sou · GUB354 · 2007-01-01 00:00:00 — Detta är en positiv utveckling, men varierar egenfinansieringen kraftigt från landsting till landsting. Statsbidraget till landstingens tolktjänst vår kartläggning av det riktade statsbidrag för tolktjänst som beta- las ut till landstingen. Ett antal landsting har en mycket låg andel egenfinansiering, vilket inte var motivet för införandet av stats- bidraget. Min redovisning av det faktum att en förhållandevis hög andel tolkuppdrag inte genomförs tyder på att bidraget behövs. måste man understryka att det ursprungliga syftet med bidraget var att det skulle vara ett stimulansbidrag för att utveckla tolktjänsten. Då det gäller det riktade statsbidraget föreslår jag att det bidraget om tillsvidare behålls och har samma syfte som det ursprungligen hade, dvs. att stärka landstingens förutsättningar att bygga ut tolkverksamheten. Ny och rättvisare fördelningsmodell som införs successivt Min bedömning är att statsbidraget i fortsättningen ska ta bättre hänsyn till det faktiska behovet av teckenspråkstolkning som finns i respektive landsting. Därför föreslår jag att det successivt införs en ny och mera rättvis fördelningsmodell av statsbidraget, som tar större hänsyn till de nuvarande faktiska kostnaderna för tolktjäns- ten. Statsbidraget och modellen för detta bör utvär- deras som en slags kontrollstation för att säkerställa att det sker önskvärd utveckling och att effekterna kan redovisas utifrån de ursprungliga intentionerna som angavs i samband med att det nya vardagstolkningsbegreppet och statsbidraget infördes. I samband därmed prövas frågan på nytt om detta riktade statsbidrag ska fin- nas kvar och i så fall hur fördelningen ska se ut. bedömer jag att det är rimligt att detta riktade statsbidrag kommer att överföras till att ingå i det generella statsbidraget som lämnas till sjukvårdshuvudmännen. En fördelning bör enligt min mening i första hand ta hänsyn till hur hög den faktiska andelen av tolkanvändare är i respektive landsting och landstingens kostnader för tolktjänsten. Jag har därför tagit fasta på hur stor andel av totalkostnaden som statsbidraget har täckt . Statsbidraget till landstingens tolktjänst mer från tolkcentralerna. Den andel av tolkcentralernas kostnader för vardagstolkning som statsbidraget har täckt har varierat mellan . I genomsnitt för samt- liga landsting har statsbidragets andel varit av de sam- lade redovisade totalkostnaderna för vardagstolkningen. Varje landsting får av sina totalkostnader 2005 I mina överläggningar med och kommuner och landsting har jag tagit som utgångspunkt redovisade totalkostnader, de samlade totalkostnaderna för hela landet och statsbidragets genomsnittliga andel av dessa kostnader, dvs. 40 pro- cent. Jag föreslår därför en fördelning som bygger på att respektive landsting får den andel av statsbidraget som motsvarade av deras till oss redovisade totalkostnader för . Summan ligger fast och får varje landsting den procentuella andelen av statsbidra- get enligt tabellen nedan. bör en ny prövning av statsbidraget ske där man på nytt tar ställning till behovet av ett fortsatt riktat stöd och ser över fördelningen av statsbidraget. Detta förutsätter att följer upp tolktjänsten och analyserar behoven. Hur ofta en sådan uppföljning och avstämning bör ske tar jag inte ställning till. Med tanke på att det är förhållandevis stora förändringar för en del landsting (framför allt för dem som får ett minskat statsbidrag) bör den föreslagna förändringen av statsbidragsfördelningen införas stegvis . Ett abrupt införande av en ny fördel- ning kan få icke önskvärda konsekvenser i landstingen. Första året genomförs därför förändringen , året därefter med för att tre genomföras fullt ut. ett fördelas alltså av bidraget enligt den gamla fördelningen som bygger på antalet invånare i och enligt den nya modellen. Statsbidraget till landstingens tolktjänst av bidraget enligt den gamla modellen och enligt den nya. Tredje året fördelas allt enligt nya modellen. Tabell 11.3 Redovisad totalkostnaden 2005, andelen stats- bidrag av totalkostnaderna, de föreslagna andelarna av statsbidraget fram- över samt skillnaden mellan belopp av statsbidraget och det nya beloppet baserad enligt modellen. Antal tolkanvändare registrerade på tolkcentralerna anges också. 