sou · GUB355 · 2007-01-01 00:00:00 — Det är bolagets förmögenhet som utgör säkerheten för att borgenärer kan få sina fordringar på bola- get betalda. När ett aktiebolag bildas måste det tillskjutas tillgångar som minst motsvarar aktiekapitalet. Flera regler i ABL avser att tillgodose att denna förmögenhet skall förbli intakt eller att den i vart fall inte förbrukas av aktieägarna genom överföringar till dessa. Bestämmelserna till skydd för bolagets förmögenhet syftar alltså primärt till att ge borgenärerna trygghet. Indirekt underlättar dessa bestämmelser också för ett aktiebolag att driva sin verksamhet, eftersom enskilda kan förvänta sig att ett bolag lever upp till sina åtaganden. Skyddsreglerna främjar därmed bl.a. möjligheterna för ett bolag att anskaffa kapital på kreditmarknaden. Utgångspunkten för aktiebolagen är att alla aktier har lika rätt i bolaget. Det gäller såväl ekonomiska rättigheter som förvaltnings- rättigheter. Det är dock möjligt att göra avsteg från detta genom bestämmelser i bolagsordningen. Det är inte ovanligt att denna möjlighet utnyttjas för att t.ex. föreskriva skillnader i röstvärde mellan olika aktier och i rätten till andel i bolagets tillgångar eller vinst. En sådan möjlighet kan underlätta en ändamålsenlig finansie- ring av verksamheten. Befintliga aktieägare kan nämligen vara mer benägna att emittera nya aktier om deras röstandel inte späds ut i motsvarande mån som aktiekapitalet ökar. Aktieägarnas rätt att besluta i bolagets angelägenheter utövas vid en bolagsstämma. En aktieägare kan utöva sin rösträtt antingen personligen eller genom ombud med fullmakt. I förarbetena till ABL diskuterades de problem som kan uppstå i bolag som en följd av det allt mer utbredda aktieägandet och den tilltagande interna- tionaliseringen av aktieägandet. Diskussionen mynnade ut i en strävan att underlätta för aktieägare, som inte har vilja eller möjlig- het att personligen delta i bolagsstämma, att på annat sätt påverka innehållet i bolagsstämmans beslut (se a. prop. s. 295 ff.). ABL utgår från att detta sker inom ramen för ordningen att rösta genom ombud med fullmakt. Redan äldre regler gav möjlighet för aktie- ägare att genom modern kommunikationsteknik delta på distans och använda elektronisk omröstning. Den interna organisationen i ett aktiebolag är hierarkisk. Bolags- stämman är det överordnade organet där aktieägarna utövar sin bestämmanderätt över bolagets verksamhet. Bolagsstämman utser i normalfallet en styrelse som svarar för bolagets organisation och förvaltningen av bolagets angelägenheter. Bolagsstämman utser i normala fall även revisor. Styrelsen väljer i sin tur en verkställande direktör som skall ha hand om den löpande förvaltningen. Att den interna organisationen är hierarkisk innebär bl.a. att ett bolags- organ kan ge riktlinjer och anvisningar till ett underordnat organ. För ekonomiska föreningar gäller lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar, FL. Den svarar i stora stycken mot aktie- bolagslag. Inte heller FL reglerar den särskilda verksamhet som bedrivs i associationen utan kan i nära överensstämmelse med ABL sägas innehålla ett standardavtal mellan medlemmarna samt skydd för föreningens motparter. En ekonomisk förening skall främja medlemmarnas ekonomiska intressen genom ekonomisk verksamhet. Denna verksamhet skall vara kooperativ, vilket betyder att medlemmarna skall delta i verk- samheten. Att en förening skall främja medlemmarnas ekonomiska intressen innebär att föreningen inte drivs i vinstsyfte utan är ett medel för medlemmarna att få en ekonomisk fördel (se Mallmén, Lagen om ekonomiska föreningar – En kommentar, 3 uppl, s. 36). Föreningen kan med sin verksamhet främja medlemmarnas ekonomiska intressen genom lägre priser när de är konsumenter, högre priser när de är leverantörer eller högre lön när de är anställda. Även när föreningen genom sin verksamhet medverkar till att förhindra fördyrade levnadsomkostnader, ökade leverans- kostnader eller ökade arbetsomkostnader