sou · GUB32 · 2007-01-01 00:00:00 — Ändringen innebär alltså att medborgare i någon av Europeiska unio- nens medlemsstater, som är folkbokförda i och uppfyller övriga krav, har rätt att rösta och är valbara vid val till kommun- fullmäktige och . Lagen ändrades på så sätt att samma regler skall gälla även för medborgare i och . När det gäller övriga i bosatta personer ligger tre- årsregeln fast, dock med den ändringen att fristen skall räknas från valdagen och inte året före valet. Den konsulära biståndsverksamheten har sin grund i folkrätten. Folkrätten tillerkänner staterna rätten att ge skydd åt sina medbor- gare i utlandet på olika sätt (jus protectionis). Hit hör rätten för en stat att på diplomatisk väg ingripa för att skydda sina medborgares intressen i vistelselandet. En stat tillåts som regel att intervenera endast till förmån för egna medborgare. innehåller dock främ- mande länders rätt bestämmelser enligt vilka skydd skall lämnas också andra än medborgare. har anslutit sig till de två Wien- konventionerna om diplomatiska respektive konsulära förbindelser (SÖ 1967:1 och SÖ 1974:10). Enligt dessa ingår det i de diploma- tiska beskickningarnas respektive konsulatens uppgifter att tillvarata den sändande statens respektive dess medborgares intressen. Den rättsliga regleringen av det diplomatiska skyddet finns för del i lagen (2003:491) om konsulärt ekonomiskt bistånd och föreskrifter (UF 2003:10) om konsulärt bistånd m.m. Lagen om konsulärt ekonomiskt bistånd ersätter en lag i ämnet . Svenska utlandsmyndigheter kan enligt lagen om konsulärt eko- nomiskt bistånd lämna en begränsad ekonomisk hjälp till den som råkat i vissa nödsituationer eller annan svårighet i utlandet. Bestäm- melserna tillämpas restriktivt och kan t.ex. ge möjlighet till hemresa om den hjälpsökande saknar pengar till detta. Hjälpen kan också bestå i att bistånd lämnas den som utomlands frihetsberövas, riske- rar att frihetsberövas eller utsatts för våldsbrott. Kretsen biståndsberättigade enligt lag var oenhetligt bestämd genom flera olika bestämmelser gällande olika former av ekonomiskt bistånd. Kärnområdet var svenska medborgare bosatta i . Därutöver kunde i varierande utsträckning rätt till bistånd föreligga för flyktingar och statslösa personer som var bosatta i , andra utlänningar än flyktingar och statslösa personer, som var bosatta i , samt svenska medborgare som var bosatta utomlands. Till skillnad års lag är kretsen biståndsberättigade enligt lag enhetligt bestämd för alla former av konsulärt ekono- miskt bistånd. Enligt gällande lag kan sådant bistånd i första hand lämnas till svenska medborgare som är bosatta i samt till flyktingar och statslösa personer som är bosatta i . Konsulärt ekonomiskt bistånd kan även, om det finns särskilda skäl för det, lämnas till svenska medborgare som inte är bosatta i samt till andra utlänningar än flyktingar och statslösa personer, som är bosatta i . Gemenskapsrätten kan innebära att medborgare i EU/EES-länder och i har rätt att jämställas med svenska medborgare i fråga om rätten till konsulärt ekonomiskt bistånd. Den rätt som kan före- ligga för medborgare i EU/EES-länder och att bli likabe- handlade med svenska medborgare omnämns i lagen och preciseras genom föreskrifter på lägre nivå. Folkrätten kan sammanfattas som de rättsregler som gäller för stater och andra internationella subjekt i deras inbördes offentligrättsliga förhållanden. Man kan även uttrycka det så att staterna och de inter- nationella aktörerna sägs bilda en gemenskap, ett internationellt samfund, vars rättsordning utgörs av folkrätten. Den del av folk- rätten som rör de mänskliga rättigheterna innehåller även regler om förhållandet mellan stater och enskilda individer. Folkrättens regler återfinns i första hand i den s.k. sedvanerätten och i internationella överenskommelser. Sedvanerätten binder alla stater oberoende av deras samtycke. Internationella överenskommel- ser binder däremot endast de som är parter i