40,2** *Den redovisade summan är lägre än statsbidraget. **40,är statsbidragets genomsnittliga andel av tolkcentralernas redovisade totalkostnader. Statsbidraget till landstingens tolktjänst Den nya fördelningen ger en större kompensation till de lands- ting som har en stor andel tolkanvändare, med ett undantag – . får en minskning, men med tanke på att haft en jämförelsevis låg egenfinansiering av totalkostna- den jämfört med de andra landstingen med hög andel tolkanvän- dare, blir den nya fördelningen rättvisare. I mitt uppdrag har ingått att följa upp hur dövas, dövblindas, vux- endövas och hörselskadades möjligheter att kunna delta i hand- läggningen av ärenden på samma sätt som andra förtroendevalda har förbättrats. I direktiven till utredningen hänvisar regeringen till undersökningar som gjorts av (SOU 2001:48 Att vara med på riktigt – demokratiutveckling i kom- muner och landsting) om demokratins grunder. 12.1Det politiska livet ska spegla befolkningens helhet I en demokrati har alla medborgare lika rätt att delta i politiken. Ingen enskild medborgares röst är mer värd än någon annans. Sam- tidigt kan inte alla medborgare vara med och fatta beslut. Besluten har överlåtits till dem som blivit politiskt valda till olika förtro- endeuppdrag i stat, kommun eller landsting. Politiskt förtroendevalda bör därför spegla sammansättningen av befolkningen som helhet. Underrepresentation av vissa grupper i det politiska livet är en demokratisk brist. I den statsvetenskapliga litteraturen anförs ofta tre argument för vikten av god social repre- sentativitet. För det första har olika grupper olika kunskaper och erfarenheter. Dessa är viktiga att ta tillvara. Genom att olika grup- per deltar i beslutsprocessen kan beslutens kvalitet förbättras. För det andra kan olika grupper ha olika politiska intressen som inte blir tillgodosedda om de inte själv deltar i beslutsfattandet. Det tredje argumentet som brukar framföras är att rättvisan kräver att alla grupper är representerade. Demokratins likhetsideal är i sig oförenligt med systematisk underrepresentation av vissa samhälls- grupper (SOU 2001:48, s. 95). Teckenspråkigas möjligheter som förtroendevalda Den representativa demokratin är intimt förknippad med det parti- väsende som är grund för de politiska samtal där olika uppfatt- ningar bryts mot varandra. I den representativa demokratin fattas de gemensamma besluten av förtroendevalda, vilka fungerar som ombud för medborgarna i den offentliga förvaltningen. Medbor- garna har genom allmänna val givit de förtroendevalda sitt förtro- ende och därmed ett mandat att representera dem (ibid. s. 93). Förtroendevalda har i praktiken två uppdrag: att vara medbor- garnas ombud i förvaltningen och att vara beslutsfattare.1 Förtroen- det för den representativa demokratin förutsätter politiska försam- lingar med god representativitet, dvs. att alla grupper i samhället är representerade. I regeringens proposition 1999/2000:79 Från patient till medborgare – en nationell handlingsplan för handikappolitiken anges: Ytterst är handikappolitiken en demokratifråga – samhället måste byg- gas med insikten om att alla människor är lika mycket värda, har samma grundläggande behov och skall behandlas med samma respekt, att mångfald berikar, att varje människa med sin kunskap och erfaren- het är en tillgång för samhället. Det innebär konkret att alla skall ha lika rätt och lika möjligheter att bestämma över sina liv och få sina önskemål respekterade. Personer med funktionshinder skall ha lika möjligheter att röra sig i samhället och i samma sammanhang som andra. Alla skall ha lika möjligheter att ta del av information och att göra sig hörda. Alla skall också ha lika möjligheter och lika skyldig- heter att bidra till samhällets utveckling (prop. 1999/2000:79, s. 24). Lika möjligheter och skyldigheter att bidra till samhällets utveck- ling förutsätter möjligheter att kunna engagera sig politiskt och att bidra med den kunskap och erfarenhet man har. På grundval av 1998 och undersökningar om levnads- förhållanden () uppdrog åt () att ta fram uppgifter om politisk aktivitet hos personer med nedsatt rörelseförmåga, nedsatt syn, nedsatt hörsel, nedsatt arbetsförmåga, hjälpberoende personer samt hela befolkningen. 