sou · GUB3115 · 2007-01-01 00:00:00 — Lagen (2001:23) och förordningen (2001:1131) för kvalificerad yr- kesutbildning anger krav som rör både utbildningens innehåll och former. Statsbidrag ska lämnas till utbildning som utformats i samverkan med arbetslivet och som bedöms ha goda förutsättningar att bli genomförd med hög kvalitet. Krav ställs också på att utbildnings- anordnaren ska ha en utbildningsplan som bland annat anger hur utbildningen ska kvalitetssäkras. Ett centralt inslag i kvalitetssäkringen av kvalificerad yrkesut- bildning är den prövning som görs av samtliga utbildningsanord- nare som ansöker om rätt och anslag för att bedriva utbildningen. Denna prövning görs av Myndigheten för kvalificerad yrkesutbild- ning. Med tanke på att kvalificerad yrkesutbildning ska utgå från ett specifikt och aktuellt behov i arbetslivet, fästs stor vikt vid en bedömning av denna förmåga. En förutsättning för att en utbild- ningsanordnare ska beviljas medel och tillstånd att starta en utbild- ning är att arbetslivets engagemang kan dokumenteras och att fö- reträdare för branschen sitter med i ledningsgruppen för kvalifice- rad yrkesutbildning. Vidare ska företrädare för de studerande ha rätt att vara representerade i ledningsgruppen. Myndigheten för kvalificerad yrkesutbildning ansvarar också för att utöva tillsyn och svara för uppföljning och utvärdering av kvali- ficerad yrkesutbildning. På grundval av dessa uppgifter ska myn- digheten bland annat tillse att utbildningen lever upp till de kvali- tetskrav som ställs på kvalificerad yrkesutbildning. I likhet med högskoleutbildning kan rätten att bedriva utbildning fråntas ut- bildningsanordnaren om kvaliteten inte upprätthålls. upphör också rätten till statsbidrag för utbildningen. Myndighetens strategi utgår från att stödja utbildningsanordnarnas kvalitetsarbete genom rådgivning och tillsyn. Myndigheten tar också del av anord- narnas självvärdering. En viktig måttstock för att bedöma utbild- ningens kvalitet är utbildningens utbildningsplan samt lag och för- ordning. Myndighetens tillsyns- och uppföljningsarbete ligger också till grund för kontinuerlig omprövning av beslut om statsbidrag. En utbildningsanordnare ges enbart tillstånd och medel för samman- lagt en utbildningsomgång åt gången. Kommunala påbyggnadsutbildningar regleras i skollagen (1985:1100) och förordningen (2002:1012) om vuxen- utbildning. påbyggnadsutbildning syftar till att ge vuxna sådan utbildning som leder till en ny nivå inom deras yrke eller till ett nytt yrke. påbyggnadsutbildning ska svara mot efter- frågan och behov. påbyggnadsutbildning utgör en del av vuxenutbildning. För vissa påbyggnadsutbildningar finns nationella kursplaner som fastställt. Det finns också påbygg- nadsutbildningar med lokala kursplaner. Vissa påbyggnadsutbild- ningar med nationell eller lokal kursplan kan finansieras med sär- skilda statliga medel. beslutar om statsbidrag. Ett villkor är bland an- nat att utbildningen är inriktad antingen mot ett yrkesområde där behovet av yrkesutbildad arbetskraft inte tillgodoses på annat sätt eller är av särskild betydelse när det gäller att ta tillvara angelägna kulturella värden och det svenska kulturarvet (SFS 2005:676). Ett beslut får gälla i högst . Verket ska besluta om storleken av bidraget. För tillträde till påbyggnadsutbildning ställs huvudsakligen krav på kunskaper som motsvarar gymnasieskolans nationella eller spe- cialutformade program. Det finns också utbildningar som bygger på godkända kurser från grundskola eller motsvarande. Utbildningarna kan variera mellan 200 till 1 200 verksamhets- poäng där 20 verksamhetspoäng motsvarar heltidsstudier. Vanligast är program som omfattar studier. Enligt föreskrifterna av (SKOLFS 2005:20), ska huvudmannen för lokalt inrättad påbyggnadsutbildning beakta att utbildningen: Ge fördjupad kunskap och kompetens inom ett yrkesområde och stimulera till personlig utveckling och fortsatt lärande. Har betydelse i ett regionalt eller lokalt perspektiv