sou · GUB376 · 2007-01-01 00:00:00 — 4 EGT C 70, 21.3.1978, s. 4. 5 Radeideh, in EC , s. 110 ff. ; Howells & , EC Consumer , (Ashgate : Aldershot/Dartmouth, 1997), s. 134 f. 6 och rådets direktiv /55/EG av om ändring av direktiv /450/EEG om vilseledande reklam så att detta omfattar jämförande reklam (EGT L 290, 23.10.1997, s. 18). Direktivet om otillbörliga affärsmetoder Reklambegreppet definieras i artikel 2 som varje form av fram- ställning i samband med näringsverksamhet som främjar tillhanda- hållandet av varor och tjänster. Med vilseledande reklam avses all reklam som på något sätt vilseleder eller sannolikt kommer att vil- seleda de personer som den riktar sig till eller som nås av den, och som genom sin vilseledande karaktär sannolikt kommer att påverka deras ekonomiska beteenden, eller som av dessa skäl sannolikt kommer att skada en konkurrent. Vid bedömningen huruvida reklam är vilseledande skall enligt artikel 3 hänsyn tas till samtliga inslag i reklamen. I artikeln finns dock exempel på vissa omstän- digheter som särskilt skall beaktas vid denna bedömning. Det krävs inte att det kan konstateras att någon de facto blivit vilseledd utan det räcker att åtgärden är ägnad att vilseleda. Med jämförande reklam avses enligt artikel 2 a all reklam som uttryckligen eller indirekt pekar ut en konkurrent eller varor eller tjänster som tillhandahålls av en konkurrent. I artikel 3 a finns närmare bestämmelser om under vilka förutsättningar jämförande reklam är tillåten. Enligt artikel 4 skall medlemsstaterna säkerställa att det finns lämpliga och effektiva metoder för att bekämpa vilseledande reklam och se till att bestämmelserna om jämförande reklam följs. I artikel 6 sägs vidare att medlemsstaterna skall ge domstolar eller myndig- heter befogenheter att kräva att annonsören lägger fram bevis för riktigheten av påståenden i reklam. Av artikel 5 framgår att direkti- vet inte utesluter frivillig kontroll genom självreglerande organ. direktiv och ändringsdirektivet finns fogade till betän- kandet som bilaga 3 och 4. 9.1.2Andra rättsakter på det konsumenträttsliga området har det antagits en rad olika rättsakter med regler om bl.a. reklam och annan marknadsföring samt krav på informationslämnande vid marknadsföring. Nämnas kan därvid prisinformationsdirektivet, hemförsäljningsdirektivet, konsument- kreditdirektivet, det allmänna distansavtalsdirektivet, direktivet om distansförsäljning av finansiella tjänster, e-handelsdirektivet, paket- resedirektivet, konsumentköpsdirektivet, TV-direktivet och direk- tivet om oskäliga avtalsvillkor.7 I flera av dessa rättsakter finns det i 7 För en översiktlig redovisning av dessa rättsakter och det svenska genomförandet hänvisas till avsnitt 3.2. Direktivet om otillbörliga affärsmetoder såväl ingresser som artiklar hänvisningar till begrepp som god sed på marknaden, god affärssed och liknande. Även praxis innehåller motsvarande hänvisningar.8 Kommissionen beslutade att göra en genomgång av den framtida politiska strategin på området affärskommunikation. Arbetet redovisades i en grönbok om affärskommuni- kation på den inre marknaden.9 Begreppet affärskommunikation definierades i grönboken som alla typer av reklam, direkt- marknadsföring, sponsring, säljfrämjande åtgärder och public rela- tion som syftar till att marknadsföra antingen ett företags varor och tjänster eller ett företags profil. I grönboken konstaterades bl.a. att nationella föreskrifter, exempelvis förbud och restriktioner vad gäller viss marknadsföring, kan ge upphov till såväl hinder för företag som vill erbjuda sina tjänster över gränserna som problem för konsumenterna. beslutade kommissionen ett meddelande med en uppföljning av grönboken om affärskommunikation på den inre marknaden.10 Fyra huvudområden pekades ut där nationell lagstift- ning varierade betydligt och därför potentiellt ledde till såväl hinder för den inre marknaden som en brist på effektivt konsumentskydd över medlemsstaternas gränser inom EU, nämligen skyddet för barn och ungdomar, otillbörlig konkurrens, sponsring och vilsele- dande påståenden i affärskommunikativa meddelanden. Kommis- sionen föreslog i meddelandet en metod för att bedöma proportio- naliteten av nationella restriktioner som upprätthålls med åbero- pande av allmänintresset, men som försvårar gränsöver- skridande kommunikation. 