1 Kommittédirektiv 2001:48 Åtgärder för att stärka den medborgerliga insynen och deltagandet i den kommunala demokratin, s. 7. Teckenspråkigas möjligheter som förtroendevalda Undersökningen visade att hos den del av befolkningen som var var partimedlemskap något vanligare bland personer med funktionshinder än totalt i befolkningen. Störst andel med- lemmar i de politiska partierna fanns hos personer med hörsel- skada, synskada och rörelsehinder. Skillnaden mellan å ena sidan personer med funktionshinder och å andra sidan hela befolkningen försvinner när det gäller aktivitet i partierna. Endast bland personer med synskada var andelen som varit på ett partimöte nämnvärt större än i hela befolkningen. Denna grupp är emellertid så liten i undersökningsurvalet att skillnaden kan betraktas som statistiskt osäker. Den kommitté som undersökte levnadsförhållandena noterar att trots att medlemskap i politiska partier är vanligare hos personer med funktionshinder än i befolkningen som helhet är personer med funktionshinder inte mer aktiva i den partipolitiska verksamheten, utan tycks i större utsträckning än övriga medlemmar vara passiva medlemmar. 12.2.1Antalet förtroendevalda med funktionshinder anger i sitt betänkande att har debatten om politisk underrepresentation framför allt handlat om fyra grupper: kvinnor, ungdomar, invand- rare och privatanställda (SOU 2001:48, s. 88). Men kommittén uppger i sitt betänkande att enligt kommunernas egna uppskattningar fanns hösten totalt 345 förtroendevalda med svårare rörelsehinder, svårare synskada eller svårare hörsel- skada. Uppgifterna är baserade på en enkätundersökning som redovisats av 2001. Kommittén noterar i sitt betänkande: Eftersom flera kommuner valde att inte besvara denna fråga i under- sökningen är det inte lämpligt att räkna ut andelen förtroendevalda med något av dessa funktionshinder. Resultatet tyder dock på att andelen rörelsehindrade, synskadade eller hörselskadade förtroende- valda understiger en procent av det totala antalet förtroendevalda (cirka 44 500 stycken), vilket i så fall tyder på en kraftig underrepre- sentation (ibid. s 219 ff). Teckenspråkigas möjligheter som förtroendevalda 12.3Hur blir man valbar? En av de viktigaste förutsättningarna för att kunna bli vald till ett förtroendeuppdrag är att delta i den mötesverksamhet som bedrivs av de olika politiska respektive intressepolitiska organisationerna. För att kunna bli aktuell för nominering till ett förtroendeuppdrag krävs att man i princip ska kunna delta på samma villkor som alla andra i det inre arbetet som bedrivs i respektive organisation. Där- igenom blir man känd och kan bygga upp ett förtroende kring sin person. Att vara positiv till kommunala och andra förtroende- uppdrag är inte detsamma som att vara aktuell för ett sådant upp- drag. Vägen till ett politiskt förtroendeuppdrag är en process om utgörs av flera steg. Under denna process minskar antalet personer som är aktuella för förtroendeuppdrag successivt. I ett partibaserat system som det svenska kan vägen till ett kommunalt förtroende- uppdrag bestå av följande fem steg – att man är medlem i ett poli- tiskt parti, att man är valbar, att man är villig att åta sig uppdrag, att man blir nominerad av partiet och att man blir vald (SOU 2001:48 s. Rekryteringsprocessens fjärde och näst sista steg handlar om att bli nominerad eller tillfrågad av partiet om intresse för att åta sig ett politiskt