i fråga om arbetsmarknaden och dess behov. Inrättas och genomförs i samverkan med arbetslivet. Huvudmannen ska också upprätta en utbildningsplan som bland annat beskriver: Hur kartläggningen av arbetsmarknadens behov har skett och hur arbetslivet medverkar i utbildningen. Metoder för att följa upp och kontinuerligt förbättra utbild- ningen. I verkets kommentarmaterial till författningen står att utbildning- ens genomförande bör omprövas minst var tredje år. Studerande på påbyggnadsutbildning har rätt till statligt studiestöd. Påbyggnadsutbildning räknas inte som eftergymnasial utbildning när det gäller studiestöd. Den räknas i stället som gym- nasial. Kommunerna finansierar påbyggnadsutbildning. Verk- samheten finansieras med intäkter i huvudsak från: 1)kommunalskatt, 2)kommunala avgifter, och, 3)statsbidrag inom ramen för systemet för kommunalekono- misk utjämning. Två tredjedelar av det tidigare särskilda statsbidraget kommer att föras över till systemet för kommunalekono- misk utjämning. En direkt statlig finansiering sker, som nämnts ovan, för viss på- byggnadsutbildning som bedömts som särskilt angelägen. I dessa fall har fått i uppdrag att fastställa ersättningsni- våer, utbildningsvolym och lokaliseringsort med utgångspunkt i de resursramar och övriga bestämmelser som regeringen anger. Ansla- get uppgår till ca för . Ersättningsnivåerna för dessa utbildningar varierar och studerande. svarar för tillsyn över utbildningarna. De studerande på påbyggnadsutbildning kan över- klaga beslut om avskiljande från utbildning, avstängning och för- visning till allmän förvaltningsdomstol i enlighet med förvalt- ningslagen (1996:233). Andra beslut kan inte överklagas. I den kommunala vuxenutbildningen ligger ansvaret för kvalitets- säkring på den kommunala huvudmannen. Innehåll och former för utbildningen regleras i skollagen. Nationell uppföljning och utvär- dering av påbyggnadsutbildning fullgörs av . Granskning av påbyggnadsutbildning ingår som en del av verkets generella ansvar att utöva tillsyn, genomföra uppföljningar och ut- värderingar. Kommunernas vuxenutbildning omfattas av verkets pågående utbildningsinspektion. Kompletterande utbildning regleras i förordningen (2000:521) om statligt stöd till kompletterande utbildning. Kompletterande utbildningar delas in följande fyra kategorier: Utbildningar ställda under statlig tillsyn. Utbildningar ställda under statlig tillsyn som också är studie- stödsberättigade Utbildningar ställda under statlig tillsyn som är både studie- stödsberättigade och får statsbidrag, Utbildningar ställda under statlig tillsyn som får statsbidrag men som inte är studiestödsberättigade. En utbildning som är ställd under statlig tillsyn kan begära att bli befriad från mervärdesskatt. För att statligt stöd ska utgå till en kompletterande utbildning ska denna vila på vetenskaplig eller konstnärlig grund eller beprö- vad erfarenhet. Om en utbildning är att betrakta som eftergymnasial regleras inte. Varje enskild utbildningsanordnare avgör själv om studierna ska bygga på gymnasieskolans kunskaper. Utbildningarna varierar från till studier. beslutar om statligt stöd, tilldelning av resurser och utövar också tillsyn av utbildningarna. En utbildning kan ge de studerande rätt till studiestöd om ut- bildningen är värdefull från nationell synpunkt. Utbildningen kan ge rätt till statsbidrag om den är särskilt värdefull från nationell synpunkt. Vid bedömningen av om en utbildning ska anses vara värdefull från nationell synpunkt ska särskilt beaktas om: utbildningen ökar tillgången på värdefull yrkesskicklighet inom ett yrke som det finns ett nationellt behov av, utbildningen leder till ett arbete, utvecklar erforderlig kom- petens i befintligt arbete eller förbereder för andra studier, huvudmannen samverkar med det omgivande samhället, och utbildningen har en från samhällssynpunkt lämplig regional placering. Vid bedömningen av om en utbildning ska anses vara särskilt vär- defull från nationell synpunkt ska