sou · GUB341 · 2007-01-01 00:00:00 — batt åtnjuta tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar och att kunna rådgöra med rättegångsbiträde som han själv utsett; catt bli rannsakad utan oskäligt dröjsmål; datt bli rannsakad i sin närvaro och att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde, som han själv utsett; om han ej har rättegångsbiträde, att bli underrättad om sin rätt till sådant; samt att i varje mål där rättvisans intresse så kräver kostnadsfritt få rättegångsbiträde sig anvisat, om han saknar erforderliga medel att betala för sådant; eatt förhöra eller låta förhöra de vittnen som åberopas emot honom, och att för egen räkning få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen åberopade mot honom; Riktade internationella sanktioner och rättsäkerhet för enskilda fatt kostnadsfritt åtnjuta bistånd av tolk, om han icke förstår eller talar det språk som begagnas vid domstolen; gatt ej tvingas vittna mot sig själv eller erkänna sig skyldig. 5.Envar som befunnits skyldig till och dömts för ett brott skall ha rätt att få skuldfrågan och det ådömda straffet omprövade av högre instans i enlighet med lag. 6.Har en lagakraftvunnen dom varigenom någon dömts för brottslig gärning senare upphävts eller nåd beviljats på grund av en ny eller nyuppdagad omständighet, som visat att domen var felaktig, skall den som undergått straff till följd av domen gottgöras i enlighet med lag, med mindre det visas att det helt eller delvis beror på honom själv att den tidigare ej kända omständigheten ej blivit uppdagad . 7.Ingen må rannsakas eller straffas på nytt för ett brott, för vilket han redan blivit slutligt fälld till ansvar eller frikänd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i varje land. 1.Ingen må utsättas för godtyckliga eller olagliga ingripanden i sitt privat- och familjeliv, sitt hem eller sin korrespondens, ej heller för olagliga angrepp på sin heder och sitt anseende. 2.Envar har rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden eller angrepp. Konventionen innehåller också regler om när en konventionsstat får avvika från sina åtaganden: 1.Under allmänt nödläge, som hotar nationens fortbestånd och som officiellt kungjorts, må konventionsstaterna vidtaga åtgärder som innebär avvikelser från deras skyldigheter enligt konven- tionen i den utsträckning som är oundgängligen erforderlig med hänsyn till situationens krav, under förutsättning att dessa åtgärder ej strider mot landets övriga förpliktelser enligt den internationella rätten och ej innebär åtskillnad enbart på grund av ras, hudfärg, kön, språk, religion eller social härkomst. 2.Inga inskränkningar i artiklarna 6, 7, 8 (mom. 1 och 2), 11, 15, 16 och 18 må göras med stöd av bestämmelsen iföregående moment. 3.Konventionsstat, som begagnar sig av rätten till avvikelser från konventionen, skall genom förmedling av generalsekreterare underrätta övriga konventions- stater om de bestämmelser från vilka avvikelse skett och om de Riktade internationella sanktioner och rättsäkerhet för enskilda skäl som föranlett detta. Ett ytterligare meddelande skall lämnas i samma ordning den dag, då staten upphävt sådana avvikelser. De artiklar som avses under artikel 4 mom. 2, i fråga om vilka inga inskränkningar får göras, förbjuder sådana handlingar som godtyckligt dödande och folkmord, tortyr, slaveri samt överträdelser av rätten till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet. 6.3.6Mänskliga rättigheter enligt de stora konventionerna De rättigheter som omfattas av de båda konventionerna är likartade med det viktiga undantaget att äganderätten åtnjuter skydd enligt och dess första tilläggsprotokoll, medan något sådant skydd inte nämns i . I båda konventionerna finns bestämmelser om att envar har rätt till domstolsprövning och en rättvis rättegång vid prövning av hans civila rättigheter och skyldigheter resp. hans rättigheter och skyldigheter i tvistemål samt till skydd för privat- och familjelivet och för rörelsefriheten. Dessa