8 Micklitz m.fl., The Feasibility of a General on , (rapport utarbetad av Institut für Europäisches Wirtschafts und Verbraucherrecht e.V för EG- kommissionens räkning, 2000); Radeideh., in EC , s. 89 f. 9 KOM(1996)192. 10 KOM(1998)121. Direktivet om otillbörliga affärsmetoder 9.1.4Förslag till förordning om säljfrämjande åtgärder På grundval av bl.a. grönboken om affärskommunikation på den inre marknaden och arbetet inom en särskild expertgrupp i ämnet lade kommissionen fram ett förslag till förord- ning om undanröjande av restriktioner för säljfrämjande åtgärder.11 Förslaget omfattade alla former av rabatter, kombinationserbju- danden, enkla förmånserbjudanden, säljfrämjande tävlingar och spel. Syftet med förslaget var en fullständig harmonisering av nationella bestämmelser om användningen av och marknads- kommunikation med säljfrämjande åtgärder. Vissa restriktioner i medlemsstaterna skulle ersättas med informationskrav. För åter- stående nationella bestämmelser skulle principen om ömsesidigt erkännande tillämpas. Förordningsförslaget drogs tillbaka av 9.1.5Grönboken om det framtida konsumentskyddet inom EU med förslaget till förordning om säljfrämjande åtgärder lade kommissionen fram en grönbok om det framtida konsument- skyddet inom den europeiska unionen.13 Syftet med grönboken var att stimulera en debatt om den framtida inriktningen av konsu- mentpolitiken inom EU. Den bärande tanken i grönboken var att den splittrade lagstiftningen på det konsumenträttsliga området i medlemsstaterna för med sig rättslig osäkerhet för näringsidkare som vill rikta sig till andra länder och problem för de konsumenter som vill utnyttja de möjligheter som den gränsöverskridande han- deln innebär. I grönboken presenterades två olika alternativa tillvägagångssätt för att uppnå en högre grad av harmonisering av lagstiftningen, nämligen antingen en fortsatt harmonisering med direktiv på olika specifika sakområden eller antagandet av ett ramdirektiv om god affärssed som komplement till speciallagstiftningen, det s.k. blan- dade tillvägagångssättet. beslutade kommissionen ett meddelande om en upp- följning av grönboken.14 I meddelandet konstaterades att remissut- 11KOM(2001)546. 12KOM(2005)462. 13KOM(2001)531. 14KOM(2002)289. Direktivet om otillbörliga affärsmetoder fallet gav stöd för ett fortsatt arbete med det blandade tillväga- gångssättet. Som underlag för det fortsatta arbetet presenterade kommissionen i en bilaga till meddelandet en skiss över hur ett ramdirektiv om god affärssed kunde utformas. På grundval av grönboken, uppföljningsmeddelandet och de synpunkter som lämnats på dessa dokument lade kommissionen fram ett förslag till och rådets direktiv om otillbörliga affärsmetoder.15 Direktivförslaget antogs av och rådet respektive och publicerades i Europeiska unionens tidning den 11 juni 2005.16 och rådets direktiv /29/EG om otillbör- liga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot kon- sumenter på den inre marknaden och om ändring av rådets direktiv /450/EEG och och rådets direktiv /7/EG, 98/27/EG och 2002/65/EG samt och rådets förordning (EG) nr 2006/2004 (direktivet om otillbörliga affärs- metoder) trädde i kraft . Direktivet har antagits med stöd av artikel 95 i EG-fördraget med tillämpning av medbe- slutandeförfarandet i artikel 251. I ingressen (punkt 1) hänvisas även till artikel 153.1 och artikel 153.3 a i fördraget. Direktivet finns fogat till betänkandet som bilaga 2. Direktivet innehåller en ingress med 25 skäl och 21 artiklar, inde- lade i fyra kapitel. I det första kapitlet finns allmänna bestämmelser om direktivets syfte, tillämpningsområde, definitioner av vissa centrala begrepp och om den inre marknaden (artiklarna 1–4). Det andra kapitlet innehåller bestämmelser om förbud mot otillbörliga affärsmetoder och preciseringar av vad som avses med det (artik- larna 5–9). Det tredje kapitlet innehåller en artikel om uppförande- koder (artikel 10). I det fjärde kapitlet finns slutligen artiklar om 15KOM(2003)356. 