särskilt beaktas om utbildningen: ger en särskilt kvalificerad kompetens inom ett yrkesom- råde, tillgodoser behov inom smala yrkesområden eller leder fram till udda yrken, bidrar till att bevara traditionell yrkeskunskap, bidrar till att bevara det svenska kulturarvet, bidrar till att utveckla ny kunskap inom ett framtidsyrke. Kompletterande utbildning är en utbildningsform för utbildning som bedrivs utanför det offentliga utbildningsväsendet och som har statligt stöd. Stat eller kommun kan därför inte vara huvudman för kompletterande utbildning. Studerande på kompletterande utbildning kan erhålla studiestöd på antingen gymnasial eller eftergymnasial nivå. En förutsättning är att utbildningen beviljats rätt till studiestöd. be- slutar för varje enskild utbildning. beslutar om fördelning av ca 4 500 årsstudieplatser som berättigar till studie- stöd. I de fall kompletterande utbildning beviljas statsbidrag tillämpas enhetliga bidragsnivåer som kombineras med ett tilläggsbidrag som varierar beroende på utbildningsanordnarens kostnader. Det gene- rella bidraget uppgår 2006 till ca 55 000 och studerande. Tilläggsbidraget varierar mellan 4 000–och helårsstuderande. Avräkning görs mot antalet faktiska studerande. Beslut om statligt stöd är alltid tidsbegränsat och varar högst . disponerade för stöd till kompletterande utbildning . Studieavgifter förekommer inom kompletterande utbildning. Avgifterna varierar mellan ett par tusen till i ett fall (flygutbildningar). Vanligast är dock avgifter som uppgår till ca för utbildningar som inte är be- rättigade till statsbidrag. Studieavgifter för utbildningar som är en- bart studiestödsberättigade är väsentligt högre enligt gällande re- gelverk. Enligt gällande regelverk förutsätts dock dessa vara skäliga i förhållande till utbildningens karaktär. utövar tillsyn över utbildningarna. De studerande har inga möjligheter att överklaga beslut som rör utbildningens genomförande. Anordnare av kompletterande ut- bildning kan överklaga beslut om tillsyn till allmän förvaltnings- domstol i enlighet med förvaltningslagen (1996: 223). De studerande kan dock framföra klagomål till på förhållanden på skolan och utbildningens genomförande. Det ska finnas en plan för hur utbildningen ska bedrivas och hur målen för utbildningen ska uppnås. Inträdesvillkor och urvalsgrun- der ska vara utformade i enlighet med utbildningens nivå och in- riktning. Vidare föreskriver regeringen att lärarna ska vara kompe- tenta och att de studerande får intyg eller betyg som beskriver ut- bildningens innehåll och uppnådda resultat. För utbildningar som berättigar till studiestöd och statsbidrag krävs att en styrelse eller ledningsgrupp finns. En plan för kompe- tensutveckling av personal och plan för uppföljning och utvärde- ring av verksamheten ska också finnas. Ansvaret för att säkerställa kvalitet i utbildningen är därmed en angelägenhet för berörda utbildningsanordnare. utövar tillsyn över utbildningarna, vilket sker dels på förekommen anledning, dels i form av kontinuerlig tillsyn av utbildningsanord- nare, särskilt i samband med prövningar av ansökningar till statligt stöd. Folkhögskoleutbildning är en del i folkbildningen som ingår inte i det offentliga utbildningsväsendet. Folkbildning kännetecknas av att utbildningen ska vara är fri och frivillig och själv formulera sina mål och bestämma innehåll i utbildningen. Staten stöder folkbildningen genom förordningen (1999:977) om statsbidrag till folkbildning. fördelar medel till folkhögskolor och studieförbund som är utbildningsanordnare. Delar av folkhögskolans reguljära utbud ställer krav på kunska- per motsvarande fullgjorda kursfordringar från något av gymnasie- skolans program. Utbildningarna omfattar ett till studier. Studerande på folkhögskoleutbildning har rätt till statligt studie- stöd. De flesta utbildningar i folkhögskolan ligger på grundskole- och gymnasienivå. Vissa utbildningar klassificeras dock som eftergym- nasiala i fråga om studiestöd. Hit hör