sou · GUB330 · 2007-01-01 00:00:00 — Därmed ökar givetvis också risken att bli fälld i de fall då bevisningen står och väger i närheten av beviskravet. Det är framför allt när bevisprövningen i rätten främst bygger på värdering av muntliga utsagor som invandraren har ett handikapp. Som sagts är det svårare för en invandrare att framstå som trovärdig, svårare att avge en friande förklaring som kan upphov till ett rimligt tvivel. Attitydskillnader, ömsesidig misstro och språk- svårigheter – som förstärks om dialogen måste ske via tolk – gör det svårt för en invandrare att hävda sig, särskilt i en ord-mot-ord- situation gentemot ett svenskt offer. Denna svårighet uppkommer redan under utredningsstadiet och förföljer honom sedan genom processen, via åtal och – om domstolen, vilket alltså är sällsynt, inte gör en motsatt bedömning – till dom. Eftersom de flesta åtal bifalls är det bara på marginalen man kan dokumentera en viss skillnad i fällandefrekvens mellan svenskar och invandrare. När det däremot gäller påföljden vid fällande dom har vi en desto tydligare tendens: Invandrare får strängare straff än svenskar. Allmänt sett kan sägas att invandrare riskerar fängelse i högre grad än svenskar och om både kategorierna döms till fängelse blir straffet längre för invandraren (eller, för utländska medborgare, av samma längd men kombinerat med utvisning).5 Flera undersökningar har visat på detta förhållande. I ovan nämnda undersökning av tidningen , på basis av 400 brottmålsdomar i , var det totalt 50 per- soner som fick påföljden skyddstillsyn med behandlingsplan. Av dessa var bara 5 invandrare från länder utanför . Radiopro- grammet Kaliber gjorde en genomgång av domar för rattfylleri i , och och fann att medan svenskar dömdes till fängelse i av fallen drabbades av invandrarna att denna påföljd. En betydligt större andel svenska åtalade kom 5 Se t.ex. , 2002. Negativ särbehandling i rättskedjans alla led alltså undan med skyddstillsyn, villkorlig dom, samhällstjänst och böter (eller några av dessa påföljder i förening). av de svenska åtalade erhöll påföljden skyddstillsyn med behandlings- plan, men av invandrarna. En del av denna skillnad kan förklaras med att invandrarna i högre utsträckning förnekat brot- tet. I svensk rätt ska erkännande inte ge någon straffrabatt, men i praktiken kan visad ånger ha viss betydelse vid straffmätningen beträffande lindrigare brott. Viktigare är dock erkännandets bety- delse som en möjlighet att få vård i stället för straff: Om man er- känner inte bara sitt brott utan även sin alkoholism och förklarar sig beredd att genomgå vård kan man i många fall slippa fängelse. Detta är en väg som vissa svenska åtalade, men få invandrare, väljer och det torde vara en huvudförklaring till den tydliga skillnaden mellan grupperna när det gäller risken att få fängelse. Om det sedan beror på bristande kännedom om förutsättningarna eller på en mer obstinat inställning att så få invandrare väljer att erkänna, skulle kräva en mer djuplodande undersökning och analys. I genomgång av domar för kvinnomisshandel döm- des svenska män till fängelse i av fallen medan fick skyddstillsyn, villkorlig dom och dagsböter. Motsva- rande siffror för dömda invandrare var fängelse och resten jämnt fördelat mellan skyddstillsyn, villkorlig dom och böter (vardera). Risken för fängelse är alltså betydligt större – och chansen till skyddstillsyn i motsvarande mån mindre – för invandrare än för svenskar även när det gäller kvinnomisshandel. När det gäller övrig misshandel (av normalgraden) är skillnaden inte lika tydlig, men möjligheten att förena villkorlig dom med samhällstjänst tycks vara en möjlighet som sällan står till buds för dömda invandrare – då blir det fängelse i stället. När det gäller brottet olaga hot och undersök- ning går det däremot inte att skönja någon generell skillnad mellan svenska och utländska dömda när det gäller påföljdsval eller längd på eventuellt fängelsestraff. Orsaken tycks dock vara att invandrare riskerar