sou · GUB36d2 · 2007-01-01 00:00:00 — En utlän- ning vars visum eller uppehållstillstånd har löpt ut kan inte heller anses lagligen vistas i landet.6 Om en persons rörelsefrihet är snävt beskuren kan det vara fråga om ett frihetsberövande (se ovan), men en utlänning kan beviljas rätt att uppehålla sig i ett land på vissa villkor, t.ex. med avseende på vistelseort utan att detta utgör ett brott mot artikel 2.1.7 I artikel 2.2 stadgas att var och en är fri att lämna varje land, inbegripet sitt eget. Inskränkningar i rörelsefriheten är bara tillåtna under vissa för- utsättningar. Artikel 2.3 stadgar att inskränkningarna måste vara föreskrivna i lag och de måste vara nödvändiga i ett demokratiskt samhälle med hänsyn till statens säkerhet eller den allmänna säker- heten, för att upprätthålla den allmänna ordningen eller förhindra brott eller för att skydda hälsa eller moral eller annans fri och rät- tigheter. I artikel 2.4 anges att rörelsefriheten inom vissa bestämda områden också kan bli föremål för inskränkningar som är angivna i lag och som är försvarliga med hänsyn till det allmännas intresse i ett demokratiskt samhälle. Alla inskränkningar måste emellertid vara proportionerliga.8 4Danelius, a.a s. 111. 5Danelius, a.a. s. 408. 6Mål 19373/92 Voulfovitch v. , DR 74 s. 199. 7Mål 14102/88 Aygün v. , DR 63 s. 195. 8Danelius, a.a. s. 409. Rätt till fri rörlighet inom medlemsstaten I 2 kap 8 § RF, regleras skyddet för rörelsefriheten, varje med- borgare är gentemot det allmänna skyddad mot frihetsberövande. Han är även i övrigt tillförsäkrad frihet att förflytta sig inom riket och att lämna detta. Det skydd som RF ger för fri- och rättigheter i 2 kapitlet gäller gentemot det allmänna, d.v.s. både de rättstil- lämpande- och förvaltande myndigheterna. Även de normgivande organen är vid utövande av sin normgivningsmakt på det offentlig- rättsliga området bundna av bestämmelserna.9 Skyddet gäller svenska medborgare. Inskränkningar i rörelsefriheten kan ta sig olika uttryck, både processuella –, straffrättsliga – och administra- tiva frihetsberövanden avses. Värnplikt och liknande skyldighet att stå till förfogande under längre eller för något allmänt ändamål innebär begränsningar i rörelsefriheten.10 Skyddet mot frihetsberövanden syftar på begränsningar som drabbar en viss per- son eller vissa bestämda personer men inte andra som befinner sig i samma yttre situation. Tvångsmässigt omhändertagande, liksom reseförbud, innebär begränsningar i rörelsefriheten. Ett generellt förbud för vissa medborgare att besöka en viss del av landet utgör en begränsning i paragrafens mening. Detsamma gäller avspärrning av större områden, såsom gränszoner och delar av skärgårdar, av hänsyn till försvaret. Avgörande bör i första hand vara om avstäng- ningen mera varaktigt hindrar den som är instängd eller utestängd från att komma i kontakt med andra människor.11 Rörelsefriheten för svenska medborgare kan enligt reglerna i 2 kap 12 § första stycket RF begränsas genom lag. Av andra stycket samma paragraf följer att vissa allmänna principer måste iakttas av de normgivande organen vid en begränsning av rörelsefriheten, bl.a. sägs att en begränsning endast får göras för att tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Av 13 kap 6 § RF följer vidare att regeringen vid krig eller krigsfara med stöd av bemyndi- gande i lag genom förordning kan meddela föreskrifter som begränsar rörelsefriheten. Frågan i vilken utsträckning bestämmelserna i 2 kap RF gäller för utländska medborgare regleras i 2 kap 22 § RF. 9Holmberg, Stjernquist, Grundlagarna, Söners förlag, 1980, s. 62, , Ragnemalm, grundlagar och tillhörande författningar med förklaringar, 12:e upplagan, , 1980, s. 41 och , , författning, , 19:e upplagan 2004, s. 86. 10Holmberg- Stjernquist, a.a. s. 97. 