främjas medlemmarnas ekonomiska intressen. Vidare ingår i sådant främjande att åstadkomma att medlemmarna kan erhålla önskade varor eller tjänster, avsättning av producerade varor eller tjänster eller sysselsättning. (Se härom t.ex. SOU 1984:9 s. 133 f.) Medlemmarna skall delta i den ekonomiska verksamheten genom att vara konsumenter eller andra förbrukare, genom att vara leve- rantörer, med egen arbetsinsats, genom att använda föreningens tjänster eller på annat liknande sätt. Den som är medlem har alltså dubbla roller genom att han eller hon är dels medlem, dels i normalfallet motpart till föreningen i dess verksamhet. Medlem- marna har därför ett gemensamt intresse av att föreningens verk- samhet drivs på ett sätt som är fördelaktigt för dem som motparter. Det är i medlemmens roll som motpart som hans eller hennes ekonomiska nytta av föreningen realiseras. Vissa avsteg från de ovan angivna kraven på en ekonomisk före- nings syfte och verksamhet har dock gjorts. I enlighet med det s.k. huvudsaklighetskravet räcker det att föreningen i huvudsak fram- träder som en förening i vilken medlemmarna deltar i verksam- heten. Det innebär bl.a. att det är möjligt för en ekonomisk före- ning att handla även med andra än medlemmar, men minst hälften av verksamheten måste vara medlemsinriktad. Vidare har struktur- förändringar inom konsumentkooperationen föranlett att definitio- nen av en ekonomisk förening . Lagändringen innebar att flera föreningar i samverkan kan uppfylla de krav som ställs för att var och en av dessa skall anses som en ekonomisk förening. Änd- ringen syftade till att öka konkurrenskraften för kooperativ verk- samhet och möjliggöra en mer effektiv verksamhet som kan uppnå storskalighetsfördelar och synergieffekter (se prop. 1999/2000:88). Redan tidigare var det möjligt att bedriva den ekonomiska verk- samheten i ett av föreningen helägt dotterföretag. Den ovan beskrivna ordningen med dubbla roller innebär att åt- skilliga av föreningens motparter har inflytande över föreningen genom att de i egenskap av medlemmar kan utöva rösträtt på före- ningsstämman. Varje medlem skall ha en röst, men undantag kan medges i stadgarna. Medlemmarnas beslutanderätt på förenings- stämman kan dock, genom bestämmelser därom i stadgarna, helt eller delvis överlämnas åt särskilt valda representanter, s.k. full- mäktige. Liksom i aktiebolag är den ekonomiska föreningens interna organisation hierarkisk. Bolagsstämman utser normalt sty- relse och revisor. I större föreningar väljer styrelsen en verkstäl- lande direktör. Medlemmarna har inte något personligt ansvar för en ekonomisk förenings förpliktelser. Verksamheten bygger på självfinansiering där föreningens kapital byggs upp med medlemsinsatser och upp- komna överskott. Det finns emellertid en möjlighet att genom s.k. förlagsinsatser ta in riskkapital från andra än medlemmar. För att inte för stor andel av det egna kapitalet skall utgöras av kapital från utomstående är möjligheten till förlagsinsatser från andra än med- lemmar på visst sätt begränsad. Av kravet på att medlemmarnas ekonomiska intressen skall främjas följer att en ekonomisk förening i princip skall dela ut överskottet på verksamheten till medlemmarna. Vid bedömningen av hur stort överskott som kan delas ut till medlemmarna måste det tas hänsyn till föreningens behov av konsolidering och möjlighet att utvidga verksamheten. Utmärkande för en ekonomisk förening är vidare att ingen får vägras inträde i föreningen om det inte finns särskilda skäl. Med- lemmar kan naturligtvis lämna föreningen. Antalet medlemmar kan alltså variera över tiden. Stadgarna behöver emellertid i normalfallet inte ändras av den anledningen. När en medlem lämnar föreningen har denne normalt rätt att få ut sin del av kapitalet. Eftersom verk- samheten bygger på självfinansiering genom medlemsinsatser är en effekt av att medlemsantalet kan ändras att också storleken av föreningens kapital kan förändras. Skyddet för tredje man är därför inte lika starkt som