sou · GUB314d2 · 2007-01-01 00:00:00 — 7Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Huvuddelen av de källor som står till förfogande för sameforsk- ningen ingår i statliga myndigheters arkiv som förvaras på Riksar- kivet och landsarkiven. Eftersom den statliga förvaltningen har för- ändrats mycket krävs det en betydande admi- nistrationshistorisk och arkivhistorisk kunskap för att hitta i dem. En kortfattad överblick över de mest intressanta arkiven kan därför vara på sin plats. Den högsta beslutande instansen i landet var naturligtvis Kungl. Maj:t som administrativt hanterade sina ärenden inom sitt kansli. Ärenden rörande renskötsel och samer handlades i allmänhet inom dess inrikescivilexpedition (1709–1809) och därefter av Kansli- styrelsen. Främsta sökingången till ärendena hos Kungl. Maj:t är den serie inkomna skrivelser från centrala verk och lokala myndig- heter, däribland landshövdingar och konsistorier, som finns . Till denna serie finns utförliga länsvisa sökregister. Maj:t låg ett antal kollegier och centrala verk. Många frågor rörande lappmarkerna, särskilt de fiskala, behandla- des av . Tyvärr drabbades detta kollegium 1802 av en brand som särskilt drabbade dess tredje provinskontor som hade hand om de norrländska frågorna. Handelsekonomiska frågor, i den mån sådana fanns rörande samer, handlades av Kommerskolle- gium. För att effektivisera missionsarbetet bland samerna inrättades 1739 Direktionen över ecklesiastikverk. Att tre riksråd, ärkebiskopen, justitiekanslern och justitieborgmästaren i satt i denna direktion visar vilken betydelse man tillmätte Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Direktionen över ecklesiastikverk upphörde och verksamheten överfördes först till Kanslersgillet och till Kanslistyrelsen, som i sin tur upphörde . Då återstod egentligen bara förvaltningen av direktionens fondmedel och den överfördes till Statskontoret. Vid departementsreformen 1840 hamnade huvuddelen av ären- dena rörande samer under . Frågor rörande lag- stiftning handlades emellertid av , frågor rörande de svensk-norska gränsbetningarna av och kyrkliga frågor och skolfrågor av . När bildades flyttades samefrågorna över dit från . Efter insåg man att ren- näringen inte i första hand borde betraktas som en social fråga utan som en näringslivsfråga. Rennäringsfrågorna överfördes därför till , där de fortfarande handläggs. Det centrala verk som tidigare hade hand om rennäringsfrågorna var i analogi med departementsindelningen , Lantbruksstyrelsen och . 7.1.2Lokala och regionala myndigheter Maj:ts primära länk till orterna, som man sade, var Kungl. Maj:ts Befallningshavande (KB) dvs. bildades och omfattade då även nuvarande och delar av norra . utbröts från sitt gamla län, dock inte helt med nuvarande gränser. med (inklusive ) och räknades ännu till . Indelningen var naturlig med hänsyn till de geografiska förhållandena. Färdvägarna följde i huvudsak älvdalarna och det gällde även de samiska flyttlederna. Samerna i och flyttade och flyttar längs Skellefte och älvar. med dessa två socknar överfördes 1837 till . Till denna räknades då även . Denna församling med sina samer överfördes emellertid 1868 till dit den fortfarande räknas. Likartade komplicerade förhållanden rådde söderut mellan Väs- terbottens och . sträckte sig, som tidigare påvisats, i äldre tid betydligt längre norrut än och det gjorde även . Åseles nära anknytning till framgår av att socknen fram var annex Källorna rörande samernas vinterbetesmarker under och att ända tillhörde domsaga och Ånger- manlands norra domsaga. socken med var också en del av och tillhörde fram till länsförändringen 1810. tillkom 1810 genom en utbrytning ur Västernorr- lands län, som i sin tur var en utbrytning ur (då kallat ). som sedan freden i Brömsebro tillhört sistnämnda län överfördes samti- digt till det nya länet. utvidgades med Bodum, Fjällsjö och Tåsjö socknar i . De tre socknarna är emellertid, det är värt att understryka, fortfarande delar av landskapet . Nämnas kan