.5). Vi föreslår ett bemyndigande om detta i en ny 8 a § i 26 kap. Direktivets krav på myndigheten att fastställa vem som orsakat skadan har ingen uttrycklig motsvarighet i . I samband med att myndigheten beslutar om vilka åtgärder som skall vidtas, torde dock normalt även ingå ett utpekande av vem som är ansvarig eller i vart fall vem av flera möjliga ansvariga som myndigheten väljer att vända sig emot. Det får förutsättas att detta tillgodoser direktivets krav på den här punkten. Det kan knappast vara meningen att tillsynsmyndigheten i varje enskilt fall skall utreda och rättskraftigt fastställa alla berördas ansvar för den aktuella skadan. Vad gäller delegeringsmöjligheten i art. 11.3 finns inte någon motsvarande reglering i . En delegering förutsätter att det annars är myndigheten som har ansvaret för att vidta åtgär- derna. Något sådant ansvar har inte svenska myndigheter och inte heller enligt direktivet. Det kan därför ifrågasättas om en bestämmelse som möjliggör delegering är nödvändig enligt direk- tivet. Om art. 11.3 skall tolkas som en möjlighet för till- synsmyndigheten att ålägga den person som orsakat skadan ett ansvar, lever svenska bestämmelser väl upp till detta, eftersom inte bara den som bedriver verksamheten, utan också den som vidtar en åtgärd, betraktas som verksamhetsutövare enligt 10 kap. . En tredje part som – utan att falla in under direktivets verksamhetsutövardefinition – kan alltså åläggas ett ansvar enligt . Beträffande rättssäkerhetsbestämmelserna i art. 11.4 kan hän- visas till 20 och 21 §§ förvaltningslagen (1986:223) enligt vilka en myndighet är skyldig – dock endast vid beslut varigenom myndig- heten avgör ett ärende och om det avser myndighetsutövning mot någon enskild samt om beslutet går parten emot – att ange skälen för sitt beslut och hur det kan överklagas. Myndigheten är även skyldig att underrätta sökanden, klaganden eller annan part om beslutet. Ett beslut i vilket det enligt direktivet föreskrivs förebyggande åtgärder eller hjälpåtgärder torde regelmässigt vara ett sådant beslut som kan överklagas enligt förvaltningslagen. bestämmelserna synes därigenom leva upp till direktivets krav i denna del. Enligt art. 12.1 har följande personer rätt att rapportera eventuella iakttagelser om miljöskador eller överhängande hot om sådana ska- dor till myndigheten samt begära att myndigheten vidtar åtgärder i enlighet med direktivet. Nämligen de fysiska eller juridiska personer a)som berörs eller kan antas bli berörda av en miljöskada eller b)som har ett tillräckligt intresse i miljöbeslut som rör skadan, eller alternativt c)som hävdar att en rättighet kränkts, när detta utgör en förutsättning enligt en medlemsstats förvaltningsprocessrätts- liga lagstiftning. Vad tillräckligt intresse i b respektive att en rättighet kränkts i c innebär skall avgöras av nationell lagstiftning, dock skall miljö- organisationer, som uppfyller de krav som anges i den nationella lagstiftningen, anses ha ett tillräckligt intresse enligt b. Sådana organisationer anses också har rättigheter som kan kränkas enligt c. Direktivet ger ingen närmare vägledning till vad som avses med berörs eller kan antas bli berörd under a. Bestämmelsen är tydligt påverkad av de idéer om allmänhetens deltagande i miljöfrågor som kommit till uttryck i Århuskonven- tionen samt deltagandedirektivet, som blivit en följd av EG:s ratifi- cering av Århuskonventionen. När det gäller vilka som tilldelats rätten att initiera ärenden hos myndighet enligt art. 12.1, är kretsen densamma som i Århus- konventionens talerättsbestämmelse i art. 9.2. Det kan i samman- hanget nämnas att de talerättsberättigade enligt IPPC-direktivet ändrats i enlighet med Århuskonventionens krav. Talerätten i de ovan nämnda bestämmelserna är dock begränsad till tillståndsärenden och gäller alltså vid överprövning i domstol eller annat opartiskt organ. Det kan jämföras med miljöansvarsdi- rektivet som ger en initiativrätt redan i förhållande till förvalt- ningsmyndigheter och gäller situationer där någon rapporterar Genomförande av miljöansvarsdirektivet SOU 2006:39 grundade iakttagelser om eventuella