fritidsledarutbildning och utbildningar till tolk samt vissa andra yrkesutbildningar. , , beslutar efter samråd med om vilka utbildningar på folkhögskola som ska ge rätt till studiemedel på gymnasial eller eftergymnasial nivå. Statens årliga bidrag till folkbildningen uppgår till . Till grund för statens bidragsgivning och fördelning finns förordningen (1991:977) om statsbidrag till folk- bildning. tillämpar en fördelningsmodell som innebär att på folkhögskolans längre kurser ger och deltagare, vilket motsvarar ca heltidsstudier per studerande. Därtill finansierar i regel landsting och kommuner folkhögsko- lans kurser med i genomsnitt och deltagare. En mindre del av folkhögskolans anslag, , fördelas som förstärkningsbidrag för att täcka merkostnader för funktionshindrade. Mot bakgrund av folkbildningens fria ställning bedrivs ingen tillsyn över utbildningarna. Reglering av de studerandes möjligheter att överklaga beslut finns inte. Det formella ansvaret för att säkerställa att statsbidraget används enligt statens riktlinjer och förordningen som ligger till grund för bidragsgivningen ligger på som också fördelar statsbidraget. Ett krav som ställs på mottagarna är att måldoku- ment upprättas och att en plan för utvärdering tas fram. Rådet ställer också krav på årlig verksamhetsberättelse. På grundval av detta underlag genomför rådet uppföljningar och initierar utvärde- ringar av folkbildningen. antar också regelbun- det en utvärderingsplan. Regeringen har ett ansvar för att kontrollera att statsbidraget an- vänds enligt statens intentioner. Därför genomförs med jämna mellanrum en utvärdering av folkbildningen som syftar till att klarlägga i vilken utsträckning statens intentioner infriats. har två statliga utvärderingar genomförts. Högskoleutbildning regleras i högskolelagen (1992:1434) och hög- skoleförordningen (1993:100) samt lagen (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina för enskilda utbildningsanordnare. Universitet och högskolor ska enligt högskolelagen bedriva ut- bildning som vilar på vetenskaplig eller konstnärlig grund samt på beprövad erfarenhet och forskning och konstnärligt utvecklingsar- bete samt annat utvecklingsarbete. Uppdraget innebär också att universitet och högskolor ska samverka med det omgivande sam- hället och informera om sin verksamhet. Högskoleutbildning på grundnivå ska väsentligen bygga på de kunskaper som eleverna får i gymnasiets nationella program. Högskoleutbildning bedrivs i form av kurser eller program. En särskild bilaga till högskoleförordningen, examensordningen, regle- rar vilka examina som får ges. Dessa delas upp i generella examina, yrkesexamina samt konstnärliga examina . För varje examen anges dels omfattningen av studierna, som varie- rar från till , dels vilka mål som ska ha uppnåtts för att få examen. Examensstrukturen har förändrats i enlighet med Bolognapro- cessens principer. Samtliga examina finns kvar och placeras an- tingen på grundnivå eller på avancerad nivå. En så kallad nationell referensram för examina håller på att utarbetas. Denna ska bland annat ge de studerande information om vilka ex- amina som erbjuds. Den ska också ge information om vilka krav som ställs på tillträde och krav på vilka kunskaper som krävs för att erhålla olika examina. Högskoleutbildning anordnas av universitet och högskolor. Uni- versitet och högskolor, inklusive , har staten som huvudman. Det finns också enskilda utbildningsanord- nare som har rätt att utfärda vissa examina och högskolor som drivs i stiftelseform. Enskilda utbildningsanordnare står för en mindre del av högskolans utbud. Studerande på högskoleutbildning är berättigade till statligt studie- stöd. Det nuvarande systemet för resurstilldelning till grundläggande högskoleutbildning infördes i början av 1990-talet.TPF1FPT Ett viktigt syfte med systemet är att genom dess betoning på utfall i form av helårsprestationer och helårsstudenter ge förutsättningar för ett effektivt och ändamålsenligt stöd till de studerande. Varje