respektive överenskom- melse. Medborgarskapet är av folkrättslig betydelse vid tillämpningen av bl.a. reglerna om värdlandets skyldighet att respektera främlingars rättsställning. Till medborgarskapet anknyter den inomstatliga rätten en rad olika rättigheter och förpliktelser. Vid bedömningen av en viss persons medborgarskap hänvisar folkrätten till nationell lagstift- ning. Frågan huruvida någon är medborgare i en viss stat bedöms en- ligt lagstiftningen i den staten. Någon annan möjlighet att positivt tillerkänna en person ett visst medborgarskap finns inte. Däremot är det tänkbart att en inomstatlig lagregel om medborgarskap stri- der mot folkrättsliga principer och därför från folkrättens synpunkt betraktas som ogiltig med påföljd att ett på lagregeln grundat med- borgarskap inte godtas inför ett forum som beaktar folkrätten. Enligt folkrätten ankommer det alltså på varje stat att själv genom lagstiftning bestämma vilka personer som skall räknas som dess med- borgare. Det anses emellertid att medborgarskapet skall bygga på något förhållande, som innebär en naturlig samhörighet mellan staten och individen. Som ett sådant anknytningsfaktum betraktas, såvitt nu är av intresse, långvarig vistelse inom statens territorium. I regel krävs särskild ansökan för naturalisation. Folkrätten torde i sig inte ställa upp något sedvanerättsligt hinder mot att en person förlorar sitt medborgarskap och därigenom blir statslös genom ett beslut om förverkande av medborgarskapet. Det internationella samfundet strävar dock efter att undvika statslöshet. Inskränkningar i möjligheten till förverkande följer direkt av om begränsning av statslöshet och av europeiska konvention om medborgarskap (se avsnitt 3.2.1). Rätten till och förlust av medborgarskap behandlas också i flera andra inter- nationella konventioner som tillträtt. 3.2.1Rätten till medborgarskap och förlust därav enligt inter- nationella konventioner Rätten till medborgarskap och förlust därav behandlas utifrån skilda utgångspunkter i ett flertal internationella konventioner som har tillträtt1. om begränsning av statslöshet Konventionen om begränsning av statslöshet antogs av FN . Tillträdet föranledde vissa ändringar medborgarskapslag (prop. 1968:128, första lagutskottets utlåtande 1968:54, rskr. 1968:395, SÖ 1969:12). Ändringarna innebar att det blev lättare för medborgare i de andra nordiska länderna att erhålla svenskt medborgarskap. Vi- dare ändrades bestämmelsen om förlust av svenskt medborgarskap på grund av preskription. Enligt artikel 8 i konventionen skall en fördragsslutande stat inte beröva någon medborgarskapet om det skulle göra vederbörande statslös. Genom en undantagsbestämmelse i samma artikel accepte- ras dock att medborgarskapet berövas någon, även om detta leder till statslöshet, när medborgarskapet har erhållits genom osanna upp- gifter eller bedrägligt förfarande. Avslutningsvis sägs i artikeln att en fördragsslutande stat inte skall utnyttja möjligheten att beröva 1 En redogörelse av konventionsbundenheten finns i SOU 1994:33 s. 42 ff. någon medborgarskap annat än i överensstämmelse med lag, som skall tillförsäkra vederbörande rätt att bli hörd av domstol eller annat opartiskt organ. Artikel 6 i konventionen anger att om lagen i en fördragsslutande stat föreskriver förlust av medborgarskap för barn såsom biperson till den som förlorar sitt medborgarskap, förlusten för barnet skall inträda endast om barnet har eller förvärvar annat medborgarskap. Barnet får alltså i sådana fall inte bli statslöst. europeiska konvention om medborgarskap Den europeiska konventionen om medborgarskap (medborgarskaps- konventionen) antogs i inom ramen för det arbete som bedrivs av . I samband med tillkomsten av medborgarskapslag ratificerade konventionen (ETS 166, prop. 1999/2000:147, bet. 2000/01:SfU8, rskr. 2000/01:143, SÖ 2001:20). Bestämmelserna i den nya medborgarskapslagen anses stå i överensstämmelse med konventionen. sades konvention om begränsning