sou · GUB351 · 2007-01-01 00:00:00 — Med hänsyn till det utrymme som enligt praxis över- lämnas åt den enskilda staten att avgöra i vad mån en publicering (eller en sändning) är omoralisk och det förhållandet att begreppet oanständighet eller osedlighet av tradition inte har den betydelsen i svensk rätt som i vissa andra europeiska stater, anser vi att en begränsning i sändningsrätten som innebär ett förbud mot TV- program med sådana inslag inte är nödvändig på det sätt som krävs enligt regeringsformen och yttrandefrihetsgrundlagen. Den europeiska konventionen om gränsöverskridande television en oanständighet är av sådant slag att den anses innebära en kränk- ning av den enskildes privatliv eller ett hot mot det demokratiska statsskickets grundidéer eller principen om den enskilda människans frihet och värdighet, finns det möjlighet att ingripa mot sändningen med stöd av demokratibestämmelsen i 6 kap 1 § RTVL eller den i kapitel 2 föreslagna bestämmelsen om skyldighet att respektera den enskildes privatliv. Enligt vår bedömning får dessa möjligheter anses vara tillräckliga för att skall kunna ratificeras utan hinder av förbudet mot oanständiga eller sedlighetssårande inslag i TV-sändningar. 11.4.4Rätten till genmäle eller motsvarande Vår bedömning: Vi anser att bestämmelserna i 6 kap. 3 och 9 §§ RTVL är tillräckliga för att upprätthålla be- stämmelser om rätt till genmäle eller motsvarande åtgärd. föreskriver i artikel 8.1 att varje sändande stat skall tillförsäkra varje fysisk och juridisk person oavsett nationalitet eller hemvist a right of reply or to seek other comparable legal or administrative remedies. Begreppet right of reply finns även i TV-direktivet och det har i svensk rätt ansett uppfyllt genom att det i 6 kap. 3 § RTVL föreskrivs att uppgifter som förekommit i ett TV-program som inte är reklam skall beriktigas när det är befogat om programmet sänts på annat sätt än genom tråd och att sådana uppgifter bör beriktigas när det är befogat om programmet sänds genom tråd. I propositionen till radio- och TV-lagen beskriver regeringen skill- naden mellan beriktigande och genmäle på så sätt att beriktigande avser rättelse av faktauppgifter medan genmäle avser bemötande av värdeomdömen. Vidare anförs att en skillnad mellan begreppens innebörd kan sägas ligga i att genmälet oftast måste utformas och framföras av den berörde själv medan beriktigandet utformas och framförs/införs av utgivaren, samt att det därför oftast är den pro- gramansvarige som rättar felaktiga faktauppgifter och den drabbade som bemöter värdeomdömen riktade mot honom själv (prop. 1995/96:160 s. 100). Av den förklarande rapporten till framgår att artikel 8.1 innebär att det skall finnas en möjlighet att vidta åt- gärder mot felaktiga faktauppgifter eller felaktig information som Den europeiska konventionen om gränsöverskridande television lämnats i en TV-sändning och som rör en fysisk eller juridisk per- son. Enligt rapporten kan denna rätt utformas som en rätt till genmäle, rätt till korrigering, rätt till beriktigande, rätt att anlita särskilda organisationer eller rätt att tillgripa särskilda förfaranden. Det överlämnas till varje ansluten stat att avgöra på vilket sätt rättelse skall ske, så länge förfarandet är effektivt. Konventionens krav på rätt till genmäle eller motsvarande kan således uppfyllas genom en lagstadgad rätt till beriktigande av felaktiga uppgifter. Kravet på effektivitet innebär enligt den förklarande rapporten till konventionen att rätten till genmäle eller motsvarande skall kunna utövas i ett sammanhang som motsvarar det där de felaktiga uppgifterna först lämnades. Detta skulle kunna tolkas som ett krav på att genmälesrätten (eller rätten till beriktigande) skall kunna utövas i den programtjänst där den felaktiga uppgiften sändes. Något sådant krav ställs inte upp i radio- och TV-lagen. I förarbe- tena till ändring av satellitlagen, där