också att stora delar av nuvarande församling före gränsregleringen 1751 var en del av . Hela nuvarande , bortsett från de inkorporerade församlingarna, tillhörde för övrigt fram till freden i Brömsebro . Länsstyrelserna med underorgan var uppbyggda i en mycket fast struktur som i sina huvuddrag har varit oförändrade sedan till- komsten . De var indelade i två avdel- ningar. Den ena, landskontoret, hade hand om ekonomiska frågor och leddes av landskamreren. Den andra avdelningen, landskansliet, hade hand om övriga frågor och leddes av landssekreteraren. Same- frågorna behandlades i allmänhet inom den sistnämnda avdelningen medan nybyggesverksamheten, skogsfrågor och avvittringen hand- lades av landskontoret. Gränserna mellan de båda avdelningarna var dock aldrig skarpa och de varierade mellan länen. I handlades således samefrågorna vanligen inom landskontoret. En stor olycka inträffade då läns länsstyrelses arkiv totalförstördes vid stads brand 1888. Eftersom länet omfattade hela övre förstördes därmed ett mycket viktigt källmaterial till landsdelens och dess samers historia. Nästa nivå i systemet var fögderierna. Inom dessa svarade härads- skrivaren för upprättandet av skattelängder och kronofogden för skatteuppbörd och andra viktiga samhällsuppgifter såsom polis- väsende, kommunikationer m.m. Under kronofogdarna fanns (krono) länsmännen som hade samma funktioner som kronofogden, fastän inom mindre distrikt. I motsvarade ett länsmansdistrikt i allmänhet en socken. Många länsmans- och kronofogdearkiv är tyvärr ofullständigt bevarade. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker omtalas en lappfogde och instruktioner för en sådan utfärdades också . Dennes huvuduppgift var att sköta skatteuppbörden. Denna äldre lappfogdeinstitution upphörde i och med instruktionen för kronofogdar i 1760. Därefter ålåg det kronofogdar och länsmän att inom sina distrikt bevaka samefrågorna. I och med renbeteslag till- kom den nya typen av lappfogdar. De skulle verka för ett gott för- hållande mellan samer och bofasta och de fick långtgående befo- genheter då det gällde tillsyn med renskötseln och efterlevnaden av renbeteslagarna. Till en början fanns det en lappfogde i varje län och han var nära knuten till sin länsstyrelse. kom efterhand att uppdelas i tre distrikt. Titeln lappfogde upphörde och ersattes av förste konsulent vid lappväsendet (SFS 1965:807). Lappfogden som myndighet upphörde i och med att verk- samheten inordnades i lantbruksnämnderna där särskilda ren- näringsavdelningar bildades (SFS 1971:440). När lantbruksnämn- derna i sin tur upphörde senare, återfördes ren- näringsfrågorna till en särskild enhet på . Den judiciella indelningen byggde i på en indelning i tingslag. Domstolen kallades häradsrätt och leddes av en häradshöv- ding. Protokoll fördes över förhandlingarna. Häradshövdingen var ordförande i flera tingslag som tillsammans bildade en domsaga. Denna var en rent administrativ enhet utan protokoll. fanns en möjlighet att överklaga tvistemål till ett lagmansting. De högre instanserna var annars hovrätterna (för ) som tillkom 1634 och (Nedre justitiere- visionen). Kyrkan var i äldre tid på många sätt statsförvaltningens förlängda arm i socknarna, och den spelade därför även en mycket viktig roll i statens umgänge också med samerna. Domkapitlen, konsistorierna, utgjorde och utgör den regionala ledningen för kyrkan. och ett stycke in i nya tiden låg hela under ärkestift. 1647 bildades som omfattade hela ovanför nuvarande (som tillhörde ärkestift). avskildes och Norr- bottens län till stift. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Den yttersta länken i kedjan var socknarna. Inom dessa intog prästerna en central position. Prästen var t.ex. års kom- munalreform självskriven ordförande i sockenstämma, kyrkoråd, fattigvårsstyrelse och skolråd. En av prästernas viktigaste uppgifter var, förutom att sköta den andliga vården, att ansvara för folkbok- föringen – eller kyrkobokföringen som den tidigare benämndes. Prästerna var också ett viktigt led i informationsspridningen. fanns – de kom sent till – var predikstolarna den främsta informationskanalen för förordningar och beslut. Infor- mationsutbytet kunde emellertid också gå den motsatta vägen. Genom prästerna fick statsmakterna information om vad som till- drog sig i socknarna, inte bara i religiöst avseende utan även i frågor som rörde befolkningsförändringar, jordbruk, vägförhållanden osv. Kyrkoherdarna var en viktig remissinstans i många samhällsfrågor, exempelvis när de nya renbeteslagarna diskuterades i slutet av 1800- talet. Socknarna i övre har som en följd av den snabba befolkningsutvecklingen undergått en successiv celldelning, som man måste vara observant på i all historisk forskning. Äldre fors- kare har menat att i fram till Nöteborgsfreden var den nordligaste utposten för den svenska bondebebyggel- sen, medan områdena norr därom skulle ha varit befolkade av samer. Ett intensivt koloniseringsarbete änd- rade på detta.1 Vid arkeologiska utgrävningar har man påträffat spår av sädesodling i kustlandet så långt upp som i Luleåtrakten.2 Att det var frågan om en befolk- ningsexpansion framgår av att det var som kustförsamlingarna , , , Skel- lefteå, , , och tillkom. Inlandsförsamlingarna uppstod senare genom fortgående avsöndr- ingar från kustsocknarna. En stor församling som lands- församling omfattade exempelvis även för- samling (med som 1673 blev kapellförsamling under Lyck- sele och som blev det 1848). Därefter utbröts () 1768, 1802, 1823, 1825, Holm- sund 1863. Församlingsbildningen i och var mer stabil. De flesta större församlingar tillkom här under tidig 1Gustaf , , (Utgiven av Ångerman- lands hembygdsförbund) nr 14, s. 106 ff. 22 , forntid – ett historiskt perspektiv, Kungliga Skytteanska samfundets handlingar nr 45 (1995). Källorna rörande samernas vinterbetesmarker medeltid och endast i norra förekom avsöndringar av nya socknar, som liknar dem i de två nordliga länen. En säregen organisation, speciell för samerna i och , skapades 1746 genom tillkomsten av en särskild lapp- församling, . Denna uppdelades efter tillkomsten i flera (, Hotagens, och Under- såkers lappförsamlingar). Dessa lappförsamlingar var fristående från sockenindelningen i övrigt och omfattade större områden. Organisationen upphörde först 1942.3 tillkom kommuner och landsting. Därmed skildes den kom- munala förvaltningen från den kyrkliga. Territoriellt sett skedde dock inga stora förändringar. Kommunerna motsvarade fram till de första kommunsammanslagningarna 1952 i stort sett socknarnas områden. De stora kommunsammanslagningarna, som radikalt ändrade den administrativa kartan, genomfördes och . En statlig myndighetskategori som inte i tillräcklig grad kunnat utnyttjas av utredningen är () i . Där finns ett omfattande intervjumaterial som troligen skulle kunna användas till att fylla igen informationsluckor . Tiden har tyvärr inte medgivit någon systematisk genom- gång. De samiska samlingarna på , uppbyggda framför allt av intendenten , är lite svårforcerade men har visat sig innehålla uppgifter av betydelse. Länsmuseernas i , och har också utfört dokumentationsarbeten som, i den mån de icke varit sekretess- belagda, varit till nytta för utredningen. 3 Goda översikter över administrativa förändringar finns i Riks-och landsarkivens förteckningar, numera tillgängliga i den nationella arkivdatabasen. När det gäller försam- lingsindelningar utgör stifts herdaminne huvudkällan. En utmärkt översikt med kortfattade historiker för hela landet får man i församlingar genom tiderna utgiven av 1989. God hjälp kan man också ha av uppgifterna i Norrländsk upp- slagsbok. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker 7.3Samebyarna och deras förändringar Samebyarna, eller lappbyarna som de förr kallades, är i stor utsträckning ett resultat av renbeteslag, även om de nord- liga länen även i äldre tid fanns en på naturförhållanden och flyttle- der grundad indelning i stammar, som påminner om samebyar. har en del förändringar skett genom delningar och namnbyten. Här är inte platsen för en utförligare redogörelse för dessa förändringar och deras bakgrund. En översikt över de same- byar vi har och deras föregångare är emellertid nödvändig i en utredning som denna. samebyar och deras föregångare och tidigare namn Jåkkåkaska, bildades genom utbrytningur Sirkas och Tuorpon , 1946 delat i Serri och Upplöstes 1946 och delas mellan Utbruten ur Mamlmesjaur och Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Enligt arkivlagen skall departement, statliga myndigheter och kommittéer leverera sina mindre aktuella handlingar till arkiv- myndighet enligt vissa regler. är arkivmyndighet för departement, centrala myndigheter och statliga kommittéer. För den lokala och regionala förvaltningen finns landsarkiv. För Norr- lands del rör det sig om två landsarkiv, ett i för Jämt- lands län och ett i för övriga norrländska län. Varje kommun ansvarar för sina egna arkiv, och det finns inga centrala Källorna rörande samernas vinterbetesmarker depåer för dem. I de flesta offentliga arkiv förvaras även privata arkiv. Även om ett myndighetsarkiv ännu inte levererats till arkivmyn- dighet skall det vara ordnat och förtecknat och hållas tillgängligt för forskning i den mån inte sekretesslagen sätter hinder i vägen. De senaste decenniernas omfattande omstrukturering av statsför- valtningen skapar dock problem. Upphörda myndigheters arkiv kan övertas av de nya. Statens planverks arkiv, som spelat en viss roll i denna utredning, förvaras exempelvis hos i Karls- krona. I en utredning om vinterbetesmarkernas utbredning är det kan- ske naturligt att man tänker sig att det är de lokala och regionala myndigheternas arkiv som är rikast på uppgifter eftersom de befin- ner sig närmast den samiska vardagen. Det gäller inte minst dom- böckerna. Ett problem med dessa är dock att de ensidigt speglar konflikt och inte samarbete. Som tidigare berörts bygger domslu- ten dessutom på en ofta vacklande och oklar lagstiftning om samer och renskötsel. Kyrkoboksmaterialet finns på landsarkiven . Det är ett mycket viktigt källmaterial som dock är tidskrävande att bear- beta. Det ägnar sig dessutom ganska dåligt för att belysa vinterbe- tenas utsträckning. Det kan vara svårt att bland de många typer av samer som fanns, särskilt i jordbruksbygderna, urskilja vilka som var renskötande. Man kan heller inte bortse från att samerna på grund av sin rörlighet blev ofullständigare kyrkobokförda än den bofasta befolkningen. I kyrkoarkivens ämnesordnade handlingar kan finnas material av intresse men det har ej varit möjligt att inom utredningens tidsram bedriva forskning på den detaljnivån. De överordnade kyrkliga organens, i och ecklesiastikverks, arkiv har varit av större bety- delse för utredningen. Särskilt gäller det när präster klagat över samernas flyttningar. Klagomålen noterades i visitationsprotokol- len. En tvist mellan prästen i och prästen i har tack vare detta visat sig innehålla överraskande utförliga uppgifter om flyttningarna inom och utanför . Kyrkans män såg gärna att samerna övergav sin näring och blev bönder. Mot denna önskan stod ett motsatt intresse, nämligen brukshanteringens och handelns. Eftersom samerna med deras renar var de enda som kunde klara av varutransporter i inland var det angeläget för handelns och brukshanteringens före- trädare att värna om renskötseln. Av denna anledning intresserade Källorna rörande samernas vinterbetesmarker de sig för de samiska handels- och flyttningsvägarna och lämnade av och till upplysningar av intresse efter sig. Uppgifterna om samiska flyttningar är överraskande magra i landsstatens arkiv, dvs. i länsstyrelse-, kronofogde- och länsmans- arkiven. Den s.k. kronobetjäningen var förvisso, tack vare sin mångsidiga verksamhet i lokalsamhället, väl orienterad om samerna och kunde lämna värdefullt underlag till olika statliga utredningar. I deras egna myndighetsarkiv är spåren efter samerna däremot inte så många som man kunde förvänta. Det var de bofastas