16EUT L 149, , s. 22. Direktivet om otillbörliga affärsmetoder direktivets efterlevnad, domstols- och förvaltningsförfaranden, sanktioner, ändring av vissa andra direktiv, information samt över- syn av direktivet (artiklarna 11–21). Till direktivet är fogat två bila- gor. Av artikel 1 framgår att direktivet syftar till att bidra till att den inre marknaden fungerar korrekt och att säkerställa en hög konsu- mentskyddsnivå genom att tillnärma medlemsstaternas lagar och andra författningar avseende otillbörliga affärsmetoder som skadar konsumenternas ekonomiska intressen. I ingressen (skäl 2–6) utvecklas närmare de skäl som ligger till grund för direktivet. Sålunda konstateras att medlemsstaternas lagstiftning om otillbör- liga affärsmetoder skiljer sig mycket åt från varandra. Dessa skill- nader för med sig ovisshet om vad som gäller i fråga om otillbörliga affärsmetoder som skadar konsumenternas ekonomiska intressen, vilket i sin tur skapar hinder för näringsidkarna i form av ökade kostnader när de utnyttjar den inre marknaden. Detta gäller särskilt vid marknadsföring över gränserna. Hindren innebär också att konsumenterna blir osäkra på sina rättigheter och att deras förtro- ende för den inre marknaden undergrävs. I artikel 2 finns definitioner av ett antal grundläggande begrepp och uttryck som förekommer i direktivet. Direktivet är i huvudsak utformat som ett fullharmoniserings- direktiv, vilket framgår av bl.a. skäl 11, 14 och 15 i ingressen.17 Detta innebär dels en fullständig harmonisering av de frågor som omfattas av direktivet inom det s.k. samordnade området, dels att medlemsstaterna är förhindrade att införa eller behålla bestämmel- ser som avviker från vad som föreskrivs i direktivet. Vad gäller fast egendom och finansiella tjänster är direktivet dock enligt artikel 3.9 17 Bakardjieva , EG-direktivet om otillbörliga affärsmetoder:En stundande omdaning av svensk marknadsrätt?, Europarättslig (2/2005), s. 241 f. Direktivet om otillbörliga affärsmetoder utformat som ett minimiharmoniseringsdirektiv. Direktivet ger vidare medlemsstaterna stor frihet när det gäller utformningen av tillsyns- och sanktionssystem. Enligt artikel 3.5 får medlemsstaterna räknat från fortsätta att tillämpa nationella bestämmelser på det harmoniserade området som är mer inskrän- kande eller mer föreskrivande än vad som följer av direktivet och som genomför minimidirektiv. En sådan åtgärd måste dock vara väsentlig för att tillförsäkra konsumenterna ett tillräckligt konsu- mentskydd och proportionell. Av artikel 3.6 följer att kommissio- nen skall underrättas om nationella bestämmelser som tillämpas med stöd av artikel 3.5. Tillämpningsområdet framgår genom en läsning av flera artiklar och ingresspunkter. Den grundläggande bestämmelsen om direkti- vets tillämpningsområde finns i artikel 3.1 där det sägs att direkti- vet skall tillämpas på otillbörliga affärsmetoder som tillämpas av näringsidkare gentemot konsumenter i enlighet med vad som anges i artikel 5, före, under och efter en affärstransaktion som gäller en produkt. Med affärsmetod avses enligt artikel 2 d en näringsidkares handling, underlåtenhet, beteende, företrädande eller kommersiella meddelande inklusive reklam och saluföring i direkt relation till marknadsföring, försäljning eller leverans av en produkt till en kon- sument. Direktivet omfattar inte affärsmetoder i förhållandet mel- lan olika näringsidkare eller som endast skadar konkurrenters eko- nomiska intressen. Endast affärsmetoder som direkt påverkar kon- sumentkollektivets ekonomiska intressen omfattas (artiklarna 5.2 och 5.3 och skäl 8 i ingressen). Direktivet påverkar inte talan som väcks av enskilda