bestämmelsen om beriktigande först infördes, anfördes att det för att inte inkräkta på den ansvarige utgivarens rätt att självständigt bestämma program- mens innehåll (dvs. bestämmelsen i 3 kap. 4 § YGL) bör stå pro- gramföretagen fritt att välja i vilken form man vill ge ett beriktigan- de offentlighet och att det av reglerna för god publicistisk sed följer att ett tillrättaläggande skall publiceras så att det har den åsyftade effekten (prop. 1992/93:75 s. 30). Vi delar den bedömning som gjordes 1993 och anser att radio- och TV-lagens bestämmelser om rätt till beriktigande får anses vara tillräckliga för att uppfylla kraven i artikel 8 i . Det i artikel 8.2 föreskrivna kravet på att namnet på program- tjänsten eller programföretaget skall identifieras i sändningarna uppfylls genom bestämmelsen i 6 kap. 9 § RTVL om skyldighet att sända en av Radio- och godkänd beteckning för sänd- ningarna minst en gång eller, i vissa fall, mellan programmen. 11.4.5Evenemang av särskild vikt för samhället Vårt förslag: Vi föreslår att 6 kap. 10 § andra stycket RTVL utvidgas till att omfatta även sådana evenemang som enligt den förteckning som den stående kommittén för har publicerat med stöd av artikel 9bis.3a är av särskild vikt för samhället i en annan stat som inte är bunden av . Den europeiska konventionen om gränsöverskridande television Enligt 6 kap. 10 § första stycket RTVL får den som sänder TV- program och som har den exklusiva rätten till en TV-sändning från ett svenskt eller utländskt evenemang som är av särskild vikt för det svenska samhället inte utnyttja rättigheten på ett sådant sätt att en väsenlig del av allmänheten i utestängs från möjligheten att i fri TV se evenemanget i direktsändning eller, om det finns sak- lig grund för det, med en mindre tidsförskjutning. De evenemang som avses är sådana som inträffar högst en gång och som intresserar en bred allmänhet i . Denna bestämmelse in- fördes i radio- och TV-lagen 1999 i syfte att möjliggöra för att i enlighet med artikel 3a i TV-direktivet upprätta och till euro- peiska kommissionen ge in en förteckning över evenemang som an- ses särskilt viktiga för samhället. Bestämmelsen får även anses ge möjlighet att ge in motsvarande förteckning till den stående kom- mittén i enlighet med artikel 9bis i . 6 kap. 10 § andra stycket RTVL reglerar evenemang som den europeiska kommissionen genom en underrättelse i EG:s officiella tidning (numera EU:s officiella tidning) har förklarat vara av särskild vikt för samhället i en annan EES-stat än . Enligt bestämmelsen får den som sänder TV-program och som innehar den exklusiva rätten att sända ett evenemang som ansetts vara av särskild vikt för samhället i en annan EES-stat inte utnyttja rättig- heten på ett sådant sätt att en väsenlig del av allmänheten i den staten utestängs från möjligheten att se evenemanget i fri TV på ett sätt som närmare anges i underrättelsen. Även denna bestämmelse infördes i syfte att uppfylla TV-direktivets krav. Som anförts i avsnitt 11.3.5.3 motsvarar reg- lering i allt väsenligt TV-direktivets reglering av TV-program som är av särskild vikt för samhället i någon medlemsstat. I TV-konven- tionen föreskrivs emellertid i artikel 9bis.3a att den stående kom- mittén skall publicera en förteckning över de evenemang som anses vara av sådan betydelse att de omfattas av bestämmelsen. I syfte att anpassa radio- och TV-lagen till konventionens krav föreslår vi därför att 6 kap. 10 § andra stycket utvidgas till att omfatta även de evenemang som finns med i den av den stående kommittén publi- cerade förteckningen. För att markera EG-rättens företräde fram- för bestämmelser föreslår vi dock att begräns- ningen i 6 kap. 10 § andra stycket såvitt avser program som har förtecknats av den stående kommittén endast skall gälla för evene- mang som kommittén anser vara av särskild vikt i en annan stat som inte är bunden av . Den europeiska