lärosäte tilldelas ett utbildningsuppdrag som på en över- gripande nivå anger regeringens mål för lärosätets utbildningsvo- lym och utbildningsutbud. Utbildningsuppdraget är förenat med ett så kallat takbelopp som anger den högsta ersättningsnivå som ett lärosäte kan tilldelas efter ett kalenderår.TPF2FPT 1TP PT Prop. 1992/93:169, bet. 1992/93:UbU14, rskr. 2TP PT Det faktiska beloppet som ett lärosäte kan utnyttja efter en årlig avräkning avgörs av dels antalet registrerade studenter som är verksamma på heltid under ett helt läsår (helårs- studenter), dels antalet registrerade poäng per helårsstudent (helårspoäng) fördelat på de olika utbildningsområdena. Takbeloppet baseras på lärosätets utbildningsuppdrag och sam- mansättning av så kallade utbildningsområden. Ersättningsnivåerna för utbildningsområdena är nationellt fast- ställda. Syftet är att skapa ett likvärdigt och förutsägbart system. Ersättningsnivåerna varierar kraftigt beroende på vilken typ av utbildning som bedrivs. Nivåerna varierar mellan ca 34 000 till per helårsstudent beroende på utbildningsområde.TPF3FPT Hur universitet och högskolor i praktiken fördelar resurser till olika utbildningar är en angelägenhet för varje lärosäte. Resurser kan således föras mellan olika utbildningsområden och utbildningar inom ett lärosäte beroende på verksamhetens förutsättningar och Det är också upp till det enskilda lärosätet att bestämma hur stor del och på vilket sätt gemensamma kostnader ska finansieras. I praktiken innebär detta att ett lärosätes överproduktion kan ligga till grund avräkning av resurser i förhål- lande till lärosätets takbelopp. Bidragsgivningen till enskilda utbildningsanordnare ska utgå från samma ersättningsnivåer som gäller för den högskoleutbildning som anordnaren getts rätt att bedriva enligt lagen om examensrätt (SFS 1993:792). Enskilda utbildningsanordnare har i regel även an- nan finansiering än statlig. svarar för tillsyn av högskoleutbildning. Studerande kan överklaga vissa beslut till Det gäller begäran om att få examensbevis, beslut om behörighet och tillgodoräknande av utbildning samt avslag på begäran att få bli befriad från obligatoriska utbildningsmoment. Universitet och högskolor har ett grundläggande ansvar för att säkerställa kvalitet i sin verksamhet. Enligt högskolelagen (1992:1434) ska all högskoleutbildning vila på vetenskaplig eller konstnärlig grund samt beprövad erfarenhet. 3TP PT En viktig komponent är klassificeringen av kurser. En kurs klassificeras som ett utbild- ningsområde beroende på i vilket ämne kursen ges. Varje enskilt lärosäte klassificerar kurser på egen hand. Klassificering av kurser ligger sedan till grund för beräkningen av ersättnings- nivån för olika utbildningsområden. Ett lärosäte får bara klassificera kurser till utbildnings- områden som är reglerade i lärosätets regleringsbrev. också fast att resurserna ska utnyttjas effektivt för att hålla hög kvalitet i verksamheten. Kvalitetsarbetet är en gemensam angelä- genhet för personal och studenter. Högskolelagen stadgar tillsammans med högskoleförordningen vissa formella krav som rör organisation och ledning, bland annat att vetenskapligt kompetenta lärare ska utgöra majoritet i be- slutande organ som rör grundutbildning. Högskolelagen slår också fast att företrädare för lärare i beslutande organ och utseende av ansvariga för verksamheten ska ske kollegialt. Högskolelagen anger också att ett nära samband ska finnas mellan forskning och utbild- ning. Regeringen föreskriver vilka examina inom grundläggande hög- skoleutbildning som får avläggas. beslutar vid vilka lärosäten dessa examina får avläggas. Regeringen föreskriver dock vilka examina som får avläggas vid . Ett tillstånd att utfärda examina får lämnas bara om utbildningen uppfyller de krav som ställs på grundläggande högskoleutbildning enligt detta kapitel och de särskilda krav som regeringen föreskri- ver. Dessutom ska det i ett rikstäckande perspektiv finnas ett all- mänt intresse av att