11Holmberg, Stjernquist, a.a. s. 98. Rätt till fri rörlighet inom medlemsstaten regleras i vilka avseenden utlänning här i riket är likställd med svensk medborgare. I andra stycket likställes utlänning med svenska medborgare, om inte annat följer av särskilda föreskrifter i lag, vilket enligt 4:e punkten är fallet för utlänning i fråga om skydd mot frihetsberövande. Detta innebär att utlänning kan särbehandlas i förhållande till svenska medborgare i fråga om frihetsberövanden, men bara om det följer av lag. Vid sådan lagstiftning måste inte de allmänna begränsningarna i 2 kap 12 § andra stycket RF beaktas. Begreppet utlänning omfattar såväl medborgare i annan stat än Sve- rige som statslös. Vad gäller utlänning uppställs ingen skillnad mellan utlänningar med hemvist i och utlänning som är tillfällig besökare. Medborgarskapet är ensamt avgörande.12 Av 2 kap. 22 § RF framgår e contrario att utlänning saknar grundlags- skydd mot andra begränsningar i rörelsefriheten. En utlännings rörelsefrihet kan alltså, bortsett från frihetsberövande, efter bemyndigande av begränsas genom förordning.13 Beslut som innebär en begränsning av rörelsefriheten i sådant avseende får dock inte innebära att andra skyddade friheter kränks. Förbudet i 2 kap. 15 § RF mot rasdiskriminering innebär att lag eller annan föreskrift inte får innebära att någon medborgare miss- gynnas därför att han med hänsyn till ras, hudfärg eller etniskt ursprung tillhör en viss minoritet.14 Förbudet är riktat mot lagstiftaren och gäller både offentligrättslig och civilrättslig lag- stiftning. Bestämmelsen gäller däremot endast till förmån för en minoritet och hindrar således inte föreskrifter som gynnar en minoritet eftersom sådana bestämmelser inte kan anses innebära ett otillbörligt missgynnande av folkmajoriteten. Inte heller hindrar bestämmelsen föreskrifter som gynnar en minoritet framför en annan minoritet.15 Förbudet kompletteras av bestämmelsen i 1 kap. 9 § RF som anger att domstolar samt förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentliga förvaltningen i sin verksamhet skall beakta allas likhet inför lagen och iaktta saklighet och opartiskhet. 12Petrén, Ragnemalm, a.a. s. 89 och prop. 1975/76:209 s. 133. 138 kap. 3 § och 7 § punkten 2. Enligt 8 kap. 11 § RF kan regeringen efter medgivande subdelegera sin normgivningskompetens till förvaltningsmyndighet eller kommun. I förarbetena har dock förutsatts att subdelegationen i allmänhet skall omfatta bara en del av den kompetens som givit regeringen, Holmberg- Stjernquist, a.a. s. 14Bestämmelsen är föremål för översyn av (N 2002:06). fri- och rättighetsutredning, SOU 1975:75 s. 115 och , Ragnemalm, a.a. s. Rätt till fri rörlighet inom medlemsstaten NUtlL:s 9:e och 10:e kapitel innehåller regler som innebär ins- kränkningar i utlänningars rörelsefrihet. Där finns regler om kvar- hållande för utredning, förvar och uppsikt avseende utlänningar. Bestämmelserna är utformade så att de är tillämpliga på utlänningar och någon skillnad görs således inte mellan de utlänningar som söker skydd i och andra utlänningar. Lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. Lagen innehåller bestämmelser som möjliggör en begränsning av allmänhetens tillträde till s.k. skyddsobjekt. I lagen finns även bestämmelser som begränsar utlänningars tillträde till militära skyddsområden. Inte heller i denna lag görs skillnad mellan utlän- ningar som söker skydd i och andra utlänningar.16 bestämmelser om häktning och anhållande I 24 kap. RB finns bestämmelser om frihetsberövande såsom straffprocessuellt tvångsmedel. Förutsättningarna för häktning anges i 1 4 §§. I avvaktan på rättens beslut eller i avvaktan på ytterligare utredning kan den misstänkte enligt reglerna i 6 § anhållas av åklagaren. Om det finns skäl att anhålla någon får han enligt reglerna i 7 § gripas av polisman. Häktning kan i vissa fall ske med stöd av andra bestämmelser än de som finns i 24 kap. RB.17 Bestämmelserna i 24 kap. RB gör i princip ingen åtskillnad mellan utlänningar och svenska medborgare. 1624 § lag om skydd för samhällsviktiga anläggningar. 