sou · GUB3100 · 2007-01-01 00:00:00 — Paragrafen har ändrats genom att boendestöd för personer med psykiska funktionshinder lagts till bland de insatser som i bestäm- melsen anges som exempel på verksamheter som socialnämnden bör bedriva för att underlätta för den enskilde att bo hemma och ha kontakt med andra. Genom bestämmelsen ges insatsen samma status som andra kommunala verksamheter och vikten av att kom- munerna ger särskilda insatser till personer med psykiska funk- tionshinder understryks. Boendestöd för personer med psykiska funk- tionshinder ska tolkas som socialt stöd som ges till den enskilde i dennes bostad och som utformats och anpassats efter de behov som finns hos personer med psykiska funktionshinder. I begreppet ingår också psykossociala stödinsatser som ges utanför bostaden. 2 kap 7 § Syftet med den nya bestämmelsen har redovisats i kapitel 14. Paragrafen reglerar kommunens skyldighet att, när det behövs för att den enskilde ska få sina behov av hälso- och sjukvård och socialtjänst tillgodosedda, upprätta en individuell plan tillsammans med . har enligt 3 c § hälso- och sjukvårds- lagen ett motsvarande ansvar. Bedömningen, enligt första stycket, av om en individuell plan behöver upprättas tillsammans med , ska göras i varje enskilt fall utifrån det som framkommer i kontakten med den enskilde och övriga uppgifter om hans eller hennes hälsotillstånd och sociala situation. För vissa grupper bör kommunen utgå från att ett behov av en individuell plan finns. Det gäller personer med omfattande behov som t.ex. personer med en psykisk sjukdom som missbrukar, andra personer med allvarliga psykiska sjuk- domar och funktionshinder, ungdomar med omfattande psyko- sociala behov, samt dementa personer med behov av somatiska insatser. När den enskilde begär det ska en individuell plan alltid upprättas. Detta gäller även om företrädare för kommunen bedömer att det inte behövs (se nedan st. 2). Detsamma gäller om begäran görs av en närstående under förutsättning att den enskilde inte motsätter sig att en plan upprättas. Med behov av socialtjänst avses i detta sammanhang behov av insatser enligt socialtjänstlagen och lagstiftningen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Behoven, som kräver planering för att tillgodoses, kan också vara av sådan karaktär att de, helt eller delvis, kan komma att tillgodoses genom den särskilda lagstiftningen om vård utan samtycke av unga och missbrukare. Däremot ska bestämmelsen inte användas i sådana fall när det huvudsakliga skälet till att kontaktas är att man vill åstadkomma en prövning enligt den sociala tvångsvårdslagstift- ningen. Med behov av hälso- och sjukvårdsinsatser avses behov av somatiska och psykiatriska vård- och behandlingsinsatser enligt hälso- och sjukvårdslagen, både sådana som ansvarar för och sådana som kommunen ska tillhandahålla. Även övriga insatser som regleras genom hälso- och sjukvårdslagen t.ex. rehabilitering, habilitering och hjälpmedel ska omfattas av behovsbedömningen. Bestämmelsen innebär att kommunens ansvar utvidgas till att uppmärksamma den enskildes samlade behov av socialtjänst och hälso- och sjukvård. Den slutgiltiga bedömningen av vilka hälso- och sjukvårdsinsatser som ska ges till en enskild patient och hur de ska utformas görs dock av hälso- och sjukvårdspersonal på uppdrag av en vårdgivare som arbetar för kommunen eller . Planeringsskyldigheten ger inte kommunen möjlighet att besluta om insatser som ska tillhandahållas av en annan huvudman. Av planen ska framgå mål för insatserna på kortare och och vilka insatser respektive huvudman svarar för. Insatser som kan omfattas av planen kan vara av akut och omedelbar karaktär men också avse en flerårig process t.ex. när det gäller den enskildes rehabilitering. I begreppet svara för ingår också vem som ska bekosta insatserna. Detta ska emellertid bara anges när det är relevant. Av planen ska också framgå vem som ska samordna insatserna. En namngiven befattningshavare hos eller kommunen