konventionen om gränsöverskridande television Vår bedömning: Vi bedömer att regleringen i 6 kap. 8 § första och andra stycket RTVL är tillräcklig för att upprätthålla TV- konventionens krav när det gäller europeiska programkvoter. I 6 kap. 8 § första och andra stycket RTVL finns bestämmelser om europeiska programkvoter. Enligt paragrafen skall den som sänder TV-program över satellit eller med stöd av tillstånd av regeringen, om det inte finns särskilda skäl emot det, se till dels att mer än hälften av den årliga sändningstiden upptas av program av euro- peiskt ursprung, dels att av den årliga sändnings- tiden eller av programbudgeten avser program av europeiskt ursprung som har framställts av självständiga producen- ter, där en så stor andel som möjligt bör utgöras av program som färdigställts under de närmast föregående . Med sändningstid avses i paragrafen tid då det sänds program med annat innehåll än nyheter, sport, tävlingar, annonser och försäljningsprogram. I sändningstiden skall inte heller räknas in sändningar av endast text. Bestämmelsen har utformats efter TV-direktivets bestämmelser om europeiska programkvoter (direktivets artikel 4 och 5). TV- konventionens reglering av minsta andel europeiska program i TV- sändningar i artikel 10.1 överensstämmer helt med artikel 4 i direk- tivet. Härutöver ställer direktivet krav på att programföretagen skall avsätta viss andel av sin sändningstid eller viss andel av sin programbudget för europeiska produktioner som har skapats av producenter som är oberoende av programföretagen. Någon mot- svarande bestämmelse finns inte i . Regleringen i 6 kap. 8 § första och andra stycket RTVL är således tillräcklig för att upprätthålla krav på europeis- ka programkvoter. Den europeiska konventionen om gränsöverskridande television 11.4.7.1 Registrering och information Vårt förslag: Vi föreslår att Radio- och och för radio och TV utses som ansvariga myndig- heter enligt artikel 19 i . Vår bedömning: Vi bedömer att de möjligheter att begära infor- mation om programföretagen och deras verksamhet som radio- och TV-lagen ger Radio- och är tillräckliga för att bestämmelsen i artikel 6.2 i konventionen skall kunna följas. Enligt artikel 19 i skall varje ansluten stat utse en eller flera myndigheter som skall ansvara för vissa särskilt angivna uppgifter. Bl.a. skall de utsedda myndigheterna enligt artikel 6.2 på begäran tillhandahålla information om de programföretag som lyder under statens jurisdiktion. Enligt radio- och TV-lagen meddelas tillstånd att sända TV- program av regeringen. Vi har emellertid i vårt delbetänkande Nytt regelverk för marksänd digital-TV (SOU 2004:39) föreslagit att sådana tillstånd, förutom såvitt avser de s.k. public service-kanaler- na, skall meddelas av Radio- och . När det gäller sänd- ningsverksamhet för vilken det inte krävs tillstånd skall den som bedriver verksamheten enligt 2 kap. 3 § RTVL anmäla sig för registrering hos Radio- och . En sådan anmälan skall innehålla uppgifter om namn, firma eller motsvarande, ställföre- trädare för juridisk person, postadress och telefonnummer samt uppgift om den verksamhet som bedrivs. Radio och har också möjlighet att begära att den som sänder TV-program över satellit eller med stöd av tillstånd skall lämna upplysningar om vem som äger företaget och på vilket sätt verksamheten finansieras (9 kap. 5 § RTVL), att en satellitentreprenör skall lämna upplys- ningar om vem som är uppdragsgivare, uppdragsgivarens adress, programtjänstens beteckning och hur sändningen över satellit sker (9 kap. 6 § RTVL) samt att ett företag som sänder med stöd av till- stånd lämnar upplysningar om sådana innehav av aktier eller ande- lar eller ingångna avtal som innebär att någon ensam har ett be- stämmande inflytande i företaget (9 kap. 7 § RTVL). I propositionen Viktigare än någonsin! Radio och TV i allmän- hetens tjänst 2007–2012 (prop. 2005/06:112) har regeringen