175 kap. 9 § RB (16 § FPL), 25 kap. 9 § och 36 kap. 21 § RB, 2 kap. 12 § och 6 kap. 9 § konkurslagen (1987:672), 2 kap. 16 § utsökningsbalken (1981:774), lagen (1957:668) om utlämning för brott, lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och samt lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Rätt till fri rörlighet inom medlemsstaten bestämmelser om reseförbud och anmälningsskyldighet I 25 kap. RB regleras tvångsmedlen reseförbud och anmälnings- skyldighet. Reseförbud innebär förbud för den misstänkte att utan tillstånd lämna anvisad vistelseort. Anmälningsskyldighet innebär skyldighet för den misstänkte att på vissa tider anmäla sig hos en anvisad polismyndighet. Bestämmelserna i 25 kap. RB gör i princip ingen skillnad mellan utlänningar och svenska medborgare. Den svenska ordningen uppfyller skyddsgrundsdirektivets krav och några författningsåtgärder behövs inte för att genomföra direktivet. Skyddsgrundsdirektivet förutsätter att flyktingar och alternativt skyddsbehövande tillåts röra sig fritt inom medlemsstatens territorium på samma villkor och med samma begränsningar som gäller för andra tredjelandsmedborgare som är lagligen bosatta inom medlemsstaten. Av den redogörelse som lämnats i föregående avsnitt framgår att enligt svensk lag kan en utlännings rörelsefrihet begränsas. Detta måste antingen ske med stöd av lag (frihets- berövanden) eller med stöd av förordning. Att göra skillnad mellan olika utlänningar utifrån på vilken grund de vistas i landet torde strida mot objektivitetsprincipen i 1 kap. 9 § RF. Svensk rätt uppfyller skyddsgrundsdirektivets krav och genomförandet av skyddsgrundsdirektivet i svensk rätt kräver inte några författnings- ändringar. 15Tillgång till integrationsfrämjande åtgärder Artikel 33 i innehåller bestämmelser om tillgång till integrations- främjande åtgärder för flyktingar och alternativt skyddsbehövande. 1.För att underlätta integrationen av flyktingar i samhällslivet skall medlemsstaterna inrätta sådana integrationsprogram som de finner lämpliga eller skapa villkor som säkerställer tillgång till sådana program. 2.Om medlemsstaterna finner det lämpligt skall personer som innehar status som alternativt skyddsbehövande ges tillgång till integrationsprogram. Regeringens utredningsdirektiv berör inte närmare frågan om till- gång till integrationsfrämjande åtgärder för personer som beviljats skydd i . Utredarens uppdrag är att redovisa gällande rätt på området och bedöma skyddsgrundsdirektivets konsekvenser för gällande rätt. Behovet av eventuella författningsändringar eller andra åtgärder som skyddsgrundsdirektivet ger anledning till skall redovisas. Tillgång till integrationsfrämjande åtgärder I artikel 34 i sägs att fördragsslutande stat skall så mycket som möjligt underlätta flyktingarnas införlivande med samhället och deras naturalisation. Särskilt skall fördrags- slutande stat bemöda sig om att påskynda naturalisationsförfaran- det och att så mycket som möjligt nedbringa avgifterna och kost- naderna för detta. Staten har det övergripande ekonomiska ansvaret för mottagandet av flyktingar och andra utlänningar. Kommunerna svarar för det praktiska mottagandet och samordningen av introduktionsinsatser för flyktingar och andra nyanlända utlänningar. Enligt 1 § ersättningsförordningen är det som skall träffa överenskommelser med kommuner om mottagande av skydds- behövande och andra utlänningar. En kommun som tar emot flyk- tingar och andra skyddsbehövande har rätt till ersättning från sta- ten i form av bl.a. årlig grundersättning, schablonersättning och ersättning för vissa hälso- och sjukvårdskostnader enligt närmare föreskrifter i förordningen.1 Huvudsyftet med schablonbeloppet är att skapa ett incitament för kommunerna att i samverkan med arbetsförmedling och andra aktörer vidta aktiva åtgärder för att underlätta flyktingars delaktig- het i samhället och möjlighet till egenförsörjning genom snabbt inträde på arbetsmarknaden. Rätt till schablonersättning har kommuner som genomför ett program för utlänningens introduktion i samhället i enlighet med en skriftlig introduktionsplan som fastställs efter samråd med utlänningen. Även för barn skall en plan upprättas. Om utlän- ningen är i arbetsför ålder skall samråd ske med den lokala arbets- förmedlingen. Ett introduktionsprogram för personer som fyllt skall innehålla svenskundervisning för invandrare (sfi) enligt skollagen, praktik i den utsträckning som är möjlig, orientering om svenska arbetsförhållanden och svenskt samhällsliv samt informa- tion om vardagslivet i en kommun och andra liknande förhållan- den.2 13 § ersättningsförordningen. 