ska anges i planen. Det är dock eller kommunen och inte den enskilde befattningshavaren som har det formella ansvaret för insatsernas samordning och som kan ställas till svars om detta inte sker på ett tillfredsställande sätt. Planen ska när det är möjligt upprättas tillsammans med den enskilde. Genom uttrycket tillsammans med understryks att det enligt huvudregeln inte är fråga om att om inhämta den enskildes samtycke i efterhand, utan att han eller hon ska delta aktivt och att det är hans eller hennes behov och önskemål som ska vara utgångs- punkten för planeringen. Detta ska ske när det är möjligt. Syftet med den begränsningen är att understyrka att planeringsansvaret gäller också när en person själv väljer att inte delta, eller på grund av sin hälsa eller sociala situation inte förmår att delta. Detta är undantagssituationer som aldrig får användas rutinmässigt i syfte att förenkla arbetssituationen för hälso- och sjukvårds- och social- tjänstpersonalen. En individuell plan kan aldrig upprättas enligt bestämmelsen om den enskilde motsätter sig att så sker. En individuell plan ska dokumenteras så att den kan särskiljas från övriga vård- stöd- och behandlingsinsatser. Av andra stycket framgår att när kommunen bedömer att det finns behov av att upprätta en individuell plan tillsammans med , skall kommunen kalla till en individuell planering. Kallelsen ska ske så snart behovet identifierats och pla- neringen ska inledas senast dagen efter att kallelsen har mottagits. Att planeringen inleds innebär att en första kontakt tas mellan kommunen och . Kallelsen kan även ske om den enskilde begär det och, om den enskilde inte motsätter sig det, på begäran av en närstående. Med närstående avses personer med nära band till den enskilde oavsett biologiskt släktskap. Det är i hög grad den enskilde själv som avgör vem som är hans närstående. I begreppet ingår också barn även om det måste tas hänsyn till barnets ålder och mognad, när det avgörs om det ska delta i vård- planeringen. Enligt tredje stycket har kommunen ett lagstadgat ansvar att delta i en planering som kallar till enligt 3 § c Hälso- och sjukvårdslagen. I fjärde stycket anges att bestämmelsen ska tillämpas bara om det kan ske utan hinder av bestämmelser i sekretesslagen (1980:100). Detta innebär att den enskilde måste samtycka till att uppgifter lämnas ut från kommunen till och tvärtom, inom ramen för den individuella planeringen. 5 kap 8 § a Bakgrunden till den föreslagna bestämmelsen har redovisats i av- snitt 14. Paragrafen är ny och har formulerats på ett sätt så att den förutsätter att bestämmelser om öppenvård med särskilda villkor införs i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och lagen (1991:1129) rättspsykiatrisk vård. Bestämmelsen föreskriver en skyldighet för kommunen att överenskomma om sitt samarbete med kring personer med psykiska funktionshinder. Skyldigheten syftar till att utifrån gemensamma mål identifiera de områden där det är nödvändigt att kommun och landsting tar ett gemensamt ansvar för vård och stöd till personer med psykiska funktionshinder. Vilken rättsverkan överenskommelsen ska ha avgörs av kommunen och . Av detta skäl används begreppet överenskommelse och inte avtal i lagtexten. Överenskommelserna ska ange övergripande principer för samarbete, ansvarsfördelning och gemensamma verksamheter på dels ett antal obligatoriska områden, dels på de övriga områden som huvudmännen finner relevanta med hänsyn till lokala och regionala behov. Mer detaljerade avtal kan komplettera överens- kommelserna på vissa områden. Med personer med psykiska funktionshinder avses personer som har väsentliga svårigheter med att utföra aktiviteter på viktiga livs- områden. Svårigheterna ska ha funnits, eller kan antas komma att bestå . Svårigheterna ska vara en konsekvens av en psykisk störning. I detta sammanhang finns inga åldersgränser utan överenskommelserna kan omfatta insatser till barn (0 ) och äldre (65+) när det är relevant. Det är skyldigheten att ingå överenskommelser som avgränsas genom begreppet psykiska funk- tionshinder. I de fall och kommunen anser att det finns skäl att ingå överenskommelser kring grupper där det är osäkert om de faller in under begreppet finns inga hinder. I bestämmelsen föreskrivs sju områden som överenskommelsen måste omfatta. Utöver dessa står det huvudmännen fritt att iden- tifiera ytterligare områden som överenskommelserna bör omfatta. 