miljöskador eller hot om sådana skador. Av art. 12.2 följer att en begäran om åtgärder skall åtföljas av relevanta upplysningar och uppgifter. Om myndigheten finner att uppgifterna ger belägg för att en miljöskada föreligger, skall berörd verksamhetsutövare enligt art. 12.3 ges tillfälle att tillkännage sina synpunkter beträffande de begärda åtgärderna. Av art. 12.3 och 12.4 framgår att myndigheten i dessa fall är skyldig att fatta ett beslut att tillmötesgå eller avslå en begäran om åtgärder. Enligt art. 12.4 skall myndigheten underrätta de personer som rapporterat sina iakttagelser till myndigheten om sitt beslut. Genom art. 12.5 överlämnas åt medlemsstaterna att själva bestämma om bestämmelserna i art. 12.1 och 12.4 skall tillämpas även vid överhängande hot om skada. I svensk rätt finns inget hinder mot att personer rapporterar och begär att myndigheter vidtar åtgärder. En anmälan om exempelvis en miljöskada eller ett miljöskadehot bör, om den inte uppfattas som helt grundlös, föranleda tillsynsmyndigheten att öppna ett till- synsärende. Innefattar framställningen till myndigheten dessutom en ansökan med yrkande om att myndigheten vidtar åtgärder i ett enskilt fall, skall den i likhet med andra ärenden som kommer in till myndigheter normalt läggas upp som ett eget ärende. Tillsynsmyn- digheten är sedan enligt förvaltningsrättsliga principer skyldig att avsluta ärendet genom någon form av beslut, i varje fall om den som gjort framställningen önskar det. Enligt den nya lydelsen av 26 kap. 1 § framgår detta numera tydligare i lagtext. Vem som kan göra en anmälan anges emellertid inte. Enligt förarbetena till nämnda bestämmelse kan i princip vem som helst ur allmänheten, inklusive miljöorganisationer, initiera ett ärende hos tillsynsmyndigheten (prop. 2004/05:65 s. 121). Någon begränsning till enbart den personkrets som anges i art. 12 finns alltså inte i . 2.9.3Övriga processuella krav enligt art. 12 och hur de förhåller sig till svensk rätt Övriga krav i art. 12 gäller formerna för en framställning om åt- gärder samt myndighetens skyldighet att kommunicera denna med berörd verksamhetsutövare och fatta ett motiverat beslut samt sna- rast möjligt skicka beslutet för kännedom till dem som begärt att åtgärder vidtas. Bestämmelser om förvaltningsmyndigheters och kommuners prövning av ärenden enligt finns i 19 kap. . Dessa bestämmelser är dock huvudsakligen inriktade på vissa spe- cifika typer av ärenden som regleras i . Det som där fö- reskrivs i fråga om exempelvis en ansökans form och innehåll är därför inte tillämpligt på sådana ärenden som direktiv kan ge upp- hov till. Några allmänna bestämmelser i dessa hänseenden gäller heller inte enligt förvaltningslagen eller annan här relevant lagstift- ning. Utan att uttryckligen uppställa ett sådant formkrav synes för- valtningslagen dock utgå från att en ansökan till en förvaltnings- myndighet sker skriftligen. Men i lagens 14 § ges ett visst utrymme för en muntlig handläggning. Där sägs att en sökande som vill lämna uppgifter muntligt i ett ärende som avser myndighetsutöv- ning mot någon enskild, skall få tillfälle till det, om det kan ske med hänsyn till arbetets behöriga gång. Möjligen bör tillsyns- myndigheten under sådana förutsättningar också kunna godta en muntlig ansökan i ett tillsynsärende. En anmälan bör under alla förhållanden kunna ske helt formlöst i detta sammanhang, eftersom den ju endast föranleder myndigheten att handla ex officio. Även övriga bestämmelser i förvaltningslagen som här är av intresse fordrar för sin tillämpning att det är fråga om myndighets- utövning mot någon enskild. De fall som art. 12 avser torde nor- malt också röra sig om myndighetsutövning mot en enskild, efter- som talan om att vidta åtgärder kommer att gälla såväl sökandens som verksamhetsutövarens rättigheter. Av 16 och 17 §§ förvaltningslagen följer en rätt för sökande, kla- gande eller annan part att ta del av det som tillförts ärendet och få tillfälle att yttra sig över det. Enligt förarbetena (prop. 1971:30 s. 442) åsyftades det traditionella partsbegreppet. Det krävs med andra ord att personen är saklegitimerad.