konsumen- ter som skadats av en otillbörlig affärsmetod (skäl 9). Rättsliga krav som gäller icke ekonomiska konsumentintressen, exempelvis smak och anständighet, faller också utanför direktivets tillämpningsområde (skäl 7). Direktivet påverkar inte heller tillämpningen av gemenskaps– bestämmelser och nationella bestämmelser om avtalsrätt, särskilt regler om avtals giltighet, ingående eller verkan (artikel 3.2) pro– dukters hälso- och säkerhetsaspekter (artikel 3.3), domstolars behörighet (artikel 3.7), etableringsvillkor och auktorisations– förfaranden (artikel 3.8) och immaterialrätt (skäl 9). Direktivet om otillbörliga affärsmetoder certifiering och angivelse av finhalt hos ädelmetaller faller utanför direktivets tillämpningsområde (artikel 3.10). Av artikel 3.4 och skäl 10 följer att gemenskapsbestämmelser som reglerar vissa specifika aspekter av otillbörliga affärsmetoder har företräde framför direktivets bestämmelser. I artikel 4 läggs fast att medlemsstaterna inte får begränsa friheten att tillhandahålla tjänster eller den fria rörligheten för varor av anledningar som omfattas av det område som harmoniseras genom direktivet. Förbud mot otillbörliga affärsmetoder Artikel 5.1 innehåller det för direktivet centrala förbudet mot otill- börliga affärsmetoder. Närmare bestämmelser om när en affärs- metod skall anses otillbörlig finns i artiklarna 5.2–5.5. Så är fallet om metoden strider mot god yrkessed och innebär, eller sannolikt kommer att innebära en avsevärd snedvridning av det ekonomiska beteendet i förhållande till produkten hos den genomsnitts- konsument som affärsmetoden riktar sig till eller som nås av meto- den, eller den genomsnittliga gruppmedlemmen om affärsmetoden riktar sig till en viss konsumentgrupp (artiklarna 5.2 a och b). Med genomsnittskonsument avses en person som är normalt informerad samt skäligen uppmärksam och upplyst (skäl 18). Tanken är att de olika generalklausuler och den rättspraxis som förekommer i med- lemsstaterna skall ersättas med de kriterier för en otillbörlig affärsmetod som anges i direktivet (skäl 11 och 13). Generalklausulen i artikel 5.1 kompletteras i artikel 5.4 med två presumtionsregler vari föreskrivs att en affärsmetod skall anses otillbörlig om den är antingen vilseledande eller aggressiv. Begrep- pen vilseledande respektive aggressiv definieras närmare i artiklarna 6–9. En affärsmetod kan vara vilseledande genom såväl handling (artikel 6) som genom underlåtenhet (artikel 7). En affärsmetod är att anse som aggressiv om den genom exem- pelvis trakasseri, våld eller tvång påverkar eller sannolikt avsevärt inskränker genomsnittskonsumentens valfrihet eller handlade avseende en viss produkt och därigenom medför eller sannolikt Direktivet om otillbörliga affärsmetoder medför att konsumenten fattar ett affärsbeslut som han eller hon annars inte skulle ha fattat (artiklarna 8–9). I bilaga 1 till direktivet finns därutöver en s.k. svart lista med en uppräkning av affärsmetoder som enligt artikel 5.5 under alla för- hållanden skall betraktas som otillbörliga. I artikeln anges att samma förteckning skall gälla i alla medlemsstater och att den bara får ändras genom en översyn av direktivet. Medlemsstaterna skall enligt artikel 11.1 se till att det finns ade- kvata och effektiva metoder för att bekämpa otillbörliga affärs- metoder så att efterlevnaden av direktivet säkerställs. I artikel 11.3 finns även bestämmelser om bl.a. motivering av beslut och rätt till rättslig prövning. Av artikel 13 följer vidare att medlemsstaterna skall införa effektiva, proportionella och avskräckande påföljder vid överträdelser av nationella bestämmelser som genomför direktivet. I artikel 12 åläggs medlemsstaterna en skyldighet att ge domsto- lar och myndigheter befogenhet att i domstols- och myndighets- förfaranden kräva att näringsidkaren styrker faktapåståenden och att betrakta sådana påståenden som felaktiga om begärd utredning inte läggs fram eller bedöms vara otillräcklig. I artikel 10 klargörs att