strängare straff när offret är svenskt, men att detta kom- penseras av att de får lindrigare straff när också offret är invandrare. Beträffande våldtäkt kan man se samma mönster; lindrigare för in- vandrare när offret är invandrare, strängare när offret är svenskt och att möjligheten till alternativa påföljder är mindre. När jämför- bara fall ut samtliga våldtäktsdomar utvaldes (87 fall rö- rande våldtäkt av normalgraden med skadestånd till målsäganden kring för kränkning, varav 41 fall med invandrare Negativ särbehandling i rättskedjans alla led och 46 fall med svenskar) visade det sig – vilket måste anses som ett positivt resultat – att genomsnittsstraffet för båda kategorierna uppgick till 29 månaders fängelse. Om man går närmare in i materi- alet kan man dock skönja en större stränghet gentemot invandrar- gruppen i fall rörande uppraggningsvåldtäkter (med svenskt offer). I övrigt kan man notera att antalet som fick sluten ung- domsvård eller rättspsykiatrisk vård var ungefär detsamma i båda grupperna, men att det bara var i den svenska gruppen som ett par dömda kom undan med villkorlig dom och samhällstjänst. När det slutligen gäller den allmänna bilden av påföljder i var det, enligt vår undersökning (2003) 74 personer (av 400) som dömdes till fängelse, varav 32 var av utländsk här- komst, vilket var samma andel som vid åtal (Diesen 2005:288). Om man tar hänsyn till vilka brott åtalen gäller ser man dock att invandrarna är i majoritet när det gäller de lindrigaste brotten (där fängelse inte kan komma ifråga) och om man särskilt granskar gränsfallen, där det står och väger mellan frihetsberövande påföljd och frivård, ser man också en viktig skillnad mellan grupperna. Av de 50 dömda, som fick skyddstillsyn (i stället för fängelse), var bara 12 av utländsk härkomst. Detta innebär , att jämföra som var invandrarnas andel av de åtalade i . I samband med brottmålsdomen tilldöms målsäganden i regel alltså ett skadestånd för den kränkning som övergreppet inneburit. Vanligtvis bedöms kränkningsersättningens storlek utifrån en schablon, som bygger på aktuella HD-prejudikat (och tillämpas även av ), men det finns möjligheter till individuella avvikelser och framför allt till skilda bedömningar av grovheten i kränkningen. När det gäller ersättningen vid våldtäkt följer man i huvudsak schablonen såväl för invandrare som för svenskar, även om avvikelser från denna schablon är betydligt van- ligare bland svenskarna. Eftersom avvikelserna går i båda riktning- arna (dvs. ibland utdömdes klart lägre och ibland klart högre ska- destånd än den dåvarande schablonen på ) går det dock inte att se någon klar etnisk tendens. Det finns dock i vårt övriga material indikationer på att dömda invandrare belastas med högre kränkningsersättning än svenskar. Om man fördelar ersätt- ningens storlek på antalet utdömda fängelsemånader i material rörande kvinnomisshandel finner man att män av utländsk härkomst ålades att ersätta offret med ca per utdömd må- nad medan svenska män klarade sig med ca . Negativ särbehandling i rättskedjans alla led Skälet till att utländska män belastas hårdare bör rimligtvis vara antingen att de faktiskt begått brotten på ett mer hänsynslöst och kränkande sätt eller på att domstolen i vart fall uppfattat det så. Vad som slutligen bör uppmärksammas vid en jämförande bedöm- ning av strängheten i påföljden vid jämförelse mellan utlänningar och svenskar är att utländska medborgare riskerar utvisning vid dom för grövre brott. Visserligen ska hänsyn tas till detta vis straff- mätningen (och alltså föranleda en viss reduktion av fängelsetid), men sammantaget blir konsekvenserna ändå betydligt allvarligare för denna kategori. Precis som när det gäller brottstatistiken finns det ingen officiell redovisning av hur personer av utländsk härkomst avtjänar sina straff (i förhållande till svenskar). redovisar dock hur många personer i fängelse som är utländska medborgare och det är en betydande andel: av de som satt i fängelse hade utländskt