före- Den europeiska konventionen om gränsöverskridande television slagit att bl.a. bestämmelsen i 9 kap. 7 § RTVL skall ersättas av en allmän bestämmelse om att och TV, Radio- och och skall få förelägga den som bedriver tillståndspliktig verksamhet som om- fattas av lagen att tillhandahålla myndigheterna upplysningar och handlingar som behövs för kontroll av att verksamheten bedrivs i enlighet med lagen samt de villkor och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Enligt förslaget skall ett sådant föreläggande få förenas med vite. Enligt 2 kap. 4 § RTVL skall Radio- och upprätta ett register avseende dem som har tillstånd enligt 2 kap. 2 § eller som har anmält sig enligt 2 kap. 3 §. Tillståndet får förutom de uppgifter som krävs för anmälan enligt 2 kap. 3 § RTVL innehålla uppgifter om den beteckning under vilken programföretaget sänder sina pro- gram samt sådana uppgifter som Radio- och har rätt att begära in enligt bl.a. 9 kap. 5–7 §§. De möjligheter att begära information om programföretagen och deras verksamhet som radio- och TV-lagen ger Radio- och TV- verket är enligt vår bedömning tillräckliga för att bestämmelsen i artikel 6.2 i konventionen skall kunna följas om verket utses till ansvarig myndighet i enlighet med artikel 19. Den eller de myndigheter som utses i enligt artikel 19 skall också tillhandahålla information om nationell lagstiftning och praxis in- om de områden som omfattas av konventionen om en myndighet som utsetts av en annan ansluten stat begär det, samarbeta med övriga utsedda myndigheter samt överväga eventuella problem vid tillämpningen av konventionen som uppmärksammas av någon myndighet som utsetts av någon annan ansluten stat. Dessa upp- gifter torde kunna skötas av Radio- och och för radio och TV inom ramen för verkets och nämndens respektive tillsynsområden. Vi föreslår därför att Radio- och och utses till ansvariga myndigheter enligt artikel 19 i . Den europeiska konventionen om gränsöverskridande television 11.4.7.2Skall utnyttja möjligheten att hindra vidarespridning av vissa program? Vår bedömning: Vi anser att det inte bör införas någon bestäm- melse i radio- och TV-lagen som gör det möjligt att hindra vidarespridning av TV-program från andra stater under de förut- sättningar som framgår av artikel 24 i . huvudsakliga syfte är att främja gränsöverskri- dande sändningar och återsändningar av TV-program mellan de stater som är anslutna till konventionen. Huvudregeln är därför att en ansluten stat inte får förhindra vidaresändning av de program- tjänster som härrör från en annan ansluten stat. Skyldigheten att vidaresända program kan emellertid begränsas med stöd av artikel 24 i konventionen. Enligt denna bestämmelse har en stat möjlighet att tillfälligt stoppa vidaresändningen av pro- gramtjänster som sänds i strid med vissa av konventionens bestäm- melser. De överträdelser som framför allt kan föranleda sådana stopp är överträdelser av konventionens annonsbestämmelser. Även sändningar vars innehåll strider mot bestämmelserna i artikel 7.1 och 7.2 kan emellertid stoppas om överträdelserna fortsätter efter det att den mottagande staten underrättar den stat som sändningarna härrör ifrån om att en överträdelse har skett. Den mottagande staten har inte någon skyldighet att utnyttja möjligheten att hindra vidaresändning, utan varje enskild stat får välja i vilken mån den vill införa bestämmelser som gör sådana stopp möjliga. Även i TV-direktivet är huvudregeln att en medlemsstat inte får hindra vidaresändning av en programtjänst som härrör från en annan medlemsstat. Direktivet medger endast i de strikt reglerade undantagsfall som framgår av artikel 2a att en vidaresändning hind- ras tillfälligt. Det gäller vid uppenbara, allvarliga och grova över- trädelser av artikel 22.1 och 22.2, som reglerar skydd av underåriga och restriktioner mot pornografi och våld, eller artikel 22a som för- bjuder