förtroendeuppdrag (ibid.). För gruppen teckenspråkiga innebär detta ett särskilt hinder om inte de har tillgång till tolk. Förtroendeuppdrag sker ofta under kvällstid, vilket innebär att tol- ken måste arbeta på s.k. obekväm arbetstid. Bristen på tolkar är större under kvällstid och denna svårighet att få tolk begränsar därmed de teckenspråkigas möjlighet att nomineras i politiska sammanhang. Jag skrev till samliga riksdagspartiers partikanslier och bad om hjälp med att komma i kontakt med teckenspråkiga med förtroendeuppdrag på eller riksnivå. Min vädjan till partierna var att genom ett pressmeddelande som redogjorde för utredningens uppdrag få kontakter med teckenspråkiga som har erfarenhet av förtroendeuppdrag. Jag har vidare inom ramen för den enkätundersökning som genomförts frågat kommunerna om de har förtroendevalda inom sin förtroendemannastab som är teckenspråkiga och behöver teck- Teckenspråkigas möjligheter som förtroendevalda enspråkstolk samt om de i övrigt känner till om det i andra orga- nisationer finns personer med förtroendeuppdrag som är tecken- språkiga 10. Frågan formulerades enligt följande. Finns i kommu- nens politiska församlingar eller annan organisation (exempelvis kyrkoråd) döva, dövblinda, vuxendöva eller hörselskadade personer som är beroende av teckenspråk för sin kommunikation? Av de angivna svaren framgick att de flesta () inte visste om det fanns någon förtroendevald beroende av teckenspråk samt att man totalt kunde redovisa fem personer som var teckenspråkiga förtroendevalda. Denna bild bekräftas av den undersökning av förtroendevalda med funktionshinder i som HAREC, kapp- och rehabiliteringsforskning, genomförde på uppdrag åt år 2000.2 I betänkandet påpekas att när det gäller personer som rappor- terats som hörselskadade rör det sig sannolikt om de som har behov av olika hörseltekniska hjälpmedel, som hörapparat eller hörselslinga. Det finns alltså ingen i detta material som är rappor- terad döv eller någon som använder sig av teckenspråkstolk vid sammanträden med kommunala nämnder och styrelser. Genom intresseorganisationerna har jag dock inom ramen för denna utredning fått kontakt med ett fåtal som använder tecken- språkstolk för att kunna upprätthålla sina förtroendeuppdrag. De intervjuer jag kunnat göra gäller personer med kommunala upp- drag, uppdrag inom handikapprörelsen samt uppdrag knutna till handikappidrottsrörelsen. Regeringen föreslog i propositionen 2001/02:80 Demokrati för det nya seklet och beslöt därefter om en ändring i kommu- nallagen som innebar att kommuner och landsting ska verka för att förtroendevalda med funktionshinder ska kunna delta i handlägg- ningen av ärenden på samma sätt som andra förtroendevalda. 2 Bilagor till betänkande av SOU 2001:48, s. 328. Teckenspråkigas möjligheter som förtroendevalda Debatt saknas om funktionshindrades möjligheter att vara förtroende- valda Min slutsats är att gruppen teckenspråkiga fortsatt är kraftigt underrepresenterade i alla former av beslutande församlingar och att ambitionen att kommuner och landsting skulle förbättra del- aktigheten för teckenspråkiga i demokratiskt valda forum på intet sätt infriats. Min bedömning är att det inte heller synliggjorts att funktionshindrade är underrepresenterade i partipolitiken och på partiernas valsedlar. Debatten har mest handlat om att invandrade, kvinnor, unga, personer med olika sexuell läggning samt lågutbildade inte har tillräckligt representation. En del av riksdagspartierna har sökt lösningar för att få in fler kvinnor genom att arbeta för att t.ex. principen om varannan damernas tillämpas allt oftare. På motsvarande sätt försöker man se till att andelen invandrade på valbar plats står i proportion till antalet invandrade i valmanskåren för det område valsedeln representerar. I regeringens skrivelse Demokratipolitik (2003/04:110) anges diskriminering som en tänkbar förklaring till att vissa grupper är underrepresenterade Regeringen anger också att det finns praktiska