1.Överenskommelsen ska innehålla gemensamma mål. Dessa måste rymmas inom ramen för vad som stadgas i socialtjänstlagen, hälso- och sjukvårdslagen och övriga relevanta författningar. Be- stämmelsen förhindrar inte att kommunen och upp- rättar ett gemensamt måldokument vid sidan av en sådan överens- kommelse som regleras här. Skyldigheten att ange gemensamma mål blir då uppfylld genom en hänvisning till det gemensamma måldokumentet. 2.Överenskommelsen ska också innehålla rutiner för samarbete mellan kommunen och kring enskilda personer med psykiska funktionshinder. Rutinerna kan t.ex. ange hur informa- tionsöverföring mellan huvudmännen ska gå till generellt, och i särskilt angivna situationer. 3.I överenskommelsen ska det finnas bestämmelser om ansvar för insatser till personer som har en psykisk störning och missbrukar. Genom vad som föreskrivs i punkten blir huvudmän- nen skyldiga att definiera och tydliggöra ansvarsfördelningen för behandling av missbruk och beroende, samt på vilket sätt, och i vilka former, insatserna till gruppen ska samordnas. I punkten används begreppet psykisk störning. Detta innebär att den mål- grupp till vilken de insatser som regleras inom ramen för punkten riktas är något bredare än vad som i övrigt gäller i bestämmelsen. Skälet är att huvudmännens samarbete kring personer som har en psykiatrisk problematik och missbrukar knappast tjänar på att avgränsas bara till dem som anses ha ett funktionshinder, utan även bör omfatta t.ex. människor med en personlighetsstör- ning som inte är av den karaktären att den faller inom ramen för begreppet psykiskt funktionshinder. Ofta finns behov av att huvudmännen bedriver gemensamma verksamheter gentemot per- soner som har en psykisk störning och missbrukar, t.ex. särskilda mottagningar eller uppsökande team som består av brett sammansatta kompetenser. Vilka sådana verksamheter som ska finnas och vilket syfte de ska tjäna bör anges i överenskommel- serna. 4.Bestämmelser om ansvar för hjälpmedel till personer med psykiska funktionshinder ska finnas i överenskommelsen. Detta är ett område med stora utvecklingsbehov varför en tydlig ansvars- fördelning mellan och kommunen har särskilt stor betydelse. I de fall där det redan finns en överenskommelse mellan huvudmännen om tillhandahållande av hjälpmedel, är det lämpligt att hänvisa till den i överenskommelsen som gäller samarbete kring personer med psykiskt funktionshinder. Hänvisningen bör kom- pletteras med en förklaring av vad den gällande ansvarsfördelningen betyder när det gäller hjälpmedel som kompenserar för kognitiva funktionshinder. 5.Ansvaret för boende och sysselsättning till personer som vårdas enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och lagen (1991:1129) om rättpsykiatrisk vård ska tas upp i överenskom- melsen. Kommunens ansvar för insatser enligt LSS och social- tjänstlagen gäller även för personer som har permission enligt 25 § LPT eller 9 och 10 §§ LRV, eller genomgår öppenvård med särskilda villkor enligt någon av dessa lagar. Svårigheter kring ansvars- och kostnadsfördelningen kan ändå uppstå eftersom tolk- ningen av vilka insatser som åvilar hälso- och sjukvård respektive kommunernas socialtjänst kan skilja sig åt. Över- gripande principer för hur den bedömningen ska göras och hur ansvaret ska fördelas ska finnas i överenskommelserna. Andra frågor som tas upp under punkten 5, är t.ex., vilket stöd den psykiatriska vården ska ge till ett boende för personer som är på väg att avsluta tvångsvården eller vilka sysselsättningsverksamheter i en kommun som också kan vara öppna för personer som fortfarande vårdas i psykiatrisk slutenvård. Även sociala insatser i mera hemlika sjukvårdsinrättningar, för personer som tvångsvårdas kan omfattas. 