i ett aktiebolag. Det skall dock nämnas att det finns krav på att uppkomna överskott i en ekonomisk förening skall avsättas till en reservfond. Försäkringsbolag kan vara antingen försäkringsaktiebolag eller ömsesidiga försäkringsbolag. För försäkringsbolagen gäller försäk- ringsrörelselagen (1982:713), FRL. Till skillnad mot ABL och FL innehåller FRL inte bara associationsrättsliga regler utan även bestämmelser för den verksamhet som drivs i bolagen. Det bör vidare redan inledningsvis framhållas att det i FRL förekommer åtskilliga från den allmänna associationsrätten avvikande regler. Dessa regler har ansetts befogade vanligtvis under åberopande av försäkringsverksamhetens speciella art. FRL har utformats med aktiebolagslag som förebild. Som redan nämnts har FRL inte genomgått samma modernisering som aktiebolagslagstiftningen. Regleringen av försäkringsaktiebolag vilar i stora delar på principer som gäller också för allmänna aktiebolag. De avvikelser som före- kommer har som nämnts motiverats främst av den särskilda verksamhet som bedrivs i ett försäkringsaktiebolag men även av hänsyn till EG-rätten. En viktig avvikelse från allmän aktiebolagsrätt är att aktier i ett försäkringsaktiebolag inte är helt fritt överlåtbara. Det krävs näm- ligen tillstånd för sådana större förvärv som skulle innebära att förvärvaren får ett s.k. kvalificerat innehav i för- säkringsaktiebolaget. Om detta krav se vidare avsnitt 2.6.3. Även möjligheterna att låna upp medel är mer begränsade för ett försäkringsaktiebolag än för ett allmänt aktiebolag. Upplåning i försäkringsrörelse får ske endast för att effektivisera kapitalförvalt- ningen eller om det i övrigt är motiverat av den bedrivna försäk- ringsrörelsen och då under förutsättning att den samlade upp- låningen är av ringa betydelse med hänsyn till rörelsens omfattning och storleken på den s.k. kapitalbasen, dvs. bolagets särskilda konsolideringskapital. Avser verksamheten tjänstepensionsför- säkring är möjligheterna till upplåning än mer begränsade. Även om , när det finns särskilda skäl, kan medge upplåning som går utöver vad som kan anses som ringa, anses någon mer omfattande upplåning inte kunna komma i fråga (se prop. 1998/99:87 s. 266). Försäkringsrörelse kan drivas i såväl publika som privata försäk- ringsaktiebolag. FRL gör emellertid inte någon annan skillnad mellan de två kategorierna än när det gäller möjligheten att sprida aktier och andra värdepapper och att på en organiserad marknads- plats handla med sådana dokument. Det sagda innebär t.ex. att de strängare kraven på ett publikt aktiebolags ledning gäller för alla försäkringsaktiebolag. För försäkringsaktiebolagen gäller vidare från allmän aktie- bolagsrätt avvikande bestämmelser bl.a. om nedsättning av aktie- kapitalet, fusion och likvidation, vilka syftar till att genom Finans- inspektionens prövning tillgodose försäkringstagarkollektivets intressen. De än mera betydande särregler som uppställts i FRL gäller emellertid bara försäkringsaktiebolag som driver livförsäkrings- rörelse. Om bolagsordningen i ett sådant bolag inte innehåller bestämmelser om vinstutdelning till aktieägarna får vinst inte delas ut. Aktieägarna har därför endast begränsade ekonomiska rättig- heter. De har visserligen rätt att vid nedsättning av aktiekapitalet återfå aktiernas nominella belopp och vid likvidation få tillbaka ett belopp som svarar mot andelen, men det överskott som uppstår av bolagets verksamhet får de inte del av. Överskott när verk- samheten utvecklas gynnsamt ansamlas i stället i bolaget, om inte bolagsstämman beslutar att det skall gottskrivas försäkringstagarna som garanterad eller villkorad återbäring. när verksam- heten går med förlust kan å andra sidan det ansamlade överskottet användas för förlusttäckning. Som kommer att utvecklas närmare i kapitel 4 innebär reglerna för premieberäkning vid livförsäkring att en försäkringstagare normalt betalar ett för högt pris för en försäk- ring och att detta leder till att ett överskott regelmässigt