211 § ersättningsförordningen. Tillgång till integrationsfrämjande åtgärder I skollagen finns bestämmelser om kommuners skyldighet att se till att invandrare erbjuds svenskundervisning för invandrare (sfi). Utbildningen syftar till att ge vuxna invandrare grundläggande kunskaper i svenska språket och om det svenska samhället. Alla invandrade personer i som saknar grundläggande kunskaper i svenska språket har rätt att delta i sfi.3 Utbildningen i sfi skall vara kostnadsfri för eleverna.4 En fråga som har nära samband med integrationsfrämjande åtgärder är frågan om förvärv av svenskt medborgarskap genom naturalisation, vilket också berörs i artikel 34 i Genèvekonven- tionen men inte uttryckligen berörs i skyddsgrundsdirektivet. En utlänning kan beviljas svenskt medborgarskap efter ansökan (förvärv genom naturalisation). En sådan ansökan prövas av Migrationsverket.5 De allmänna villkoren för naturalisation är att den sökande skall ha styrkt sin identitet, har fyllt , har permanent uppehållstillstånd, har hemvist här i landet , i fråga om den som är statslös eller är att bedöma som flykting respektive i fråga om övriga utlänningar och haft och kan förväntas ha ett hederligt levnadssätt.6 I ett naturalisations- beslut skall också bestämmas om även sökandens ogifta barn som är förvärvar svenskt medborgarskap.7 Utredningens bedömning: Såväl flyktingar som skyddsbehö- vande i övrigt har tillgång till integrationsfrämjande åtgärder som uppfyller de krav som skyddsgrundsdirektivet ställer på så- dana åtgärder för flyktingar. Några författningsåtgärder behövs inte för att genomföra skyddsgrundsdirektivet. Bestämmelsen i artikel 33 om integrationsfrämjande åtgärder för flyktingar är tvingande för medlemsstaten. Föreskriften begränsas emellertid till sådana integrationsprogram som medlemsstaten fin- ner lämpliga eller skapandet av villkor som säkerställer tillgång till sådana program. För alternativt skyddsbehövande är föreskriften i 3Enligt 13 kap. 7 § skollagen gäller inte detta de som har grundläggande kunskaper i det danska eller norska språket. 413 kap. 8 § skollagen. 522 § lag (2001:82) om svenskt medborgarskap. 611 § lag (2001:82) om svenskt medborgarskap. 713 § lag (2001:82) om svenskt medborgarskap. Tillgång till integrationsfrämjande åtgärder artikel 33 fakultativ och begränsas till att medlemsstaten skall, om den finner det lämpligt, ge alternativt skyddsbehövande tillgång till integrationsfrämjande åtgärder. Utredningen konstaterar att genom bestämmelserna om introduktionsprogram för utlänningar i ersättningsförordningen och genom bestämmelserna om sfi i skollagen uppfyller skyl- digheten enligt skyddsgrundsdirektivet om integrationsfrämjande åtgärder för flyktingar. Motsvarande bestämmelse i skyddsgrunds- direktivet för alternativt skyddsbehövande är fakultativ. Eftersom den svenska författningsregleringen inte gör någon åtskillnad mellan flyktingar och andra nyanlända utlänningar beträffande tillgången till introduktionsprogram och sfi är även skyddsgrunds- direktivets bestämmelse i denna del genomförd och några författ- ningsåtgärder för att genomföra skyddsgrundsdirektivet i behövs inte. Artikel 34 innehåller en fakultativ bestämmelse om återvandring. Medlemsstaterna får ge bidrag till personer med flyktingstatus eller status som alternativt skyddsbehövande som vill återvandra. Regeringens utredningsdirektiv berör inte närmare frågan om åter- vandring för personer som beviljats skydd i . Utredarens