medborgarskap. Hur många av dessa som också har hemvist i går det inte att utläsa ur statistiken, men det torde ändå röra sig om huvuddelen, eftersom endast ca en fjärdedel ska utvisas efter avtjänat straff. Även om den grupp, som består av personer som både är utländska medborgare och saknar fast hemvist i riket, alltså är mindre än invandrargruppen, betyder det att det finns en hel del personer som kommer till i akt och mening att begå brott. Det förhållandet antyds även av den brottslighet för vilken de utländska medborgarna (totalt sett) sitter i fängelse: är dömda för narkotikabrott och för tillgreppsbrott (samt för våldsbrott). Det finns goda skäl att anta att den brottslighet som dessa utländska yrkesförbrytare gör sig skyldig till är till betydande men för invandrarnas rykte i , att den vanlige immigranten får lida för sina kriminella landsmäns härjningar. Att utländska medborgare utan hemvist i behandlas strängare än övriga fångar är en rimlig utgångspunkt för kriminal- vården. Om en person saknar hemvist i riket, inte är – och heller inte avser att bli – integrerad i samhället och dessutom kommer att utvisas när han avtjänat sitt straff, brister det på bägge håll i förut- sättningar för och strävan efter återanpassning. Det blir förvaring och inte vård. Eftersom rymningsbenägenheten och ofta även far- ligheten bedöms vara större inom denna kategori, betyder det också att placeringen oftare sker på anstalter med hög säkerhet, att det inte blir någon överflyttning till öppen anstalt i slutet av straf- fet och att restriktiviteten med (övervakade) permissioner blir hög. Negativ särbehandling i rättskedjans alla led När det däremot gäller övriga personer med utländsk härkomst, dvs. de som har hemvist i och inte ska utvisas, finns det ingen generell grund för särbehandling i förhållande till svenskar. Tyvärr medger inte statistiken någon direkt jämförelse mellan per- soner av utländsk härkomst och svenskar, utan jämförelsen måste i stället göras utifrån brottslighetens typ och art, vilket innebär att etnisk tillhörighet inte kan urskiljas som en särskild variabel. Där- emot kan man på goda grunder anta att personer av utländsk här- komst har svårare att få avtjänandet av kortare fängelsestraff för- lagd till önskad tid av studie- eller arbetsskäl och att det är svårare att få avtjäna sådana straff med fotboja, men i båda fallen skulle högre arbetslöshet i invandrargruppen kunna utgöra en förklaring. Sammanfattningsvis visar våra undersökningar att inte bara utländska medborgare utan hemvist i riket utan även personer av utländsk härkomst riskerar fängelse i högre grad än svenskar. Det är framför allt när det gäller brott med ett straffvärde som ligger vid fängelsegränsen som den etniska tillhörigheten ger utslag. Medan svenskar i dessa fall ofta kan komma undan med villkorlig dom, skyddstillsyn eller samhällstjänst blir det fängelse för invandraren. Skälen till denna negativa särbehandling har inte undersökts när- mare (utom beträffande rattfylleri, där inställningen till vårdalter- nativet ofta är utslagsgivande), men man kan på goda grunder anta att det är domstolarnas syn på den tilltalades prognos när det gäller återanpassning som varit utslagsgivande. Bristande integrering, arbetslöshet och kriminalitet utgör en bekräftelse på att en person inte är anpassad till det svenska samhället och därför kan man heller inte återanpassa honom – alltså anses de icke frihetsberövande alternativen mindre adekvata. Slutsats: Institutionell rasism? För att kunna ge en heltäckande bild av den negativa särbehandling som tycks vara riktad mot invandrare i alla led skulle vi behöva mycket mer omfattande undersökningar. För det första vore det önskvärt att kunna ge en helhetsbild av fördelningen mellan svens- kar och invandrare när det gäller samtliga brott och för det andra vore det önskvärt att i en större population kunna beskriva hur differenserna yttrar sig på olika brottsområden, exempelvis när det gäller egendomsbrott, sexualbrott, våldsbrott