rättigheter är inte absoluta utan kan inskränkas under vissa förutsättningar, som emellertid är mycket begränsade. Sådana inskränkande åtgärder skall anmälas till generalsekreterare när det gäller och till övriga konventionsstater via FN:s generalsekreterare när det gäller . Enligt båda konventionerna finns det vissa rättigheter som aldrig får trädas för när. Det är främst rätten till liv, rätten till skydd mot tortyr och slaveri samt rätten att inte bli straffad för en gärning som inte var straffbar när den begicks. Enligt båda konventionerna gäller också att ett intrång i en rättighet måste stå i rimlig proportion till syftet med intrånget för att vara godtagbart. Riktade internationella sanktioner och rättsäkerhet för enskilda 6.4Frysningsbeslutet mot tre svenska medborgare och 2000 och således före terrordåden i , antog säkerhetsrådet resolutionerna och 1333 som var riktade mot talibanerna respektive mot och nätverket samt individer och enheter med anknytning till dessa. Dessa resolutioner och de senare resolutioner som följer på dem brukar betecknas som 1267-regimen (se också kapitel 4). Som redan nämnts har den sanktionskommitté som säkerhetsrådet har upprättat under den urspunliga resolutionen, den s.k. 1267-kommittén, uppdraget att föra en kontinuerligt uppdaterad lista över personer och enheter vilkas tillgångar skall frysas enligt 1267-regimen. Inom EU har de ekonomiska sanktioner som påbjuds i 1267-regimen genomförts genom EG- förordningar och sanktionsbestämmelserna har därigenom blivit direkt tillämpliga i medlemsstaterna, bl.a. . Rådet har uppdragit åt kommissionen att löpande ändra och komplettera EG:s sanktionslista för att anpassa den till 1267-kommitténs lista. Av en sådan komplettering till EG:s sanktionslista följer att de personer och enheter som tillförs listan omfattas av frysningspåbudet och tillhandahållandeförbudet i förordningen. utfärdade 1267-kommittén en första förteckning över enheter och personer vars penningmedel skulle frysas enligt säkerhetsrådets resolutioner och 1333. offentliggjorde kommittén ett tillägg till förteckningen av , som bland annat innehöll följande namn: (), , , Abdirisak, , , , Abdi , , , , , . Namnen på enheten och de tre svenskarna togs därefter upp av kommissionen på EG:s sanktionslista. Sanktionerna kvarstod även sedan säkerhetsrådet hade antagit resolution (2002). beslutade 1267-kommittén att stryka Abdi och från sanktionslistan. Riktade internationella sanktioner och rättsäkerhet för enskilda SOU 2006:41 dem därefter från EG:s lista. Sanktionerna mot och kvarstår. Beslutet av 1267-kommittén att föra upp de tre svenska medborgarna på sanktionslistan innehöll inte några närmare uppgifter om varför de skulle vara föremål för sanktioner. Såvitt är känt fördes inte heller i 1267-kommittén, varken innan eller efter det att den fattade sitt beslut, några diskussioner om namnen på listan. Vid utfrågning med utrikesminister framkom det att upplysningar om de tre svenskarna och organisationen kom till natten mellan lördagen den 3 och . Upplysningarna lämnades i form av ett fax från det amerikanska till det svenska . Av upplysningarna framgick att namnen skulle överlämnas till 1267-kommittén . Regeringen hade ingen information om vilka misstankar som låg bakom de olika namnen på listan, men utgick från att misstankarna gällde anknytning till terroristhandlingar. Regeringen försökte få fram information från de amerikanska myndigheterna om vad som låg bakom misstankarna. Det visade sig vara svårt; informationen uppgavs vara hemlig underrättelseinformation. De uppgifter som ändå lämnades av de amerikanska myndigheterna gick ut på att det fanns en koppling mellan de utpekade och finansieringen av och . Det gick inte heller att få någon information från FN-systemet om skälen för listningen. Av betänkande i granskningsärendet framgår att den , utan att ta ställning i frågan om frysningsbeslutet var befogat eller inte, har bistått de utpekade och deras juridiska ombud så långt det varit möjligt inom ramen för gällande bestämmelser.4 och förmedlade regeringen till 1267-kommittén de utpekades önskemål att bli avförda från sanktionslistan. begärde regeringen dessutom i eget namn att 1267-kommittén skulle ompröva alla namn på sanktionslistan. Regeringen hänvisade till den då beslutade resolution och föreskrifterna i den att beslut om listning skall fattas på grundval av relevant information och att kriterier för vilka som skall finnas med på sanktionslistan skall utarbetas. 