direktivet inte utgör hinder mot att uppförandekoder kan fun- gera som komplement till domstols- och förvaltningsförfaranden vid kontrollen av direktivets efterlevnad. Ändring av andra direktiv Genom direktivet ändras rådets direktiv /450/EEG av om vilseledande och jämförande reklam. Tanken är att detta direktiv i fortsättningen bara skall skydda näringsidkarna från konsekvenserna av vilseledande reklam och att ange under vilka förutsättningar jämförande reklam är tillåten. Även Europa- parlamentets och rådets direktiv /7/EG (distansavtalsdirektivet), 98/27/EG (förbudsföreläggandedirektivet), 2002/65/EG (direkti- vet om distansförsäljning av finansiella tjänster) samt förordning nr 2006/2004 (förordningen om konsumentskyddssamarbete) ändras genom direktivet. Direktivet om otillbörliga affärsmetoder Information på nationell nivå I artikel 17 föreskrivs att medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att informera konsumenterna om den nationella lag- stiftning som genomför direktivet. Där så är lämpligt skall man även uppmuntra näringsidkarna och utfärdare av uppförandekoder att informera om dessa. Medlemsstaterna skall enligt artikel 19 anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att genom- föra direktivet på nationell nivå. Dessa författningar skall vara i kraft . I artikel 18.1 sägs att kommissionen skall överlämna en rapport till och rådet om genomförandet av direktivet. I rapporten skall särskilt tas upp vissa närmare angivna frågor, bl.a. genomförandet av artiklarna 3.9 och 4 samt bilaga 1. Översynen får enligt artikel 3.5 även innehålla förslag till en förlängning av det sexåriga undantaget i artikeln . Rapporten skall vid behov åtföljas av förslag till översyn av direktivet eller andra delar av gemenskapsrätten. 10.1Allmänt om genomförande av EG-direktiv Ett EG-direktiv är enligt artikel 249 i EG-fördraget bindande för medlemsstaterna med avseende på det resultat som skall uppnås med direktivet, men det överlåter åt staterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. Medlemsstaterna är såle- des inte bundna av direktivets terminologi eller systematik, om det avsedda resultatet kan uppnås på något annat sätt. Härigenom kan ett direktiv införlivas i respektive medlemsstats rättsordning genom en lagstiftningsteknik som är ändamålsenlig och välkänd för respektive medlemsstat.1 Av fasta praxis följer att införlivandet av ett direktiv i nationell rätt inte nödvändigtvis kräver att bestämmel- serna i direktivet återges ordagrant i uttryckliga och specifika för- fattningsbestämmelser.2 Vad det handlar om är att i nationell rätt lägga fast en rättslig ram för rättsläget som garanterar att direktivet tillämpas fullt ut på ett tillräckligt klart och precist sätt. Enskilda skall vidare ha möjlighet att identifiera sina rättigheter enligt direk- tivet och göra dessa rättigheter gällande vid domstol.3 har godtagit fast nationell domstolspraxis som metod för ett korrekt genomförande.4 Det kan således vara tillräck- ligt att det föreligger en fast domstolspraxis som är i överens- stämmelse med vad ett direktiv kräver.5 Däremot har administrativ praxis i flera rättsfall underkänts som genomförandemetod med hänvisning till att sådan praxis kan ändras efter en myndighets gottfinnande och inte offentliggörs i tillräcklig utsträckning. 1 , Några anteckningar om användningen av förarbeten inom gemenskapsrätten, Juridisk , (JT 2000/01:2 s. 492–507), s. 503 2 Ibid., s. 504. 3 Jfr SOU 2006:6 s. 71 f. 4 Mål C 363/85, Kommissionen mot . 