hinder som kan utestänga vissa grupper från den politiska pro- cessen och att som är viktiga att synliggöra. Det talas i dessa sam- manhang om strukturell diskriminering inbyggd i de politiska systemen som kan bidra till utelåsningseffekter. Fokus är dock på etnisk bakgrund och jämställdhet, vilket gör att gruppen funk- tionshindrades förutsättningar inom politiken inte uppmärk- sammas. Det förekommer ingen debatt om varför funktions- hindrade saknas i politiken. Döva är dubbelt diskriminerade Min bedömning är att personer med ett annat förstaspråk än svenska rent generellt har större svårigheter i politiken, och det gäller i även högre grad för teckenspråkiga. Invandrade och tecken- språkiga kan därför i någon mån ha samma erfarenheter av en slags strukturell diskriminering på grund av språk. En döv person riske- rar dessutom på grund av sitt funktionshinder att bli dubbelt dis- kriminerad då beredskapen att möta en person som inte hör är mycket låg. En döv kan förutom de språkliga svårigheterna inte höra och ta hjälp av andra ljud som inte direkt behöver ha en Teckenspråkigas möjligheter som förtroendevalda språklig valör, t.ex. nyanser i tonlägen, voteringssignaler och andra signaler som styr debatten och beslutsprocessen. Vidare kan man, även om detta inte direkt ingår i uppdraget, fundera över hur förut- sättningarna för politiskt deltagande ser ut för en ung, utlandsfödd, lågutbildad, hörselskadad kvinna som är teckenspråkig. Otillräcklig tillgång till tolkar och brister i kvalitet – två stora hinder Av mina intervjuer framkommer inte helt överraskande att bris- tande tillgång till teckenspråkstolk är det i alla hänseenden vikti- gaste hindret som behöver undanröjas. Kritiken handlar om att den förtroendevalde själv inte har befogenheter eller ens kan vara del- aktig i beslut som avgör tilldelningen av tolkresurser för upprätt- hållande av uppdraget. Det handlar dels om att kunna förfoga över ett tillräckligt antal timmar för tolkning, inte bara utan även och , dels om att få tillgång till en tecken- språkstolk med tillräcklig kunskap om facktermer och liknande. Ett uppdrag som förtroendevald handlar ofta om ett arbete med oreglerad arbetstid. För att kunna fullgöra sitt uppdrag på samma villkor som andra krävs då också att teckenspråkiga har tillgång till tolkar på de arbetstider som gäller inom politiken. Därför krävs det ofta flera tolkar som kan stå till förfogande . Det är också viktigt att den förtroendevalde själv kan besluta över när han eller hon bedömer sig behöva tolk. Inte minst med tanke på att bered- ningar och planeringar inför sammanträden har karaktären av korridorsamtal. Dessa samtal innebär inte sällan att olika majoritetsförhållanden klargörs. De är i praktiken en viktig del i själva beslutsprocessen. Problem med tolkningen har () erfarenheter av, eftersom de ingår som ett enskilt förbund i , där övriga förbunds representanter är hörande. Deras erfarenheter berör visserligen idrottsrörelsen, men är giltiga för all föreningsverksamhet då det ställs stora krav på tolkningen. Enligt SDI har tolkningen en stor betydelse för att skapa ömse- sidigt förståelse och respekt. Tolkningen, menar man, ska kunna återspegla den döves uttryckssätt i relationer och sinnesstämningar som förekommer vid en aktiv diskussion. Dels mellan döv och hörande, och dels inom de diskussioner och utbyten som ofta sker mellan hörande medlemmar vid mötet. Det innebär att bristfälliga Teckenspråkigas möjligheter som förtroendevalda sammanfattningar i efterhand ofta orsakar stora problem inte bara för den döve utan också för den hörande parten. Motparten riske- rar att tappa intresse för budskapet om alltför mycket tid och energi tvingas gå åt till upprepningar och förtydliganden De erfarenheter som SDI beskriver är troligtvis inte unika. De vittnar om de krav som ställs på tolkning. Tolken ska kunna han- tera de fackuttryck och den terminologi som många upplever som hinder när de ska delta i det politiska arbetet. Tolken