42001/02:KU20 s.115 Riktade internationella sanktioner och rättsäkerhet för enskilda Abdi , Abdirisak , och väckte talan mot rådet och kommissionen med stöd av artikel 230 i EG-fördraget, mål nr. T- 306/01. De yrkade, som deras talan senare bestämdes, att första- instansrätten skulle ogiltigförklara förordning 881/2002, enligt vilken de sanktionsåtgärder som riktats mot dem skulle bestå. Abdirisak och återkallade sin talan sedan de strukits från sanktionslistan, varvid målet avskrevs i den del som avsåg dem. och åberopade tre grunder för ogiltigförklaring. För det första, hävdade de, saknade rådet behörighet för att anta den omtvistade förordningen, för det andra hade artikel 249 i EG-fördraget åsidosatts och för det tredje hade deras grundläggande rättigheter åsidosatts. Det är den tredje grunden som är av särskilt intresse i detta avsnitt. Klagandena anförde att den omtvistade förordningen åsidosatte deras grundläggande rättigheter, särskilt deras rätt att förfoga över sin egendom och rätten till försvar enligt artikel 6 i Europa- konventionen. De pekade på att de gjorts till föremål för ingripande sanktionsåtgärder av både civilrättslig och straffrättslig karaktär utan att först ha fått tillfälle att yttra sig eller försvara sig och utan att rättsakten underkastats någon domstolsprövning. De anförde vidare att de inte hade underrättats om skälen för de sanktionsåtgärder som vidtagits mot dem, att de inte hade underrättats om den bevisning och de omständigheter som gjorts gällande mot dem och att de inte getts möjlighet att förklara sig. och anförde också att rådet inte haft någon skyldighet att genomföra de sanktionsåtgärder som säkerhetsrådet beslutat om. De hävdade att det inte föreligger någon absolut bundenhet enligt artikel 25 i och att artikel 103 endast är folkrättsligt förpliktande, vilket inte medför att FN:s medlemsstater får rätt att sätta sig över de egna lagarna. Vidare ifrågasatte de om medlemsstaterna över huvud taget är bundna av säkerhetsrådets beslut om sanktionsåtgärder mot enskilda personer, eftersom endast riktar sig till stater. De hävdade också att sanktionsbesluten strider mot FN:s uttryckliga mål att främja envars mänskliga rättigheter och grund- läggande friheter i enlighet med artikel 1.3 i . Riktade internationella sanktioner och rättsäkerhet för enskilda Förstainstansrätten konstaterade följande. De skyldigheter som FN:s medlemsstater har enligt gäller framför alla skyldigheter enligt nationell rätt och enligt den internationella traktaträtten. Denna företrädesrätt för gäller också i förhållande till de skyldigheter som medlemsstater har enligt och till de skyldigheter som EG:s medlemsstater har enligt EG-fördraget. Detta framgår av artiklarna 103 och 25 i samt artiklarna 307 och 297 i EG- fördraget. EG är, till skillnad från medlemsstaterna, inte direkt bunden av och har inte någon skyldighet enligt den allmänna folkrätten att godta och tillämpa säkerhetsrådets resolutioner, eftersom EG varken är medlem i FN eller adressat för säkerhetsrådets resolutioner. Trots detta är gemenskapen på grund av själva EG-fördraget bunden av skyldigheterna enligt på samma sätt som dess medlemsstater. Det hänger samman med att medlemsstaterna till EG har överfört lagstiftningskompetens på området för fullgörandet av sina åtaganden enligt . EG får varken åsidosätta de skyldigheter som åligger medlemsstaterna enligt eller hindra fullgörandet av dessa skyldigheter. Gemenskapen är enligt EG-fördraget