examina får utfärdas. Denna prövning fungerar som en utvärdering av förutsättning- arna att uppfylla de krav som ställs på högskoleutbildning i det en- skilda fallet.TPF4FPT En kontinuerlig omprövning sker av dessa examensrätter i sam- band med utvärderingsverksamhet. All utvärde- ringsverksamhet genomförs i praktiken av externa bedömnings- grupper. utvärderas dessutom samtliga ämnen och utbild- ningsprogram vid universitet och högskolor. Om finner anledning att ifrågasätta en examensrätt, har utbildningsan- ordnaren först möjlighet att förbättra verksamheten. Om detta vid en förnyad granskning bedöms som otillräckligt, kan Högskole- verket återkalla examensrätten i det aktuella ämnet/utbildningen i fråga om statliga lärosäten. Regeringen kan återkalla examensrätten för enskilda utbildningsanordnare. 4TP PT Liknande prövning och utvärdering görs av rätten att bedriva forskarutbildning och forsk- ning inom så kallade vetenskapsområden samt rätten att benämnas universitet. Utvecklingen av den eftergymnasiala yrkesutbildningenTPF1FPT Det svenska utbildningssystemet utmärks av en sammanhållen grund- och gymnasieskola samt en sammanhållen högskola. Att inom en och samma organisation bedriva utbildning av både gene- rell och yrkesförberedande karaktär har varit vägledande för de olika reformer som genomförts . Emellertid har också nya utbildningsformer etablerats som inte har någon naturlig plats inom gymnasieskolan eller högskoleut- bildning. Vissa utbildningsformer utmärks av att utbildningen genomförs av enskilda huvudmän och stöds i olika utsträckning av staten. Andra kännetecknas av att de tillkommit för att säkerställa angelägna kompetensbehov som annars inte skulle ha tillgodosetts inom ungdomsskolan eller vid universitet och högskolor. Frågor om eftergymnasial yrkesutbildning har berörts i samband med högskoleutbildningens utbyggnad och ut- vecklingen av andra utbildningsformer på eftergymnasial nivå. I det följande lämnas en redovisning av vissa förändringar som rör de utbildningsformer som behandlas i denna utredning. 1TP PT Den redovisning som lämnas i denna bilaga utgör i huvudsak en uppdatering av en tidigare beskrivning i Utbildnings- och kartläggning (Eftergym- nasiala yrkesutbildningar – en kartläggning). I och med högskolereform avsåg staten att skapa bättre förutsättningar för att bland annat öka tillgängligheten till högsko- leutbildning för nya grupper av studerande och bättre möta arbets- livets behov av utbildade. Avsikten var också att skapa en enhetlig organisation för i princip all eftergymnasial utbildning. Denna skulle också underlätta återkommande utbildning och undvika att återvändsgränder uppstod. reform skapade den enhetliga svenska högskolan med långtgående reglering av såväl beslutsorganisation som tillträdes- regler och utbildningens innehåll samt detaljerad dimensionering av olika utbildningslinjer. I syfte att möta arbetslivets behov gavs företrädare för allmänna intressen möjlighet att ingå i olika beslutsorgan som rörde univer- sitet och högskolors verksamhet. Företrädare för allmänna intres- sen kom att ingå i högskolestyrelserna, linjenämnderna samt i vissa fall även fakultetsnämnderna. En ny organisatorisk nivå infördes också, de sex regionstyrelserna, där allmänföreträdarna utgjorde en majoritet. Därtill gavs det centrala ämbetsverket, Universitets- och högskoleämbetet (UHÄ), en central roll i utbildningsplaneringen som bland annat bestod av särskilda planeringsberedningar med företrädare för såväl organisationer som den aktuella sektorn. Reformen innebar att eftergymnasiala utbildningar som inte var högskoleutbildning infördes i högskolestrukturen. Det gällde bland annat de konstnärliga utbildningarna, lärarutbildning- arna vid seminarierna och de medellånga vårdutbildningarna, vilket bland annat innebar att en rad nya regionala högskolor tillkom. Merparten av grundutbildningen kom att organiseras i samman- hållna utbildningslinjer vars huvudsakliga innehåll fastställdes cent- ralt.