frågor i form av skatter, nybyggen, avvittring, skiften, kommunikationer m.m. som dominerade landsstatens verksamhet och fyllde dess arkiv med handlingar om dessa förhållanden. Av största vikt är naturligtvis lappfogdearkiven. Deras kvalitet är emellertid ojämn. Lappfogdens i arkiv är bäst bevarat och innehållsrikt. Det sammanhänger säkert med att samernas rät- tigheter i länet ofta varit så ifrågasatta att lappfogdarna känt ett starkare behov av att vårda informationen än i andra län. Övriga lappfogdearkiv är dessutom ojämnt bevarade. Den största bristen är kanske att årsberättelserna i stor utsträckning saknas. Hanteringen av dessa har varit undermålig. En detaljstudie har visat att lappfog- den i ett län skickade årsberättelsen till , som skickade den vidare till som sedan vidarebe- fordrade den till en kommitté, där den försvann. Bortsett från sådana brister finns det dock i alla lappfogdearkiv uppgifter som varit av stort värde för utredningen. Ärenden som varit extra kontroversiella eller varit av principiell natur har ofta skickats till avgörande i högre instans. De akter som på så sätt skapats kan vara mycket upplysande. har självklart varit av särskild betydelse. Det är tyvärr inte alldeles lätt att orientera sig i detta arkiv, men fina register har gjort det möjligt att göra viktiga fynd. I och med departementsreformen 1840 blev arkivbildningen mera strukturerad. Den största förbätt- ringen var att det för varje departement skapades serier av konselj- akter. Till dessa finns numera ett ADB-register 1840–1920 som gör det lätt att hitta för den perioden. Konseljakterna och kommittéar- kiven utgör en huvudkälla för denna utredning. Mycket ofta ingår material från lokala myndigheter i akterna, framför allt från lapp- fogdar och länsstyrelser. Härigenom får man alltså tillgång till material från lokala myndigheter, som man kanske inte finner i deras egna arkiv. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Arkivmaterialet har varit det mest centrala i denna undersökning. Den samtida tryckta litteraturen är emellertid också viktig. Den är dock innehållsmässigt mycket ojämn. Det är påfallande hur fångad man varit av de frågorna och hur lite intresserad man varit av själva näringens förutsättningar. Det gäller även välkända verk skrivna av sådana som Schefferus, , , , m.fl. En särställning intar många sätt för första året af hans tjenstgöring såsom Missionär i (1831) och öfver missionsresor i in- nefattande åren 1828–1832 (1833). har som ingen annan skildrat samiskt liv som det formade sig i . Hans beskrivningar av sina erfarenheter av Arjeplogs- och Arvids- jaursamernas flyttningar ned till kustområdena i och Skellef- teå socknar är i de flesta fall mycket initierade och har stort käll- värde. Ett grundläggande och användbart verk är också och lapparne, företrädesvis de svenske, utgiven . bygger sin framställning på flitigt studium av arkiv och äldre författare, egna resor samt intervjuer med framstå- ende kännare av , till största delen statliga tjänstemän verksamma i området. Bland dessa framhåller han särskilt kyrko- herde i , den samiske kyrkoherden i samt kapten . som genomkorsat för det ekono- miska kartverkets räkning. Den sistnämnde blev senare landshöv- ding i . Utöver dessa har också tillfrå- gat olika kronofogdar och länsmän. Det är således väl initierade informatörer använt sig av. Reseskildringarna kan vara ett användbart källmaterial. Det är dock inte något oproblematiskt sådant. Resorna genomfördes för det första , varför man kan misstänka att den information som resenärerna fick om vinterförhållandena ofta var bristfällig. Framställningarna präglas också starkt av tidens ideal. För många resenärer var framför allt ett exotiskt land och de betonade därför gärna de avvikande dragen framför de allmänna. Ofta drog de generaliserande slutsatser av enstaka iaktta- Källorna rörande samernas vinterbetesmarker gelser Det gällde särskilt samerna vars liv och leverne de vanligtvis var mycket främmande inför.4 Resorna