skyldig att med utövande av sin behörighet anta de nödvändiga bestämmelserna för att medlemsstaterna skall kunna fullgöra dessa skyldigheter. När det gällde den förordning som var omtvistad i målet var det enligt rättens mening nödvändigt att EG agerade för att genomföra vissa restriktiva åtgärder i enlighet med säkerhetsrådets resolutioner (1999), 1333 (2000) och 1390 (2002). Dessa åtgärder hade genomförts bl.a. genom den omtvistade förordningen. När det gällde omfattningen av den legalitetskontroll som förstainstansrätten hade att utföra pekade rätten på att säkerhetsrådets resolutioner antagits med stöd av kapitel VII i FN- stadgan och att EG inte hade haft något utrymme för att göra en egen bedömning och ändra dess innehåll. resolutioner var därför i princip inte underkastade förstainstans- rättens prövning. Rätten slog dock fast att den har befogenhet att indirekt kontrollera lagenligheten av resolutionerna i förhållande till jus cogens, som samtliga folkrättssubjekt, inklusive , är underkastade och från vilken inga avvikelser kan göras. Förstainstansrättens prövning skulle således vara inriktad på de Riktade internationella sanktioner och rättsäkerhet för enskilda tvingande normerna om ett universellt skydd för de mänskliga rättigheterna, som varken FN:s medlemsstater eller får frångå, eftersom de utgör okränkbara principer enligt internationell sedvanerätt (p. 282 i domen). Vad och anfört om att deras grundläggande rättigheter hade åsidosatts inordnades under tre rubriker, nämligen åsidosättandet av deras rätt att förfoga över sin egendom, åsidosättandet av deras rätt till försvar och åsidosättandet av deras rätt till verksamma rättsmedel. Förstainstansrätten fann emellertid inte att deras grundläggande rättigheter hade åsidosatts i något av dessa avseenden i förhållande till den nivå av grund- läggande mänskliga rättigheter som faller under jus cogens. När det gällde rätten till skyddet för egendom pekade domstolen på de möjliga avvikelser och undantag som föreskrivs i förord- ningen och som har antagits till följd av säkerhetsrådets resolution (2002). Undantagen skall täcka grundläggande utgifter för bl.a. livsmedel, hyra och läkarvård. Förstainstansrätten påpekade också att vad som föreskrivs i artikel 17.2 i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna är att ingen må berövas sin egendom godtyckligt. I den mån som iakttagandet av rätten till skydd för egendom skulle anses utgöra en av de tvingande normerna enligt den allmänna folkrätten ansåg domstolen att endast ett godtyckligt berövande av denna rätt kan strida mot jus cogens. Domstolen fann att och inte hade berövats sin rätt godtyckligt, samt hänvisade till vikten av att bekämpa den internationella terrorismen och det legitima ändamålet med FN:s skydd mot terroristorganisationernas aktioner. Rätten påpekade att frysning av penningmedel är en säkerhetsåtgärd som till skillnad från konfiskering inte påverkar de berörda personernas äganderätt till sina finansiella tillgångar, utan endast rätten att förfoga över dem. Slutligen hänvisade domstolen till att det i resolutionerna föreskrivs ett förfarande för regel- bunden revidering av det allmänna sanktionssystemet samt att det inrättats ett förfarande för att de berörda via den medlemsstat i vilken de är medborgare eller bosatta skall kunna ansöka hos 1267- kommittén om att deras fall skall omprövas. I fråga om rätten till försvar sade förstainstansrätten följande. I ett fall som det förevarande finns det inte någon tvingande folkrättsnorm enligt vilken de berörda måste höras innan beslut fattas, eftersom säkerhetsrådet agerat med stöd av kap. VII i FN- stadgan. Ett förhör med de utpekade före upptagandet av deras Riktade internationella sanktioner och rättsäkerhet för enskilda namn på sanktionslistan skulle dessutom ha äventyrat sanktions- åtgärdernas effektivitet och ha varit oförenligt med det mål av allmänt intresse som eftersträvas med åtgärden. hade genom förfarandet för omprövning