uppstår sett över . Större delen av de ansamlade överskot- ten i livförsäkringsbolagen har därför uppkommit från de som livförsäkringstagarna betalat och förvaltningen av dessa. Det har av lagstiftaren därför ansetts skäligt att försäkringstagarna och inte aktieägarna skall få del av ansamlade överskott och att över- skotten skall kunna användas för förlusttäckning. Trots angivna förhållanden ligger bestämmanderätten i ett icke-vinstutdelande livförsäkringsaktiebolag, liksom i ett allmänt aktiebolag, hos aktieägarna. Försäkringstagarna har inte annat än begränsat inflytande över hur verksamheten bedrivs. tande vilar på en bestämmelse i FRL om att minst en av styrelse- ledamöterna skall utses av försäkringstagarna eller av någon intres- segrupp som har anknytning till dem. har emellertid aktieägarnas inflytande begränsats i livförsäkringsaktiebolag som inte får dela ut vinst. Reformen gjordes för att motverka risker för intressekonflikter mellan ägarna och livförsäkringstagarna (se härom prop. 2003/04:109). En majo- ritet av styrelseledamöterna måste numera vara oberoende från aktieägarna. Dessa ledamöter får inte vara anställda i bolaget eller anställda eller styrelseledamöter i andra företag i samma koncern eller företagsgrupp. Ett ömsesidigt försäkringsbolag ägs av de försäkringstagare som har köpt en direktförsäkring i bolaget. Ägarna har därför dubbla roller och har ett gemensamt intresse av att verksamheten drivs på ett sätt som är fördelaktigt för dem som försäkringstagare. Att för- säkringstagarna är delägare innebär att antalet delägare ökar när nya försäkringstagare tillkommer och minskar när försäkringar upphör. Genom bestämmelser i bolagsordningen kan i vissa fall även för- säkrade bli delägare. Utmärkande för ett ömsesidigt försäkringsbolag har åtminstone tidigare varit att det drivs med delägarnas personliga ansvar som grund. Det personliga ansvaret kan i första hand utkrävas genom uttaxering, vilket innebär att delägarna måste betala för att täcka uppkomna förluster. Redan i den allra första regleringen av ömse- sidiga försäkringsbolag var det dock möjligt att i bolagsordningen föreskriva att endast bolagets tillgångar skulle svara för bolagets förbindelser, men det gällde bara för annan försäkring än egen- domsförsäkring. Ett visst personligt ansvar kvarstod dock i livför- säkring genom att livförsäkringstagarna kunde få vidkännas en sänkning av försäkringsbelopp och återbäring. Även ansvarigheten för delägare med egendomsförsäkring kunde lindras genom att ansvarigheten i bolagsordningen kunde begränsas till visst belopp. har den personliga ansvarigheten begränsats ytterligare. Efter lagändringar som trädde 2000 är utgångspunkten att delägarna inte är personligt ansvariga för bolagets förpliktelser, men i skadeförsäkringsbolag kan andra delägare än konsumenter och dödsbon göras ansvariga för försäkringsbolagets förbindelser, om det framgår av bolagsordningen. Även om det finns ett person- ligt ansvar är det bara subsidiärt; det kan utkrävas endast om andra tillgångar inte räcker för att täcka förluster. Hur uttaxering skall gå till och till vilket belopp skall regleras i bolagsordningen. Den tidi- gare nämnda möjligheten att i stället för att uttaxera sätta ned för- säkringsbelopp och tilldelad återbäring inom livförsäkring är inte längre möjlig. Det är företrädesvis mindre ömsesidiga försäkringsbolag som driver verksamheten med personligt delägaransvar. En av anledningarna härtill är att en förutsättning för att kunna få dispens från i vissa fall är att bolaget kan uttaxera extra bidrag. Delägarnas personliga ansvar, i de fall det finns, motsvaras av en rätt att kräva att bolaget uttaxerar för att täcka förluster. Detta betyder att den som är försäkringstagare/delägare i ett ömsesidigt försäkringsbolag kan vara säker på att hans eller hennes försäk- ringsskada kan ersättas och att det i så fall sker genom bidrag från alla delägare. Ett ömsesidigt försäkringsbolag får inte bildas utan garanti- kapital, om det