av fall av flerfaldigt medborgarskap och om militära förpliktelser i fall av flerfaldigt medborgarskap upp (ETS 043 [SÖ 1969:24 och prop. 1968:128], SÖ 2001:24). Upp- sägningen av konvention trädde i kraft . har därefter åter tillträtt konvention men då med förklaring att endast vara bundet av 2 kap. som gäller militära förplik- telser i fall av flerfaldigt medborgarskap. Till skillnad års konvention är konvention neutral i fråga om dubbelt med- borgarskap. Även europeiska konvention om medborgarskap inne- håller bestämmelser om återkallelse av medborgarskap. Enligt arti- kel 4 framgår att varje konventionsstats medborgarskapsregler skall grundas på principen att ingen godtyckligt skall berövas sitt medbor- garskap. Principen gäller både de materiella och processuella grun- derna för återkallelse. I en förklarande rapport till konventionen2 framgår att principen generellt innebär att en återkallelse skall vara förutsägbar, proportionerlig och föreskriven i lag. En godtycklig grund för återkallelse skulle exempelvis vara om återkallelsen sker på politiska grunder. Exempel på en formell rättssäkerhetsgaranti som följer av principen är att ett beslut om återkallelse skall vara över- klagbart (artikel 12). Enligt konventionen skall vidare en ansökan om återkallelse behandlas inom skälig tid och ett beslut om åter- 2 Se Explanatory Report på . kallelse förses med skriftlig motivering (artiklarna 10 och 11; se även artikel 13). I artikel 7 i konventionen anges de fall då en medlemsstat i sin nationella lagstiftning får bestämma om återkallelse av medborgar- skapsbeslut. Av artikeln framgår att återkallelse av beslut om med- borgarskap endast undantagsvis tillåts och att så är fallet bl.a. vid förvärv av medborgarskap genom bedrägligt förfarande, osanna uppgifter eller förtigande av relevanta omständigheter av sökanden (artikel 7.1 b). Enligt den nämnda förklarande rapporten till kon- ventionen skall det därvid vara fråga om en avsiktlig handling eller underlåtenhet. Begreppet bedrägligt förfarande omfattar hot, be- stickning och annat liknande bedrägligt sätt och begreppet osanna uppgifter täcker bl.a. falska eller ofullständiga uppgifter. Med för- tigande av relevanta omständigheter menas förtigande av faktum som, om de var kända, skulle ha utgjort hinder för förvärv av med- borgarskap. Vilseledandet skall ha varit av avgörande betydelse för saken. En- ligt den förklarande rapporten till konventionen är det inte tillräck- ligt att det är frågan om en bevisad handling eller underlåtenhet från sökandens sida utan handlingen eller underlåtenheten skall också ha haft avgörande inflytande på förvärvet av medborgarskapet (se för- klaringen till begreppet relevanta i rapporten). Det skall alltså ha påverkat beslutets innehåll. Ett beslut om återkallelse förutsätter därför visshet om att vederbörande inte skulle ha fått svenskt med- borgarskap om han eller hon hade uppgett riktiga eller fullständiga uppgifter. I fall då medborgarskap har förvärvats genom bedrägligt förfa- rande, osanna uppgifter eller förtigande av relevanta omständigheter som rör sökanden får en konventionsstat återkalla beslutet om med- borgarskap eller betrakta beslutet som en nullitet. I artikel 7.2 anges att en konventionsstat i en sådan situation får föreskriva att medborgarskap i den staten skall förloras av barn till föräldrar som förlorar medborgarskapet men att barn dock inte skall berövas sitt medborgarskap om någon av deras föräldrar behåller det. Om en konventionsstat föreskriver detta sägs i den förklarande rapporten till konventionen att beslut i varje enskilt fall skall fattas utifrån barnets bästa. Enligt artikel 7.1 f kan ett barn också förlora sitt medborgarskap om det fastställs att de förutsättningar i den nationella lagstiftningen som föranledde förvärvet av konventionsstatens medborgarskap är uppfyllda. En förutsättning för det är att barnet har för- värvat medborgarskapet direkt med stöd av lag (ex lege) och att fastställelsen sker medan barnet är omyndigt. Slutligen sägs i artikel 7.3 att en konventionsstat inte får föreskriva att medborgarskap skall förloras om personen i fråga därigenom skulle bli statslös. Även i denna konvention görs emellertid undan- tag från huvudregeln om att återkallelse inte får leda till statslöshet, i de fall medborgarskapet har erhållits genom bedrägligt förfarande, osanna uppgifter eller förtigande av relevanta omständigheter av sökanden. 