5 Gulmann & Hagel-Sørensen, EU-ret, 3. udgave, (: Jurist- og Økonomforbundets Forlag, 1995), s. 145 f och s. 206.; SOU 1992:49 s. 39 f. myndigheter rent faktiskt tillämpar direktivets föreskrifter har således inte ansetts tillräckligt för ett korrekt genomförande. Lagförarbeten som metod för genomförande av direktiv har varit föremål för bedömning i några fall. Mål 143/83 Kommissionen mot gällde det danska genomförandet av rådets direktiv /117 av om tillnärmningen av medlemsstaternas lagar om tillämpningen av principen om olika lön för kvinnor och män. I den danska genomförandelagstiftningen nämndes inte begreppet arbete av lika värde uttryckligen. I förarbetena till lagen uttalades dock att begreppet lika arbete skulle tolkas extensivt och omfatta allt arbete som tillerkänns lika värde. fann att detta inte var tillräckligt för att till- försäkra berörda personer tillräcklig information. Uttalanden i nationella förarbeten kan således vara en otillräcklig form för införlivande av en uttrycklig bestämmelse i ett direktiv som skapar rättigheter för enskilda.6 Det svenska genomförandet av rådets direktiv /13/EEG om oskäliga avtalsvillkor behandlades av i mål C-478/99 Kommissionen mot . I en bilaga till direktivet finns en väg- ledande, icke uttömmande lista över villkor som enligt artikel 3.3 i direktivet kan anses oskäliga. Kommissionen väckte talan mot om fördragsbrott på den grunden att bilagan inte tagits in i svensk författningstext. Enligt kommissionen kunde direktivets syfte endast uppnås om listan i bilagan gjordes allmänt känd genom att tas in som en del av den författning genom vilken direktivet införlivats. bestred att det förelåg någon gemenskapsrättslig skyldighet att ta in bilagan i författning. och intervenerade i målet till stöd för . lämnade i en dom kommissionens talan utan bifall. Domstolen erinrade därvid om att varje medlems- stat som ett direktiv är riktat till är skyldigt att i sin nationella rättsordning vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa direktivets fulla verkan i enlighet med det mål som eftersträvas med direktivet (grund 15). Vidare anfördes att det enligt fast rättspraxis är nödvändigt att den rättsliga situation som följer av nationella åtgärder för införlivande är tillräckligt klar och precis samt att de personer som berörs ges möjlighet att göra dem gällande vid de nationella domstolarna (grund 18). 6 , Några anteckningar om användningen av förarbeten inom gemenskapsrätten, s. 505. lade särskild vikt vid att den bilaga det var fråga om enligt ordalydelsen var en vägledande och inte en uttömmande lista på oskäliga avtalsvillkor. Det var även ostridigt att ett villkor i bilagan inte nödvändigtvis måste anses oskäligt och omvänt att ett villkor som inte förekommer på listan ändå kan vara oskäligt. Domstolen fann också att direktivet inte var avsett att ge berörda vidare rättigheter än de som följer av själva direktivet och att listan inte ändrar det resultat som eftersträvas med direktivet. Direktivets fulla verkan kunde således, menade , tillförsäkras inom en tillräckligt klar och precis rättslig ram utan att den lista som finns intagen i bilagan till direktivet ingår i genomförande- bestämmelserna. fann också att svenska förarbeten gjorde att kravet på offentlighet skulle anses uppfyllt.7 Frågan huruvida ett direktiv i ett enskilt fall blivit korrekt genomfört i nationell rätt beror givetvis på vilkets slags direktiv det är fråga om – ett fullharmoniserings- eller minimiharmoniserings- direktiv – och hur den aktuella direktivbestämmelsen är utformad. En oförbindande bilaga eller en enbart vägledande bestämmelse behöver således inte komma till uttryck i författningstext. Det- samma gäller s.k. deklaratoriska bestämmelser som endast återger vad som redan följer av EG-fördraget eller någon annan redan genomförd rättsakt.8 En allmän direktivbestämmelse med abstrakta syften sänker kraven på klarhet och precision vid genomförandet. kan en artikel vara så pass detaljerad att den nationella lagstiftaren i praktiken ges föga utrymme att frångå direktivets ordalydelse.9 10.2Utgångspunkter för genomförandet av direktivet om otillbörliga affärsmetoder EG-direktiv på det konsumenträttsliga området, exempel- vis direktiv om vilseledande och jämförande reklam, har i stor utsträckning varit utformade som s.k. minimiharmoniserings- direktiv eller minimidirektiv. Genom ett sådant direktiv läggs fast en lägsta nivå för konsumentskyddet som samtliga medlemsländer måste uppfylla.