uppdrag är att redovisa gällande rätt på området och bedöma skyddsgrundsdirektivets konsekvenser för gällande rätt. Behovet av eventuella författningsändringar eller andra åtgärder som skydds- grundsdirektivet ger anledning till skall redovisas. får besluta om statligt bidrag till utlänningar som önskar lämna och bosatta sig i ett annat land. Detta följer av förordning (1984:890) om bidrag till utlänningars resor från för bosättning i annat land, återvandringsförordningen. Bidrag får enligt förordningen lämnas till utlänningar som har fått uppehållstillstånd på grund av skyddsbehov d.v.s. flyktingar och skyddsbehövande i övrigt.1 Även utlänningar som har fått uppehållstillstånd i och som har överförts hit med stöd av 1 2 § punkten 2 återvandringsförordningen. särskilt regeringsbeslut, vilket torde omfatta bl.a. personer som har tagits ut på den s.k. flyktingkvoten, kan få bidrag till återvandring.2 Bidrag får även ges till make eller maka samt barn till den som har rätt till bidrag. Om det finns särskilda skäl, får bidrag även lämnas till annan anhörig eller sambo som lever i hushålls- gemenskap med utlänningen i Sverige.3 Slutligen får bidrag ges till utlänningar, andra än ovan nämnda anhöriga, som har fått uppe- hållstillstånd i på grund av sin anknytning till en utlänning som avses i 2 § punkten 1 och 2 återvandringsförordningen.4 Det är endast om utlänningen saknar medel att själv bekosta resan samt om utlänningen visar att han eller hon tas emot i det land där bosättningen är avsedd att ske, som bidrag kan lämnas.5 Bidrag lämnas för skäliga resekostnader. Utöver resekostnads- bidrag får bidrag lämnas med högst för varje vuxen per- son och med högst för varje barn , dock med sammanlagt högst per familj.6 Bidrag får endast ges en gång till samma person.7 kan också bevilja projektstöd för verksamhet som syftar till att underlätta frivillig återvandring för flyktingar och andra skyddsbehövande med uppehållstillstånd och som frivilligt vill återvända till sina ursprungsländer. Projektstödet kan beviljas till bl.a. organisationer, stiftelser, kommuner, men inte till enskilda personer.8 Utredningens bedömning: Skyddsgrundsdirektivets fakultativa bestämmelse om bidrag till återvandring är genomförd i svensk rätt genom bestämmelserna i återvandringsförordningen. Några ytterligare åtgärder för att genomföra skyddsgrundsdirektivet föreslås inte. Skyddsgrundsdirektivets bestämmelse i artikel 34 om bidrag till återvandring är fakultativ. I återvandringsförordningen finns be- 22 § punkten 1 återvandringsförordningen. 34 § återvandringsförordningen. 42 § punkten 3 återvandringsförordningen. 53 § återvandringsförordningen. 65 § återvandringsförordningen. 71 § återvandringsförordningen. 8Faktablad om projektstöd för frivillig återvandring, , . stämmelser om återresebidrag. Genom dessa bestämmelser är skyddsgrundsdirektivets bestämmelse genomförd i svensk rätt. Några ytterligare åtgärder för att genomföra skyddsgrundsdirek- tivet föreslås inte. 17Administrativt samarbete inom EU Artikel 35 innehåller en tvingande bestämmelse om nationell kontaktpunkt och samarbete mellan medlemsstaterna. Medlemsstaterna skall utse en nationell kontaktpunkt och meddela dennas adress till kommissionen, som i sin tur skall vidarebefordra adressen till övriga medlemsstater. Medlemsstaterna skall i samarbete med kommissionen vidta alla lämpliga åtgärder för att inrätta ett direkt samarbete, som även omfattar utbyte av information mellan behöriga myndigheter. Regeringens utredningsdirektiv berör inte närmare frågan om en nationell kontaktpunkt, samarbete och utbyten av information mellan behöriga myndigheter i de olika medlemsstaterna. Utredningens förslag: Skyddsgrundsdirektivet föreskriver att en nationell kontaktpunkt skall utses. Det bör ankomma på regeringen att ta ställning till vilket organ som skall utses som kontaktpunkt och meddela kommissionen detta. Medlemsstaterna skall utse en nationell kontaktpunkt. Av skyddsgrundsdirektivet framgår inte