inte finns särskilda skäl. Garantikapitalet fungerar som start- och rörelsekapital och skall betalas tillbaka när det inte längre behövs för att driva rörelsen och kapitalkraven för försäk- ringsbolag inte hindrar det. Garantikapitalet är därför att betrakta som ett lån, även om det i årsredovisningen redovisas som eget kapital. I övrigt bygger den ömsesidiga verksamheten på själv- finansiering. Bolagets kapital byggs upp framför allt med inbetalade försäkringspremier och uppkomna överskott. För att bilda ett ömsesidigt försäkringsbolag krävs vidare att ett i bolagsordningen angivet antal försäkringstagare tecknat sig för försäkringar och att dessa försäkringar uppgår till ett i bolagsordningen angivet belopp. På så sätt kan det tillses att ett tillräckligt stort antal försäkrings- tagare initialt kommer att finnas i bolaget. Möjligheterna till ytterligare finansiering av verksamheten är begränsade. Visserligen kan garantikapitalet ökas under rörelsens gång, men även det kapitalet måste betalas tillbaka när det inte längre behövs. Annan upplåning får ske endast under samma förut- sättningar som de som angetts ovan för försäkringsaktiebolag. Den ekonomiska nytta en delägare kan få av verksamheten kommer inte honom eller henne till del som vinstutdelning. I stäl- let kan överskott som inte är nödvändigt att behålla för konsolide- ring delas ut till delägarna i form av återbäring. Även garanter, dvs. de personer som skjutit till garantikapital, kan få del av överskott, men i så fall skall det anges i bolagsordningen att vinst kan delas ut till dessa och i vilken ordning det skall ske. Vinstutdelning till garanter kan dock ske bara i den mån utdelningsbara medel finns i bolaget, vilka beräknas på liknande sätt som i försäkringsaktiebolag och allmänna aktiebolag. Det har ansetts att ränta kan utgå på garantikapital men att vinstutdelningsbegränsningen gäller även för räntebetalningar (se prop. 1998/99:87 s. 299). Att försäkringstagarna också är delägare medför att de har möj- lighet till inflytande över bolaget genom att de som ägare kan utöva rösträtt på stämman. I många fall kan dock denna delägarrätt ut- övas endast indirekt. Det är vanligt förekommande att rösträtten på bolagsstämman tillkommer representanter för delägarna, s.k. dele- gerade. Detta skall i så fall anges i bolagsordningen där det även får regleras hur de delegerade skall utses. Delegerade kan utses t.ex. genom omröstningar bland delägarna eller av i bolagsordningen särskilt angivna intresseorganisationer. I sammanhanget skall också nämnas att garanter kan ha rösträtt enligt bestämmelser i bolags- ordningen. Skyldigheten att betala tillbaka garantikapital när det inte längre behövs har motiverats av en önskan att begränsa garanternas inflytande. Den interna organisationen är hierarkisk och bolagsstämman ut- ser i regel styrelsen, men det kan finnas andra regler i bolagsord- ningen. Stämman har dock inte fullt förfogande över vilka som skall utses till styrelseledamöter i livförsäkringsbolag. Det har nämligen införts samma krav på att majoriteten av styrelsen skall vara oberoende som gäller för livförsäkringsaktiebolag som inte får dela ut vinst. Alla ömsesidiga försäkringsbolag har inte en verkställande direktör. kan om det finns särskilda skäl medge att en verkställande direktör inte utses. I stället skall då styrelsen uppdra åt en av styrelseledamöterna, ofta benämnd verkställande ledamot, att fullgöra en verkställande direktörs skyldigheter i fråga om bokföring och medelsförvaltning, medan styrelsen svarar för en verkställande direktörs uppgifter i övrigt. För understödsföreningar gäller lagen (1972:262) om understöds- föreningar, UFL. I den lagen finns liksom i FRL regler för den verksamhet som bedrivs och associationsrättsliga regler. visar i associationsrättsliga frågor i stor utsträckning till lag om ekonomiska föreningar, trots att den lagen är upphävd (se lagen [1987:668] om införande av lagen [1987:667] om ekonomiska föreningar). Understödsföreningar är