och ekobrott. Redan våra begränsade undersökningar, vanligtvis rörande ett visst brott Negativ särbehandling i rättskedjans alla led i ett distrikt, visar på stora avvikelser från den generella tendensen. Det är inte i alla avseenden och för alla typer av brott som det sker en olikabehandling, utan förekomsten av negativ sär- behandling betingas av en rad olika faktorer. Bland annat har det betydelse om brottsoffret är svenskt eller inte och om invandraren är från eller ej. Man skulle kunna hävda att undersökningarna inte ger tillräck- ligt tydliga utslag för att bekräfta hypotesen att det sker en negativ särbehandling av personer av utländsk härkomst över hela linjen och genom hela processen från anmälan till kriminalvård. Om man å andra sidan definierar invandrargruppen som personer med här- komst utanför och dessutom utesluter de brott som sker inom denna grupp (dvs. ärenden där både förövare och brottsoffer är invandrare) går det att uppställa följande sammanfattande slutsat- ser: Att negativ särbehandling av invandrare tycks ske över hela linjen, i alla skeden av processen, men att den är mer tydlig hos polisen än i domstolarna, att den överrepresentation av invandrare som finns i anmälnings- statistiken inte enbart kan förklaras med högre brottslighet i sig och/eller låg social status utan åtminstone i vissa typer av fall måste kopplas till just den etniska tillhörigheten, att överrepresentationen i polisanmälningarna i betydande grad kan tillskrivas högre anmälningsbenägenhet mot invandrare hos allmänheten och större ingripandebenägenhet hos polisen, att prioriteringar och sållningar hos polisen, men också invand- rarnas lägre benägenhet att erkänna6 (och brottsoffrens lägre benägenhet att göra upp i godo), leder till att invandrarnas andel är ytterligare förhöjd när åtal väcks, att invandrare har särskilt svårt att hävda sig i utredningar där trovärdigheten är av betydelse (ord-mot-ordsituationer), att den negativa särbehandlingen främst förekommer vid medel- grova brott, där straffvärdet kan medföra ett kortare fängelsestraff, att invandrare i betydligt högre grad än svenskar riskerar fängel- sestraff när alternativen villkorlig dom, skyddstillsyn eller sam- hällstjänst står öppna, 6 Huruvida det verkligen handlar om en generell sådan tendens hos invandrare – eller vissa invandrargrupper – och vad den i så fall skulle bero på, är svårt att uttala sig om, men den visar sig alltså i form av lägre möjlighet att avsluta ärendet genom åtalsunderlåtelse eller strafföreläggande (som ju kräver erkännande). Negativ särbehandling i rättskedjans alla led att invandrare häktas oftare och får färre förmåner inom krimi- nalvården, samt att fler invandrare blir oskyldigt frihetsberövade, men att det inte finns bevis för att fler invandrare (procentuellt sett) skulle bli oskyldigt dömda. Det är möjligt att ovanstående slutsatser om negativ särbehandling kan utsträckas till att gälla alla invandrare, dvs. personer där minst en förälder är född i annat land, men i så fall krävs mer omfattande studier. De personer av utländsk härkomst som med lätthet blir integrerade i det svenska samhället, exempelvis invandrare från och i övrigt, liksom från , är dock knappast så intressanta i sammanhang där man diskuterar eventuell diskriminering. Förmodligen kan den etniska särbehandlingen, om den förekommer även mot dessa invandrare, inte skiljas från varia- beln klass. När det gäller frågan om diskriminering är det i stället personer som har svårare att integreras, exempelvis invandrare från och , som är av störst intresse. Om en person inte bara avviker till sitt formella ursprung, utan även till sitt namn, till sitt utseende och kanske även till sin livsföring (religion, vardagskultur etc.), finns det också en större klyfta till svensken och dennes livsföring. Spelrummet för fördomar ökar med bristande kontakt, kunskap och förståelse. När det syns att man kommer från en annan kultur är därför också riskerna för särbehandling uppenbart