sändningsinnehåll som uppammar hat grundat på ras, kön, religion eller nationalitet. Vid sådana överträdelser får en medlems- stat tillfälligt göra undantag från förbudet mot att hindra vidare- spridning, under förutsättning att programföretaget har överträtt bestämmelsen , att den medlemsstat i vilka sändningarna mottagits skriftligen har under- rättat programföretaget och Europeiska kommissionen om över- Den europeiska konventionen om gränsöverskridande television trädelserna och de åtgärder man tänker vidta vid fortsatta över- trädelser samt att samråd mellan den sändande medlemsstaten och kommissionen inte har resulterat i någon uppgörelse från den skriftliga underrättelsen och överträdelsen fort- sätter. Vi anser att de möjligheter att förhindra vidarespridning i kabel- nät som yttrandefrihetsgrundlagen medger har utnyttjats fullt ut i svensk lagstiftning. Enligt vår bedömning finns det därmed inte någon möjlighet att utan föregående grundlagsändring införa be- stämmelser som förhindrar vidaresändning av TV-program från andra konventionsanslutna stater. Vårt förslag: Vi föreslår att äldre föreskrifter fortfarande skall gälla i fråga om sändningar som har skett före ikraftträdandet. Vi anser inte att det behövs någon särskild övergångsbestämmelse till någon av de ändringar som vi har föreslagit i detta betänkande. Äldre föreskrifter bör dock gälla i fråga om sändningar som har skett före det att de föreslagna ändringarna har trätt i kraft. Vår bedömning: Våra förslag innebär att Radio- och kommer att få en ökad arbetsbörda. Vi bedömer att de förslag vi har lämnat i detta betänkande tillsammans med förslagen i del- betänkandena Nytt regelverk för marksänd digital-TV (SOU 2004:39) och Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) medför ett ökat resursbehov för verket motsvarande ca tre årsarbetskrafter. Vissa av de förslag som utredningen har lämnat i detta betänkande innebär att Radio- och kommer att få nya och utökade arbetsuppgifter. Vi har föreslagit att det skall införas särskilda regler för till- ståndsgivning när det gäller mobil TV som sänds på rundradio- frekvenser. Enligt förslaget skall tillstånd i de allra flesta fall med- delas av Radio- och . I delbetänkandet Nytt regelverk för marksänd digital-TV (SOU 2004:39) har vi föreslagit att en hand- läggningsavgift motsvarande verkets kostnader för handläggning av ärendet skall få tas ut av den som ansöker om tillstånd hos Radio- och . Denna bestämmelse kommer att gälla även för an- sökningar om tillstånd att sända mobil TV. Radio- och direkta handläggningskostnader för tillståndshanteringen kommer således att avgiftsfinansieras. Andra kostnader, såsom t.ex. kost- nader för eventuella domstolsprocesser som kan uppstå vid över- klaganden av de tillståndsbeslut som verket meddelar, kan däremot inte finansieras genom handläggningsavgiften. Vidare kan det antas att verket kommer att få avsätta resurser till att informera om för- utsättningarna för att erhålla tillstånd att sända mobil TV. Vi har också föreslagit att regeringen eller den myndighet som regeringen meddelar skall utfärda särskilda föreskrifter om hur TV- program skall göras tillgängliga för personer med funktionshinder. I detta sammanhang har vi förordat att regeringen bemyndigar Radio- och att utfärda föreskrifterna. Om så blir fallet kommer ansvaret för utfärdandet av föreskrifterna och eventuella framtida revideringar av dessa att leda till en ökad arbetsbelastning för verket. Det kan också antas att de nya arbetsuppgifterna leder till ett behov av informationsinsatser från verkets sida. Enligt vårt förslag skall det också ankomma på Radio- och TV- verket att pröva ärenden av återkallelse av sändningstillstånd pga. brott mot bestämmelserna om tillgänglighet för personer med funktionshinder. Ärenden om återkallelse på denna grund kommer sannolikt inte att bli särskilt vanligt förekommande, och handlägg- ningen