3.2.2Andra internationella instrument som behandlar frågor om medborgarskap I detta avsnitt redovisas kort ett antal andra konventioner som har tillträtt och som behandlar frågor om medborgarskap. Inte nå- gon av dessa konventioner inskränker den undantagsmöjlighet att återkalla ett medborgarskap som anges i de i avsnitt 3.2.1 redovisade konventionerna. konventionen för lösande av konflikter mellan medborgar- skapslagarna Konventionen antogs av i . ratificerade konventionen med visst förbehåll (förbehållet avsåg en bestämmelse som rörde förutsätt- ningar för automatisk förlust av medborgarskap vid återförvärv av det främmande medborgarskapet). Ratificeringen krävde en ändring i en bestämmelse i lagen (nr 130) om förvärvande och förlust av svenskt medborgarskap. Ändringen innebar att det in- fördes en uttrycklig lagbestämmelse om att mannens naturalisation under äktenskapet inte medförde en ändring i hustruns medborgar- skap om hon inte samtyckte till det (prop. 1933:133, KU 1933:31, rskr. 1933:200, SÖ 1937:9). Olikheterna mellan olika staters med- borgarskapslagar medför i vissa fall uppkomsten av dubbelt medbor- garskap men också vissa risker för statslöshet. Syftet med reglerna i konventionen är, som framgår av dess namn, att lösa konflikter mellan medborgarskapslagarna. I konventionen behandlas allmänna grund- satser om medborgarskap, befrielse från medborgarskap, gift kvinnas medborgarskap, barns medborgarskap och medborgarskap vid adop- Konventionen innehåller bl.a. principer för den folkrättsliga bedömningen i fall av dubbelt medborgarskap och regler avsedda att iakttas i de olika ländernas medborgarskapslagar i syfte att und- vika statslöshet. allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna Rättighetsförklaringen antogs av FN . För- klaringen är inte en traktat. Den kan inte undertecknas eller ratifice- ras och den är inte juridiskt bindande för FN:s medlemsstater. Många av de principer som uttrycks i rättighetsförklaringen anses emellertid utgöra allmän folkrätt och de är följaktligen på den grunden bindande för staterna. Artikel 15 i rättighetsförklaringen har följande lydelse. 1.Envar har rätt till en nationalitet. 2.Ingen må godtyckligt berövas sin nationalitet eller förmenas rätten att ändra nationalitet. europeiska konvention om skydd för de mänskliga rättighe- terna och de grundläggande friheterna Den europeiska konvention om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () är en över- enskommelse som slöts i mellan Europa- rådets medlemsstater. gäller numera som lag här i landet (SFS 1994:1219, prop. 1993/94:117, bet. 1993/94:KU24, rskr. 1993/94:246). Konventionen som sådan behandlar inte med- borgarskap. I Protokoll nr 4 till konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, avseende erkännande av vissa andra rättigheter och friheter än dem som redan finns i konventionen och i dess första tilläggsprotokoll finns en ma- teriell bestämmelse om förbud mot utvisning av medborgare men inte om själva förfarandet vid förvärv och förlust av medborgarskap. ratificerade protokoll nr 4 till . Även om konventionen alltså inte innehåller något direkt förbud mot återkallelse av medborgarskapsbeslut kan vissa av konven- tionens bestämmelser komma att aktualiseras i ett förfarande som syftar till att åstadkomma en återkallelse. En sådan bestämmelse är artikel 8 som säger att var och en har rätt till respekt för sitt familjeliv (jfr avgörande Karassev mot , ). I artikeln anges också att en myndighet inte får inskränka åtnjutandet