större. görs det gällande, både av dem som drabbats av rättsappa- ratens åtgärder (exempelvis polisingripanden) och av andra (exem- pelvis närstående eller journalister), att det förekommer exempel på ren rasism i hanteringen av vissa fall med misstänkta personer av utländsk härkomst. förekommer denna anklagelse när det gäller svarta afrikaner och ibland utsträcks anklagelsen till att gälla den generella behandlingen av gruppen (de los 2002). Bland annat har anklagats för att betrakta alla män från som misstänkta försäljare av heroin, vilket lett till att personerna i denna invandrargrupp grup- pen anser sig förföljda och trakasserade av polisen (Diesen 2005:260). I en enkätundersökning (2004) riktad till invandrare, som tidigare uppgivit att de ansett sig utsatta för etnisk diskriminering, angav att de blivit diskriminerade i kontakter med rättsväsendet (Diskrimineringsbyrån, rapport I 2004). Negativ särbehandling i rättskedjans alla led I sitt examensarbete (2001) har gått igenom anmäl- ningar till () –2001 rörande påstådd diskriminering inom rättsväsendet (en definition som inkluderar även polis). Syftet har varit att bedöma om det går att se något mönster i anmälningarna och därmed någon fog för misstankar om rasism (eller tendenser som skulle kunna tolkas som rasism). gjordes 120 anmälningar, varav 48 avsåg påstådd dis- kriminering i domstolarna (inkl. tvistemål och förvaltningsmål) och 25 hos polisen (medan resten avsåg kriminalvård, tull m.m.). Vid analysen av detta material ser man, som väntat, en klar överrepresentation för invandrare från länder utanför , men klagomålen har ingen tydlig enhetlighet: Vissa anser sig oskyldigt dömda (på grund av sin etniska tillhörighet), andra att de fått för strängt straff (i förhållande till allmän praxis) och åter andra klagar på bemötandet från berörda myndighetspersoner. Många anmälningar avser vårdnadstvister, där en part är svensk och den andra invandrare, och där invandraren menar att den svenska parten gynnats på ett sätt som inte skulle ha varit fallet om båda varit svenskar. Några klara bevis för att de olika anmälarna skulle ha diskrimine- rats går inte att utläsa av anmälningarna och därtill fogade skrifter (ex- empelvis domar) och inte heller går det att hitta någon annan gemen- sam nämnare än att det framför allt är personer från länder utanför som anser sig ha blivit negativt särbehandlade inom rätts- apparaten. Möjligen kan man också, men på basis av ett begränsat antal anmälningar, sluta sig till att svarta invandrare har särskilda problem med att bli trodda. Deras förklaringar, vid förhör hos polisen eller i domstolen, misstros generellt och tolkas som bortförklaringar eller efterkonstruktioner. Huruvida så är fallet finns det inte underlag att uttala sig om (eftersom anmälningarna är partsinlagor och eventuella domar inte innehåller några tydliga diskriminatoriska uttryck), men självfallet har skillnaden i kulturella mönster betydelse vid trovärdig- hetsbedömningen. Utifrån svenska referenser tolkas lång betänketid, omständliga förklaringar, ovilja att söka ögonkontakt, nervösa rörel- ser etc. som bristande trovärdighet. I en annan kultur – eller då denna kultur möter den svenska rättskulturen – kan samma lögnsignaler vara en adekvat respons. Stress, ömsesidig misstro, främlingsskap och språksvårigheter i kombination med ett kulturmönster som innehåller annat dialogklimat och kroppsspråk, kan ge den invandraren särskilda svårigheter att hävda sin eventuella oskuld. Om så är fallet – att svarta invandrare misstros i särskilt hög grad – har vi exempel på att ju större kulturskillnader som råder mellan två grupper, desto lägre är förståelsen dem emellan. Man kan också uttrycka detta så att det förmodligen finns särskilt starka fördomar mot invandrare från vissa länder och kulturer och att dessa kommer till uttryck även inom rättsapparaten. Men därifrån är det fortfarande ett långt steg till att kunna påstå att det förekommer en medveten diskri- minering. För att kunna