ska förmedla den förtroendevaldes argument och åsikter tillbaka till den folkvalda församlingen eller åhörare i övrigt. Brist på pengar hindrar förtroendevalda att delta i sammanträden Den allvarligaste kritiken som jag vill föra vidare gäller den förtro- endevaldes situation . Han eller hon kan då få veta att det är möjligt att få tolk till de inbokade sammanträdena på grund av bristande resurser. Den teck- enspråklige måste då finna sig i att helt avstå från att utöva sitt för- troendeuppdrag för resterande del av verksamhetsåret. Detta är i högsta grad kränkande och tyder på en total okänslighet för de demokratiska värdena. Frågan om finansiering måste tydliggöras Det finns behov av åtgärder för att stärka teckenspråkigas möjlig- heter att upprätthålla förtroendeuppdrag. Min bedömning är att det finns oklarheter när det gäller finansiering av teckenspråkstolkning vid förtroendeuppdrag. Där- för vill jag att statsmakterna tydliggör att kostnaderna för tolkning i samband med uppdragets genomförande helt ska finansieras av den huvudman som uppdraget avser. Det innebär att ansvars- och finansieringsprincipen ska tillämpas. Inom den offentliga sektorn är det respektive kommun och landsting, , regeringen samt aktuell myndighet som ska stå för kostnaderna för tolk vad gäller beredning, förmöten, utbildning, sammanträden m.m. kopplat till uppdraget. Mötesdeltagande är ofta en förutsättning för att förankra idéer och förslag och ingår i politikens villkor. Teckenspråkstolkning vid partipolitiska och ideella organisationers möten, sker ofta Teckenspråkigas möjligheter som förtroendevalda Huvudprincipen är att deltagande på politiska möten på fritid är att betrakta som vilken annan fritidsaktivitet som helst. Den teckenspråkige beslutar själv om han eller hon vill delta på politiska möten, i ideell verksamhet, konstförening, simklubb eller annat. Tolkning vid sådana tillfällen är en del i vardagstolkningen och finansieras av sjukvårdhuvudmännen. Det kan inte accepteras att t.ex. tillgången på tolk för att vara politiskt aktiv är beroende av kommunens budget eller – när det gäller vardagstolkningen – tolkcentral. En förtroende- valds behov ska inte konkurrera med andra teckenspråkigas inom ramen för samma budget. Det innebär en kränkning av de demo- kratiska värdena. 13Tolkutbildning och auktorisation av översättare I mitt uppdrag har ingått att analysera orsakerna till bristen på be- höriga sökanden till tolkutbildningen och att pröva möjligheterna till auktorisation av dövblindtolkar och vuxendövtolkar Dagens sammanhållna 4-åriga tolkutbildning bör enligt min uppfattning revideras. Förslag till nya utbildningar bör beredas av Utbildnings- och i samråd med Tolk- och översät- tarinstitutet (TÖI) . Dessa nya utbildningar bör vara en se- parat 2-årig teckenspråksutbildning som har anslutning till tolkutbildningen och en separat 2-årig enhetlig tolkutbild- ning. Utbildningarna ska ha enhetliga antagningskrav, kurs- planer och betygskriterier. Teckenspråksutbildning som har anslutning till tolk- och översättarutbildningen ska kategoriseras som eftergymnasial utbildning så att de studerande därmed blir berättigade till studiemedel för eftergymnasiala studier·. Förordningen för vid universitet (TÖI) bör ändras så att TÖI ges möjlig- het att förmedla statsbidrag till teckenspråksutbildningen enligt ovan. TÖI:s tillsynsansvar för utbildningarna bör förtydligas. En översyn bör göras av dimensioneringen av utbildning- arna. En ny inriktning mot översättarutbildning inom tolkutbild- ningen bör arbetas fram. I samband med revideringen av utbildningarna bör riktlinjer tas fram för hur utbildningarna inom folkbildningen ska kunna valideras mot högskolepoäng. Tolkutbildning och auktorisation av översättare Kammarkollegiet får i uppdrag att beskriva vilka kriterier som måste vara uppfyllda för att utbildningsbevis från teck- enspråks- och dövblindtolkutbildningen ska kunna ersätta Kammarkollegiets kunskapskontroll för auktorisation som tolk.