av rättigheten annat än med stöd av lag och om det är nödvändigt med hänsyn till bl.a. statens säkerhet, den allmänna säkerheten eller till förebyggande av oord- ning eller brott eller för andra personers fri- och rättigheter. En ut- länning som har sitt familjeliv i , t.ex. genom att ha bott med familjen i , skulle således kunna vara berättigad att få stanna i med hänsyn till respekten för familjelivet. Artikeln kan komma att aktualiseras vid ett återkallelseförfarande eftersom en avsikt med att, under vissa förutsättningar, återkalla ett beslut om medborgarskap skulle vara att avlägsna personen från . Även artikel 14 om förbud mot diskriminering skulle kunna komma att aktualiseras vid ett återkallelseförfarande. Enligt denna bestämmelse skall åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av bl.a. nationellt ursprung eller ställning i övrigt. Slutligen bör i detta sammanhang artikel 3 om förbud mot tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning nämnas. System som med- för att vissa medborgare får lägre ställning än andra skulle nämligen kunna anses utgöra en kränkning av förbudet. Artikel 6 anger att var och en vid prövningen av hans civila rättigheter och skyldigheter skall vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol. Det skall nämnas att medborgarskap inte anses utgöra en civil rättighet enligt artikeln. konvention om flyktingars rättsliga ställning konvention om flyktingars rättsliga ställning (Genèvekon- ventionen) antogs av FN (prop. 1954:134, UU 1954:3, rskr. 1954:364, SÖ 1954:55, 1961:33, 1966:27, 1970:62, se även SÖ 1967:45). Konventionen ratificerades av . I samband med depositionen av ratifikationsinstrumentet gjorde dels ett allmänt förbehåll av innebörd att tillämpningen av konventionens bestämmelser om att flykting skall tillerkännas den förmånligaste behandling, som tillkommer främmande lands medbor- gare, inte skall röna inverkan av att särskilda förmåner från svensk sida tillerkänts eller kunna komma att tillerkännas medborgare i , , eller eller i någotdera av dessa länder, dels särskilda förbehåll mot vissa artiklar. De sistnämnda förbehållen be- hövdes då artiklarna var oförenliga med svensk utlänningslagstift- ning. Artikel 34 Naturalisation, som inte särskilt reserverat sig mot, lyder: Fördragsslutande stat skall så mycket som möjligt underlätta flyktingar- nas införlivande med samhället och deras naturalisation. Särskilt skall fördragsslutande stat bemöda sig om att påskynda naturalisationsförfa- randet och att så mycket som möjligt nedbringa avgifterna och kostna- derna för detta. Artikeln har föranlett att bl.a. tillämpa kortare hemvisttid för flyktingar. konvention om statslösa personers rättsliga ställning Statslöshetskonventionen antogs av FN . Till sitt innehåll ansluter den nära till . Genèvekon- ventionen omfattar endast statslösa personer som även är flyktingar varför många statslösa personer inte åtnjuter skydd enligt den konven- tionen. Statslöshetskonventionen tillkom i syfte att tillförsäkra också andra statslösa personer motsvarande rättigheter och skyldigheter. Statslöshetskonventionen ratificerades av med vissa förbehåll. De förbehåll som ansågs behövliga ansluter på flera punkter nära till motsvarande förbehåll i (prop. 1964:170, UU 1964:10, rskr. 1964:364, SÖ 1965:54). I artikel 32 i statslöshetskonventionen finns en bestämmelse om naturalisation som motsvarar artikel 34 i . konvention om gifta kvinnors medborgarskap Konventionen om gifta kvinnors medborgarskap är en FN-konven- tion som antogs . ratificerade konven- tionen (SÖ 1958:27). Konventionens bestämmelser skulle garantera den gifta kvinnans självständighet i medborgar- skapshänseende. I hade sådana regler införts redan genom medborgarskapslag. Artiklarna 1 och 2 i konventionen har följande lydelse. Varje fördragsslutande stat samtycker till att varken ingåendet eller upp- lösningen av ett äktenskap mellan en av dess medborgare och en utlän- ning och icke heller