närmare vilka uppgifter som Administrativt samarbete inom EU skall ankomma på den myndighet eller dyl. som skall fungera som nationell kontaktpunkt, endast att samarbete skall ske mellan kommissionen och medlemsstaterna samt mellan medlemsstaterna sinsemellan. Samarbetet skall omfatta utbyte av information. Vilken typ av information som skall utbytas framgår inte. Det kan emellertid inte uteslutas att den information som skall utbytas kan innebära en skyldighet att lämna ut material som omfattas av sekretess i den svenska lagstiftningen. Mot bakgrund härav finner utredningen att det är lämpligt att regeringen tar ställning till vilken myndighet eller annat organ som skall fungera som svensk kontaktpunkt. Det ankommer på regeringen att meddela kommis- sionen val av svensk kontaktpunkt. Det kan i sammanhanget nämnas att Utredningen om uppehållstillstånd för familjeåterförening och för varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare, föreslagit att utses till nationell kontaktpunkt i de avseenden som regleras i direktivet om varaktigt bosatta tredjelansmedborgare.1 1 SOU 2005:15 s. 279. Artikel 36 innehåller en tvingande bestämmelse om utbildning och tystnadsplikt för de personer som svarar för skyddsgrunds- direktivets genomförande. Bestämmelsen har följande lydelse. Medlemsstaterna skall se till att myndigheter och andra organisationer som ansvarar för att genomföra detta direktiv har fått tillräcklig utbildning och att de skall vara bundna av tystnadsplikt enligt den nationella lagstiftningen när det gäller alla uppgifter som de får känne- dom om i samband med sitt arbete. Regeringens utredningsdirektiv berör inte närmare frågan om utbildning för de som svarar för genomförandet av skyddsgrunds- direktivet i svensk rätt. Inte heller berörs frågan om tystnadsplikt. Utredarens uppdrag är att redovisa gällande rätt på området och bedöma skyddsgrundsdirektivets konsekvenser för gällande rätt. Behovet av eventuella författningsändringar eller andra åtgärder som skyddsgrundsdirektivet ger anledning till skall redovisas. I ansvarar staten genom för mottagandet av asylsökande och är den myndighet som prövar ansökningar om skydd. har till uppgift att verka för att kommu- nerna har beredskap och kapacitet att ta emot skyddsbehövande som beviljats uppehållstillstånd och vid behov medverka vid deras bosättning i kommunerna.1 beslutar också om statlig ersättning till kommuner och landsting för mottagande av flyktingar och andra utlänningar samt för sjukvårdskostnader för dessa personer.2 Även privata rättssubjekt kan ansvara för frågor som regleras genom skyddsgrundsdirektivet t.ex. tillhandahållande av hälso- och sjukvård och utbildning. I svensk rätt saknas i stort sett uttryckliga författnings- bestämmelser om vilken utbildning som krävs för att handha frågor som regleras genom skyddsgrundsdirektivet. I lag (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område finns emellertid bestämmelser om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område i fråga om bl.a. behörighets- och legitimationsregler (3 kap.). Relevant utbildning utgör emellertid alltid en del av rekryteringsunderlaget vid tillsättning av såväl statliga, kommunala som privata tjänster. Statlig kontroll av myndigheters verksamhet Som statliga förvaltningsmyndigheter under regeringen är Migra- tionsverket och och dess personal bundna av de krav på styrning, tillsyn och kontroll som följer av gällande författ- ningar. Myndigheternas verksamhet är underkastad kontroll genom och regeringens organ, (), och Justitiekanslern (). beslut kan enligt närmare bestämmelser i överklagas till migra- tionsdomstol, vilket också utgör en form av statlig kontroll över verksamheten. Även kommunernas, landstingens och i viss mån privata rättssubjekts verksamhet vid tillämpningen av bl.a. SoL och HSL är underkastad statlig kontroll, bl.a. genom länsstyrelserna och JO. Kommunala och landstingskommunala beslut kan enligt 12 § förordning (1998:201) med instruktion för .