slå fast att det exempelvis förekommer dis- kriminering av mörkhyade personer hos polisen och i domstolarna, Negativ särbehandling i rättskedjans alla led måste man först hitta enskilda fall där det finns ett påvisbart orsaks- samband mellan ras och utgång. Först därefter kan man börja disku- tera om det föreligger ett mönster. påstås det, lite svepande, att utgången i ett visst rättsfall ut- trycker en rasistisk tendens. Ett exempel är fallet , nöjes- profilen som dömdes för ett antal våldtäkter på unga flickor. Butts vänner menade att han aldrig skulle ha blivit dömd för dessa brott om han varit svensk. Påståendet är svårbevisat. Visserligen konst- ruerar domstolen en bas för bedömningen av flickornas trovär- dighet (en s.k. allmän erfarenhetssats) som i hög grad är för- domsfull. Resonemanget går ut på att det inte är särskilt sannolikt att en ung kvinna frivilligt skulle vilja ha samlag med en man i Butts ålder och med dennes utseende, men att fördomen skulle ha ett rasistiskt inslag förutsätter ett ytterligare steg i tolkningen som det inte finns direkt grund för i domskälen. Man kan således inte utesluta att samma uttryckssätt skulle ha använts mot en misstänkt svensk med samma livsföring. Ett annat exempel är fallet , där journalisten som drev fallet till resning, , konsekvent hävdade att den första processen mot hade haft rent rasistiska inslag. Tillsammans med fallet , som också fick resning efter att ha dömts till livstids fängelse, används fallet ofta i debatten som exempel på diskrimine- ring av invandrare i rättssystemet. Ett närmare studium av dessa fall leder dock till motsatt slutsats: Det finns ingen grund för att påstå att och blev dömda för att de är invandrare. Även om någon aktör i målet uttryckt sig fördomsfullt, kan man inte med fog hävda att en negativ hållning mot invandrare, eller särskilt mot mörkhyade sådana, haft inverkan på den rättsliga utredningens inriktning och resultat i dessa två fall. och hade med största sannolikhet blivit misstänkta, åtalade och dömda även om de varit svenskar med motsvarande livsföring och sociala bakgrund. Detsamma gäller i två senare resningsärenden som fått stor upp- märksamhet; bröderna och bröderna . När det gäller grova brott har jag inte sett något fall där negativa faktorer vid bevisvärderingen, exempelvis låg tilltro till den miss- tänktes och dennes familjemedlemmars och kamraters uppgifter, inte bättre kan hänföras till klass än till etnicitet. Ursprung spelar i dessa sammanhang en betydligt mindre roll än vad rättsapparatens företrädare uppfattar som en kriminell identitet, vilket, förutom i tidigare domar eller drogberoende, kan manifestera sig i form till- Negativ särbehandling i rättskedjans alla led hörighet till en viss kriminell subgrupp (som exempelvis Hells , skinheads, värstinggäng). Tillhör man en sådan grupp finns det en förhöjd risk att åka med i svepet i fall där åtal sker på basis av ett kollektivt gärningsmannaskap (gemensamt och i sam- råd). Det kan givetvis också finnas fall där den etniska tillhörig- heten i sig skulle kunna spela samma roll, men inte ens i fallet med zigenarbröderna kan jag – till skillnad från JK – se ett tydligt utslag av denna diskriminerande mekanism. Denna slutsats betyder inte att det skulle saknas inslag av insti- tutionaliserad rasism i den svenska rättsprocessen. Det har dock inte kunnat visas att etnisk tillhörighet varit avgörande för utgången i skuldfrågan i något enskilt fall. Däremot finns det gott om exempel på att enskilda mörkhyade invandrare både har bemötts på ett diskriminerande sätt inom rättsapparaten och att detta haft betydelse för fallets utveckling. har i sitt examensarbete (2004) undersökt denna problematik med utgångspunkt från en statlig engelsk utredning, som fann tydliga exempel på institutionaliserad rasism när fallet granskades. Det svenska fall som valde att studera är polisens dödsskjutning av en kurdisk flykting i utanför , ett fall som var relativt uppmärksam- mat i media när det hände.