6.Överenskommelsen ska också innehålla bestämmelser om ansvar i sådana situationer och kring sådana grupper där särskild samverkan krävs. Genom punkten får huvudmännen en skyldighet att identifiera vilka situationer och grupper, utöver de som nämns explicit i lagtexten, som kräver särskild samverkan och ingå överenskommelser på dessa områden. Vilka dessa är skiljer sig mellan olika landsting och kommuner. 7.Överenskommelsen ska ange former för hur tvister som upp- kommer med anledning av överenskommelserna ska lösas. menas t.ex. tidsgränser inom vilka tvisten ska lösas och vem eller vilka som ska avgöra ansvarsfördelningen när och kommunen inte kommer överens. I andra stycket anges att avtalen, när det är möjligt, ska utformas i samråd med organisationer som företräder klienter, patienter och närstående. Begreppet organisationer som företräder klienter, patienter och närstående ska ges en vid tolkning. Vilka organisa- tioner som ska inbjudas till samråd måste avgöras av vilka som finns i den region där överenskommelsen ska ingås. Även lokala och regionala organisationer och mer löst sammansatta närverk kan ingå. Det kan vara organisationer som endast företräder närstående till personer med psykiska besvär och funktionshinder och orga- nisationer som endast består av personer med patient- och klient- erfarenhet, eller med erfarenhet av psykisk ohälsa, eller andra liknande svårigheter. För att den lagstadgade skyldigheten att samråda ska anses vara uppfylld måste kommunen och antingen ha genomfört samrådet eller ha gjort allvarliga ansträng- ningar att få till stånd ett samråd t.ex. genom upprepade inbjud- ningar, telefonkontakter eller på annat sätt. Att samråd ska ske innebär inget krav på att organisationerna ska godkänna avtalens innehåll. I tredje stycket anges att överenskommelserna kontinuerligt ska följas upp och utvärderas av kommunen och gemen- samt. En plan för detta bör finnas redan när överenskommelserna ingås. I planen bör tidpunkter för avstämning och eventuell omvärdering av överenskommelsens innehåll anges. 19.3Förslaget till lag om ändring i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) Bakgrunden till förslaget återfinns i kapitel 14. Paragrafen är ny och innebär med beaktande av de ändringar som föreslås i betänkandet Vård och stöd till psykiskt störda lag- överträdare, (SOU 2006:91) att paragraferna 3 c 3 f ändras till 3 d . Bestämmelsen relegerar en skyldighet för att, när det behövs för att den enskilde ska få sina behov av hälso- och sjukvård och socialtjänst tillgodosedda, upprätta en individuell plan till- sammans med kommunen. Kommunen har enligt 2:7 § social- tjänstlagen (2001:453) ett motsvarande ansvar. Bedömningen, enligt första stycket, av om en individuell plan behöver upprättas tillsammans med kommunen, ska göras i varje enskilt fall utifrån det som framkommer i kontakten med den enskilde och övriga uppgifter om hans eller hennes hälsotillstånd och sociala situation. För vissa grupper bör utgå från att ett behov av en individuell plan finns. Det gäller personer med omfattande behov som t.ex. personer med en psykisk sjukdom som missbrukar, andra personer med allvarliga psykiska sjuk- domar och funktionshinder, ungdomar med omfattande psyko- sociala behov samt dementa personer med behov av somatiska insatser. När den enskilde begär det ska en individuell plan alltid upprättas. Detta gäller även om företrädare för bedömer att det inte behövs (se nedan st. 2). Detsamma gäller om begäran görs av en närstående under förutsättning att den enskilde inte motsätter sig en plan upprättas. När patienten vårdas enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen (1991:1129) om rättpsykiatrisk vård bestämmer dock chefsöver- läkaren ytterst om behandlingen, vilket kan leda till bedömningen att en