och de riktlinjer för sanktionskommitténs arbete som antagits och ändrats avsett att i största möjliga utsträckning ta hänsyn till de grundläggande rättigheter som tillkommer dem som upptagits i 1267-kommitténs förteckning, särskilt rätten till försvar. Visserligen tillerkänns de berörda inte någon rätt att själva direkt yttra sig inför sanktionskommittén, men en sådan inskränkning kan inte anses vara oacceptabel enligt de tvingande folkrättsnormerna i jus cogens. och hade yttrat sig inför sanktionskommittén via den . När det slutligen gällde rätten till verksamma rättsmedel anförde förstainstansrätten följande. och hade inte tillgång till något effektivt rättsmedel eftersom säkerhetsrådet inte har ansett det vara lämpligt att inrätta någon oberoende internationell domstol med uppgift att i faktiskt och rättsligt hänseende pröva de klagomål som riktas mot enskilda beslut som fattas av sanktionskommittén. En sådan brist i deras rättsliga skydd strider inte i sig mot jus cogens eftersom det föreligger en ofrånkomlig begränsning av rätten att få sin sak prövad i domstol, såsom den säkerställs av jus cogens. Domstolen hänvisade till den immunitet mot domstolsprövning som säkerhetsrådets med stöd av kap. VII i antagna resolutioner i princip åtnjuter inom medlemsstaternas nationella rättsordningar. och intresse att få sin sak prövad av en domstol var inte så starkt att det borde ges företräde framför det grundläggande allmänna intresset av att internationell fred och säkerhet upprätthålls vid förekomsten av ett hot som tydligt har identifierats av säkerhetsrådet i enlighet med bestämmelserna i . Inrättandet av ett sådant organ som 1267-kommittén och den föreskrivna möjligheten att när som helst vända sig till detta organ för att få till stånd en omprövning av ett enskilt fall, genom ett formaliserat förfarande, utgör - i avsaknad av en internationell domstol med behörighet att kontrollera lagenligheten av säkerhetsrådets rättsakter - en rimlig metod för att på ett lämpligt sätt skydda grundläggande rättigheter enligt jus cogens. Riktade internationella sanktioner och rättsäkerhet för enskilda Förstainstansrättens dom är överklagad till EG-domstolen.5 6.5Svenska insatser för att förbättra rättsäkerheten i sanktionssystemen En diskussion om det framtida arbetet måste ta sin utgångspunkt i de insatser som gjorts . Det finns därför skäl att kort redogöra för det arbete som den och har lagt ner på att reparera bristerna i sanktionssystemen. Ett viktigt skäl är att en sådan redovisning kan ge en bild av systemets tröghet och svårigheterna i övrigt i detta arbete. Den belyser också en politisk och diplomatisk verksamhet som har bedrivits på flera fronter . Den har kritiserat formerna för besluts- fattandet i säkerhetsrådet och 1267-kommittén när det gäller sanktioner mot enskilda. Regeringens kritik har främst avsett tre omständigheter. Den första gäller förfarandet. fattar sina beslut efter en s.k. silent procedure . innan säkerhetsrådet antog resolution (2000) och sanktionskommittén antog riktlinjer för sitt arbete, kunde förslag lämnas och beslut fattas utan att det alls framgick av beslutsunderlaget vilka anklagelser som riktades mot de utpekade. Ännu är informationen knapphändig och det saknas former för och möjligheter till prövning av eventuella bevis. För det andra är möjligheterna att få undantag från sanktionerna för privata utgifter eller liknande ytterst begränsade. Fram till antagandet av resolution (2002) accepterades egentligen inga undantag utan särskilt beslut av sanktionskommittén. gäller att undantagen i princip är begränsade till att avse utgifter för de mest grundläggande behoven. Eftersom sanktionerna kan bli bestående under lång och obestämd tid kommer åtgärden alltmer att likna en konfiskation, förstärkt av att den misstänkte genom tillhandahållandeförbudet berövas alla försörjningsmöjligheter. Den tredje och kanske allvarligaste grunden för regeringens kritik 5Förstainstansrättens dom har kritiserats