var i regel noggrant plane- rade. Ofta övernattade resenärerna hos överhetspersoner, särskilt hos präster. Dessa utgör huvudkällorna bakom mycket av det som sägs. Resenärerna kunde omöjligen genom egen observation samla in de ganska detaljerade fakta om samerna, som finns i de bästa av reseskildringarna. Särskilt utförlig är den tyske teologen reseskildring genom och eller Gestrikland, Helsingsland, , , Vester- botten, Jemtland och Herjeådalen från . Bakom denna skildring ligger ett stort forskningsarbete som förutom intervjuer också måste ha innefattat undersökningar i arkiv och bibliotek. Många av hans uppgifter kan inte ha inhämtats på annat sätt. Även den lundensiske botanikern och zoologen reseskildring genom och Norriges Lappmarker från 1822 har sitt intresse.5 Den är främst inriktad på naturförhållanden men han berör även samerna – i regel på ett mycket fördomsfullt sätt. Det hindrar inte att han lämnar en del intressanta upplysningar om samiska flyttningar. Ett särskilt intresse har de spontana mötena med samer. De är direktupplevda och därför svårare att ifrågasätta. En liknande kate- gori av källor utgör notiser i tidningar. Det händer, särskilt i äldre tidningar, att uppgift lämnas om när samer med renar kommit till städernas närhet. Ett problem är dock, att de norrländska tidning- arna är av sent datum. Ett annat problem är den myckna tid efter- forskningar i tidningar kräver. De har inte varit möjliga att genomföra inom denna utrednings ram, men strödda notiser har använts. Den vetenskapliga litteraturen om samer är omfattande. Även om åtskilligt har gåtts igenom återstår mycket som inte hunnits med. Ett problem är att forskningen är så koncentrerad till vissa geogra- 4Pär , Tyska resenärer i , Oknytt nr 1–2 1991 s. 1 ff. 5Friedrich , Resa genom och eller Gestrikland, Helsingsland, , , Vesterbotten, Jemtland och Herjeådalen (1825). , Resa genom och Norriges Lappmarker, förrättad (1822) och Resa genom Lappmarker i , förrättad 1832 (1833). Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Dessa får sedan representera renskötselområdet i dess helhet, vilket kan vara missledande. Särskilt intensivunder- sökta är , , , och lapp- marker. Även om den tryckta litteraturen är mycket omfattande är den i många avseenden ensidig. Dominerande ämnesområden är politik, rättsvetenskap, etnografi och religion. I liten omfattning har fors- karna ägnat frågan om sedvanemarkernas geografiska utsträckning sitt intresse. Man har dessutom ägnat sig mer åt äldre förhållanden och mindre åt . En särställning intar (f. 1893 d. 1972) genom att han ägnar flyttningsvägarna stort intresse och har upprättat kartor som brukar åberopas när frågor om vinterbetesområdena blir aktu- ella. Manker var intendent vid och föreståndare för dess lapska avdelning. Med stor energi drev han verksamheten. Hans vetenskapliga och litterära produktion var mycket omfat- tande. utgav hans bok fjällapparna. Den innehöll detaljerade beskrivningar sameby för sameby över deras betesområde, invånare och sitor, renskötsel, visten och flyttningsleder, färdsätt, bostäder, dräkt och kulturläm- ningar. Verket bearbetades senare ytterligare och översattes till engelska. I denna form publicerades det 1953 i . Det fick titeln of the Swedish mountain lapps: their siidas and their migratory routes in 1945 och fick num- mer VIII i skriftserien. Som bilaga till utgåvan publicerades en stor karta i färg, till skillnad från de ganska enkla svart-vita som finns i den svenskspråkiga utgåvan. Enligt böckernas förord grundade sig de nämnda böckerna huvudsakligen på lappmarksinventering 1943– 1945. Det inventeringsmaterial som Manker hänvisar till har dock inte gått att återfinna i lapska avdelningens något svåröverskådliga arkiv. Troligen bygger Manker även på andra undersökningar. utsändes bl.a. frågelista 100 där meddelarna – vanligtvis ord- ningsmännen i lappbyarna – bl.a. skulle svara på var deras lappby hade sina vinterbetesland och hur långt ner mot kusten eller österut renarna gick .