gemensam individuell planering enligt hälso- och sjuk- vårdslagens och socialtjänstlagens bestämmelser inte kan göras. I tvångsvårdslagarna finns krav på att en vårdplan ska upprättas efter det att patienten tagits in för tvångsvård. Med behov av socialtjänst avses i detta sammanhang behov av insatser enligt socialtjänstlagen och lagstiftningen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Behoven, som kräver planering för att tillgodoses, kan också vara av sådan karaktär att de helt eller delvis kan komma att tillgodoses, genom den särskilda lagstiftningen om vård utan samtycke av unga och missbrukare. Däremot ska bestämmelsen inte användas i sådana fall när det huvudsakliga skälet till att kontaktas är att man vill åstadkomma en prövning enligt den sociala tvångsvårdslagstift- ningen. Med behov av hälso- och sjukvårdsinsatser avses behov av somatiska och psykiatriska vård- och behandlingsinsatser enligt hälso- och sjukvårdslagen, både sådana som ansvarar för och sådana som kommunen ska tillhandahålla. Även övriga insatser som regleras genom hälso- och sjukvårdslagen t.ex. rehabilitering, habilitering och hjälpmedel ska omfattas av behovsbedömningen. Bestämmelsen innebär att ansvar utvidgas till upp- märksamma den enskildes samlade behov av socialtjänst och hälso- Beslut om bistånd enligt socialtjänstlagen eller beslut om insatser enligt LSS fattas dock av kommunen. Planerings- skyldigheten ger inte möjlighet att besluta om insatser som ska tillhandahållas av en annan huvudman. Av planen ska framgå mål för insatserna på kortare och och vilka insatser respektive huvudman svarar för. Insatser som kan omfattas av planen kan vara av akut och omedelbar karaktär men också avse en flerårig process t.ex. när det gäller den enskildes rehabilitering. I begreppet svara för ingår också vem som ska bekosta insatserna. Detta ska emellertid bara anges när det är relevant. Av planen ska också framgå vem som ska samordna insatserna. En namngiven befattningshavare hos eller kommunen ska anges i planen. Det är dock eller kommunen och inte den enskilde befattningshavaren som har det formella ansvaret för insatsernas samordning och som kan ställas till svars om detta inte sker på ett tillfredsställande sätt. Planen ska, när det är möjligt, upprättas tillsammans med den enskilde. Genom uttrycket tillsammans med understryks att det enligt huvudregeln inte är fråga om att inhämta den enskildes samtycke i efterhand, utan att han eller hon ska delta aktivt och att det är hans eller hennes behov och önskemål som ska vara utgångspunkten för planeringen. Detta ska ske när det är möjligt. Syftet med den begränsningen är att understryka att planerings- ansvaret föreligger också när en person själv väljer att inte delta, eller som på grund av sin hälsa eller sociala situation inte förmår att delta. Detta är undantagssituationer som aldrig får användas rutin- mässigt i syfte att förenkla arbetssituationen för socialtjänst- och hälso- och sjukvårdspersonalen. En individuell plan kan aldrig upprättas enligt bestämmelsen om den enskilde motsätter sig att så sker. En individuell plan ska dokumenteras så att den kan särskiljas från övriga vård- stöd- och behandlingsinsatser. Av andra stycket framgår att när bedömer att det finns behov av att upprätta en individuell plan tillsammans med kommunen, skall det kalla kommunen till en individuell planering. Kallelsen ska ske så snart behovet identifierats och planeringen ska inledas senast dagen efter att kallelsen har mottagits. Att plane- ringen inleds innebär att en första kontakt tas mellan och kommunen. Kallelsen kan även ske om den enskilde begär det och, om den enskilde inte motsätter sig det, på begäran av en Med närstående avses människor med nära band till den enskilde oavsett biologiskt släktskap. Det är i hög grad den en- skilde själv som avgör vem som är hans närstående. I begreppet ingår också barn även om det måste tas hänsyn till barnets ålder och mognad, när det avgörs om det ska delta