av bl.a : Skyddet för mänskliga rättigheter inom EU – någon annans problem?, i Europarättslig nr 4/2005 och av : FN, EU, sanktioner och mänskliga rättigheter – domen i EU:s förstainstansrätt, SvJT 2006 (ännu inte publicerad). är professor i folkrätt vid . Riktade internationella sanktioner och rättsäkerhet för enskilda är att det saknas möjligheter till överprövning av beslutet genom ett oberoende organ. antog också EU ett regelverk för att genomföra säkerhetsrådets resolution (2001). verkade aktivt och med viss framgång för att rättsäkerhetsfrågorna skulle beaktas i det arbetet. EU:s regelsystem innebär, i likhet med 1267-regimen, att listor upprättas över personer, grupper m.m. som skall omfattas av sanktionerna. Förslag från en medlemsstat eller ett tredje land att föra upp en person eller grupp på en sådan lista bereds i en arbetsgrupp med tjänstemannaföreträdare för alla medlemsstater. En förutsättning för listning är att det finns ett beslut av en rättslig eller motsvarande myndighet om att en brottsundersökning eller liknande har inletts med anledning av grundade misstankar om inblandning i terroristhandlingar. Det slutliga beslutet om att föra upp någon på en sanktionslista tas i ministerrådet, där enighet krävs. Listorna skall ses över minst en gång varje halvår för att säkerställa att det är befogat att namnen finns kvar på listorna. Det saknas en procedur för omprövning, men den som anser sig vara felaktigt listad kan vända sig till rådet och få sin sak prövad av arbetsgruppen. Det finns exempel på att avlistning har kunnat genomföras snabbt och smidigt när ett misstag har påvisats. Det finns regler om undantag från sanktionerna för att den utpekades grundläggande behov skall kunna tillgodoses och i övrigt av humanitära skäl. 6.5.2Svenskarna på 1267-kommitténs sanktionslista –2002 spelade listningen av de tre svenska medborgarna i 1267-regimen en framträdande roll i , såväl inrikes- som utrikespolitiskt. inledde ett gransknings- ärende i fråga om regeringens roll och ansvar i samband med att de tre svenskarna fick sina tillgångar frysta . höll utskottet en utfrågning i ärendet med utrikes- minister . Utrikesministern redogjorde för det arbete som regeringen dittills hade bedrivit för att förbättra rätts- säkerheten för enskilda vid riktade sanktioner. Utskottet ställde bl.a. frågor om sanktionernas förenlighet med internationella konventioner, främst och FN:s inter- nationella konvention om medborgerliga och politiska rättigheter samt den svenska regeringsformen. SOU 2006:41 Riktade internationella sanktioner och rättsäkerhet för enskilda hon var medveten om att det förelåg en konflikt, men framhöll att FN-resolutionen rent folkrättsligt går före alla andra förpliktelser. Hon konstaterade att sanktionerna stod i strid med mycket av det som vi i upplever som självklara principer när det gäller rättssäkerhet och mänskliga rättigheter samt fastslog att systemet inom FN måste förändras. Utskottet konstaterade att regeringen måste bedömas ha haft ytterst begränsade möjligheter att påverka sanktionskommitténs agerande och konsekvensen att kommis- sionen i enlighet med ett redan gällande bemyndigande komplet- terade förteckningen enligt en gällande EG-förordning. Därefter konstaterade utskottet att det förelåg en uppenbar konflikt mellan sanktionssystemets utformning och grundläggande principer om mänskliga fri- och rättigheter. Utskottet fann att det var ett väsentligt intresse för att inte genom bristande lojalitet bidra till att undergräva tilltron till FN-systemet och utgick från att regeringen skulle fortsätta att verka för en utformning av sanktionssystemet som inte riskerade att komma i strid med andra grundläggande värderingar. antog resolution (2002), som innehöll föreskrifter om att sanktionskommittén regelbundet skulle uppdatera sin sanktionslista på basis av relevant information från bl.a. FN:s medlemsstater. Detta föranledde den att begära omprövning av samtliga dittills fattade listningsbeslut.