en förändring av mannens medborgarskap under ett äktenskaps bestånd skall automatiskt påverka hustruns medborgarskap. Varje fördragsslutande stat samtycker till att varken det förhållandet att en av dess medborgare frivilligt förvärvar medborgarskap i annan stat eller uppgiver sitt medborgarskap skall hindra hustrun till en sådan med- borgare från att behålla sitt medborgarskap. internationella konvention om avskaffandet av alla former av rasdiskriminering Konventionen antogs av FN . Regeringen beslöt att ratificera konventionen . De lagstiftningsåt- gärder som krävdes i samband med ratifikationen innebar ökade möjligheter att straffrättsligt ingripa mot rasdiskriminering (prop. 1970:87, första lagutskottets utlåtande 1970:41, rskr. 1970:261, SÖ 1971:40). I artikel 1 sägs att konventionen inte är tillämplig på sådana skillnader, undantag, inskränkningar eller företräden som av konventionsstat görs mellan medborgare och icke-medborgare samt att intet i konventionen får tolkas så att det på något sätt inverkar på konventionsstaternas rättsregler rörande nationalitet, medborgar- skap eller naturalisering, under förutsättning att dessa regler icke diskriminerar någon särskild nationalitet. internationella konvention om medborgerliga och politiska rättigheter Konventionen antogs av FN . I stor utsträck- ning innehåller den samma rättigheter som de som behandlas i . Regeringen beslöt att ratificera konventionen med vissa förbehåll. Förbehållen (som i detta sammanhang saknar betydelse) motiverades delvis av att svensk rätt inte stod i överensstämmelse med konventionen (prop. 1971:125, SÖ 1971:42). I konventionens artikel 24.3 sägs att varje barn har rätt att förvärva ett medborgarskap. konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor Detta är en som antogs . Regeringen beslöt ratificera konventionen (prop. 1979/80:147, AU 1979/80:30, rskr 1979/80:327, SÖ 1980:8). Ratifikationen ansågs inte kräva några lagstiftningsåtgärder. Artikel 9 har följande lydelse. 1.Konventionsstaterna skall ge kvinnor samma rätt som män att för- värva, byta eller behålla sitt medborgarskap. De skall särskilt säker- ställa att varken äktenskap med en utlänning eller makens byte av medborgarskap under äktenskapet automatiskt skall medföra änd- ring av hustruns medborgarskap, göra henne statslös eller påtvinga henne makens medborgarskap. 2.Konventionsstaterna skall ge kvinnor samma rättigheter som män i fråga om deras barns medborgarskap. konvention om barnets rättigheter Konventionen om barnets rättigheter () är anta- gen av . Regeringen beslutade att ratificera konventionen utan förbehåll. För ett godkännande av krävdes inga omedelbara lagändringar (prop. 1989/90:107, rskr. 1989/90:350, SÖ 1990:20). Det enskilda barnet skall, enligt artikel 3, sättas i främsta rummet. Vid alla åtgärder som rör barn skall således barnets bästa beaktas. ger tydliga anvisningar om i vilka frågor barnets bästa skall vara utslagsgivande. Frågor som rör adoption (artikel 21) och placering i familjehem (artikel 9) är exempel på avgöranden då barnets bästa skall sättas framför andra intressen. Konventionen in- tar motsvarande hållning i situationer då barnets bästa skall vägas mot föräldrarnas. I sådana situationer skall också barnets bästa sättas framför föräldrarnas intressen. Däremot ges ingen direkt vägledning för hur tungt barnets bästa skall väga i beslut som i första hand rör föräldrarna men som också drabbar barnet, eller i situationer där sam- hällsintressen skulle stå emot det enskilda barnets bästa. Barnkon- ventionen överlämnar till staterna att i dessa situationer göra avväg- ningen. Barnets situation, behov och intressen skall således beaktas i beslutsfattandet och i de fall man väljer ett alternativ där andra in- tressen väger tyngre bör myndigheterna kunna visa att en avvägning gjorts i det enskilda fallet. I artikel 7 fastslås att ett barn skall registreras efter födelsen och att barn har rätt till ett namn och ett medborgarskap.