i vårdplaneringen. Enligt tredje stycket har ett lagstadgat ansvar att delta i en planering som kommunen kallar till enligt 2.7 § socialtjänst- lagen. I fjärde stycket anges att bestämmelsen ska tillämpas bara om det kan ske utan hinder av bestämmelser i sekretesslagen (1980:100). Detta innebär att den enskilde måste samtycka till att uppgifter lämnas ut från till kommunen och tvärtom, inom ramen för den individuella planeringen. Förslagets bakgrund har redovisats i avsnitt 14. Paragrafen är ny. Paragrafen har formulerats på ett sätt så att den förutsätter att bestämmelser om öppenvård med särskilda villkor införs i lagen (1991:1128) om psykiatrisk öppenvård och lagen (1991:1129) rättspsykiatrisk vård. Bestämmelsen föreskriver en skyldighet för att överenskomma om sitt samarbete med kommunen kring personer med psykiska funktionshinder. Skyldigheten syftar till att utifrån gemensamma mål identifiera de områden där det är nödvändigt att landsting och kommun tar ett gemensamt ansvar för vård och stöd till personer med psykiska funktionshinder. Vilken rättsverkan överenskommelsen ska ha avgörs av och kommunen. Av detta skäl används begreppet överenskommelse och inte avtal i lagtexten. Överenskommelserna ska ange övergripande principer för samarbete, ansvarfördelning och gemensamma verksamheter på dels ett antal obligatoriska områden, dels på de övriga områden som huvudmännen finner relevanta med hänsyn till lokala och regionala behov. Mer detaljerade avtal kan komplettera överens- kommelserna på vissa områden. Med personer med psykiska funktionshinder avses personer som har väsentliga svårigheter med att utföra aktiviteter på viktiga livs- områden. Svårigheterna ska ha funnits, eller kan antas komma att bestå . Svårigheterna ska vara en konsekvens av en psykisk störning. I detta sammanhang finns inga åldersgränser utan överenskommelserna kan omfatta insatser till barn (0 ) och äldre (65+) när det är relevant. Det är skyldigheten att ingå överenskommelse som avgränsas genom begreppet psykiska funktionshinder. I de fall och kommunen anser att det finns skäl att ingå överenskommelser kring grupper där det osäkert om de faller in under begreppet finns inga hinder. I bestämmelsen föreskrivs sju områden som överenskommelser- na måste omfatta. Utöver dessa står det huvudmännen fritt att identifiera ytterligare områden som överenskommelserna bör om- fatta. 1.Överenskommelserna ska innehålla gemensamma mål. Dessa måste rymmas inom ramen för vad som stadgas i socialtjänstlagen, hälso- och sjukvårdslagen och övriga relevanta författningar. Be- stämmelsen förhindrar inte att och kommunen upp- rättar ett gemensamt måldokument vid sidan av en sådan överens- kommelse som regleras här. Skyldigheten att ange gemensamma mål blir då uppfylld genom en hänvisning till det gemensamma måldokumentet. 2.Överenskommelserna ska också innehålla rutiner för samarbete mellan och kommunen kring enskilda personer med psykiska funktionshinder. Rutinerna kan t.ex. ange hur informa- tionsöverföring mellan huvudmännen ska gå till allmänhet, och i särskilda situationer. 3.I överenskommelserna ska det finnas bestämmelser om ansvar för insatser till personer som har en psykisk störning och missbrukar. Genom vad som föreskrivs i punkten blir huvudmän- nen skyldiga att definiera och tydliggöra ansvaret för behandling av missbruk och beroende, samt på vilket sätt och i vilka former insatserna till gruppen ska samordnas. I punkten används begreppet psykisk störning. Detta innebär att den målgrupp till vilken de insatser som tydliggöra inom ramen för punkten riktas är något bredare än vad som i övrigt gäller i bestämmelsen. Skälet är att huvudmännens samarbete kring personer som har en psykiatrisk problematik och missbrukar knappast tjänar på att avgränsas bara till dem som anses ha ett funktionshinder, utan även bör omfatta t.ex. människor med en personlighetsstörning som inte är av den karaktären att den faller inom ramen för begreppet psykiskt funktionshinder.