föreningar för inbördes bistånd som utan affärsmässigt drivande av försäkringsrörelse meddelar annan personförsäkring än arbetslöshetsförsäkring. De brukar indelas med utgångspunkt i vilken form av försäkring som meddelas. Sålunda hänförs understödsföreningarna till antingen pensions- kassor, sjukkassor, begravningskassor eller sjuk- och begravnings- kassor. Pensionskassorna meddelar i huvudsak pensionsförsäkring och indelas i tjänstepensionskassor och andra pensionskassor. En sjukkassa tecknar uteslutande s.k. kort sjuk- och olycksfallsför- säkring utan anknytning till livförsäkring, medan en begravnings- kassa meddelar enbart begravningshjälp. En förening som erbjuder båda sistnämnda typer av försäkringsprodukter benämns sjuk- och begravningskassa. UFL överlämnar åt föreningarna att i stadgarna reglera många frågor. Som ett allmänt krav på stadgarna gäller att de skall vara ägnade att trygga att föreningen kan fullgöra sina försäkrings- utfästelser och tillgodose medlemmarnas intresse av att kostnader och villkor för försäkringarna är skäliga med hänsyn till förmånernas art och omfattning och föreningens förhållanden. Även i övrigt skall stadgarna ha ett för verksamheten lämpligt innehåll. En understödsförening skall vara sluten på så sätt att den är avsedd huvudsakligen för anställda i ett visst eller vissa företag, personer tillhörande en viss yrkesgrupp eller medlemmar i sam- manslutning med sådan intressegemenskap att en samverkan även för personförsäkring är naturlig. Medlemmarna har därför såväl en intressegemenskap vid sidan av föreningen som ett gemensamt intresse av att genom föreningen bistå varandra. Medlemmarna har dock inte något personligt ansvar för understödsföreningens för- pliktelser. Det nämnda kravet på slutenhet gäller inte understödsföre- ningar som registrerats enligt äldre lag. Det skall vidare nämnas att en förening som meddelar pensionsförsäkring på grund av anställ- ning anses som en understödsförening även om medlemsavgifterna betalas av arbetsgivaren. Trots att en understödsförening normalt skall vara sluten är den en öppen associationsform i den meningen att föreningen inom sin krets av möjliga medlemmar kan ta emot nya medlemmar och att medlemmar kan träda ur föreningen utan att medlemsavtalet, stad- garna, behöver ändras. Verksamheten bygger på självfinansiering. Medlemmarna betalar fasta avgifter för verksamhetens bedrivande enligt bestämmelser i stadgarna, vilka åtminstone i de större föreningarna innehåller de försäkringstekniska grunderna för att beräkna avgifter. Avgifterna är därför i realiteten detsamma som för de försäkrings- förmåner en medlem erhåller. Något generellt krav på startkapital finns inte för understöds- föreningarna. För att skapa säkerhet för att en understödsförening kan fullgöra sina utfästelser måste den i stället ha ett minsta antal medlemmar. Beroende på vilken typ av försäkringar som skall meddelas av föreningen måste medlemsantalet uppgå till antingen minst 100 eller minst 500. kan meddela dispens från kravet på ett minsta antal medlemmar om det finns särskilda skäl. Överskott som uppstår i verksamheten fonderas och kan i den mån det inte behövs för konsolidering delas ut till medlemmarna som återbäring enligt bestämmelser i stadgarna. Om en under- stödsförenings intäkter och fonderade medel inte är tillräckliga för verksamheten har den inga eller endast små möjligheter att anskaffa externt kapital. I stället åvilar det styrelsen att föreslå föreningsstämman ändring av stadgarna, t.ex. höjning av avgifterna, eller annan lämplig åtgärd. Stadgarna kan även medge särskild uttaxering av avgifter, vilket kräver att föreningens till- gångar inte är tillräckliga för verksamhetens behöriga utövande. Principen en medlem – en röst gäller, om inte något annat har bestämts i stadgarna. Medlemmarnas inflytande utövas på före- ningsstämman, men det är möjligt att genom bestämmelser i stad- garna låta stämmans befogenheter helt eller delvis tillkomma sär- skilt valda fullmäktige.