av ärendena kan därmed inte antas få annat än begränsad betydelse för verkets arbetsbörda. Slutligen har vi gjort bedömningen att Radio- och till- sammans med och TV bör utses till ansvarig myndighet enligt artikel 19 i . Det är svårt att bedöma hur stor arbetskraft som kommer att behöva av- sättas för att hantera de nya arbetsuppgifter som uppstår om verket utses till ansvarig myndighet, särskilt då arbetsbelastningen till viss del är beroende av i vilken utsträckning medborgare och ansvariga myndigheter i övriga konventionsanslutna stater söker verkets hjälp. Härutöver har vi i tidigare delbetänkanden som ännu inte lett till lagstiftning (betänkandena Nytt regelverk för marksänd digital-TV (SOU 2004:39) och Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62)) lämnat förslag som leder till att Radio- och behov av resurser ökar. Vi ser anledning att nu göra en sammantagen bedömning av i vilken utsträckning för- slagen i detta betänkande tillsammans med förslagen i de båda del- betänkandena innebär ett utökat resursbehov för verket. I betänkandet Nytt regelverk för marksänd digital-TV (SOU 2004:39) har vi bl.a. lämnat förslag som innebär att det ankommer på Radio- och att pröva frågor om tillstånd att bedriva verksamhet som operatörsföretag, att fatta beslut om det högsta antal tillstånd att sända betal-TV som kan meddelas samt att pröva frågor om tillstånd till programföretag vars verksamhet inte finan- sieras av TV-avgift. Enligt den bedömning vi gjorde i betänkandet medför förslagen nya och utökade arbetsuppgifter för verket som leder till ett ökat resursbehov motsvarande två årsarbetskrafter. I betänkandet Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) har vi bl.a. föreslagit att det skall krävas tillstånd för sändning av sökbar text-TV och andra tilläggstjänster. Enligt betänkandet leder detta förslag till en något ökad arbets- börda för Radio- och . Ökningen bedöms emellertid inte bli större än att den kan hanteras inom befintliga budgetramar. Vid en sammantagen bedömning finner vi att de lagändringar som föreslås i detta betänkande tillsammans med förslagen i de båda delbetänkandena medför nya och utökade arbetsuppgifter för Radio- och som leder till ett ökat resursbehov mot- svarande ca tre årsarbetskrafter. Vår bedömning: Våra förslag innebär att och TV kan komma att få en ökad arbetsbörda. Vi uppskattar att de förslag vi har lämnat i detta betänkande till- sammans med förslagen i delbetänkandena Nytt regelverk för marksänd digital-TV (SOU 2004:39) och Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) kommer att medföra ett ökat resursbehov för nämnden motsvarande ca fyra årsarbetskrafter. Vårt förslag om att omvandla vissa bestämmelser om sändningarnas innehåll från tillståndsvillkor till generellt tillämpliga lagregler, innebär att för radio och TV tillsynsansvar över bestämmelserna utökas från att gälla endast de tillståndshavare i marknätet vars tillstånd har förenats med de aktuella villkoren till att omfatta samtliga trådlösa TV-sändningar och andra ljudradio- sändningar än närradio och lokalradio som härrör från program- företag under svensk jurisdiktion. Då sändningstillstånden för de programföretag som lyder under svensk jurisdiktion är förena- de med villkor som motsvarar de nya bestämmelserna, bör emeller- tid inte det utökade tillsynsansvaret komma att innebära mer än en marginell ökning av nämndens arbetsbörda. Förslaget om att skall få möjlighet att be- sluta att den som överträder bestämmelserna i 6 kap. 2 § första och andra stycket RTVL om begränsningar i rätten att sända vålds- skildringar, pornografiska bilder och sexuella framställningar skall offentliggöra nämndens fällande beslut innebär en viss utvidgning av nämndens arbetsuppgifter. Härvid bör emellertid beaktas att nämnden är skyldig att anmäla till Justitiekanslern om en sändning bedöms innehålla våldsskildringar eller pornografiska bilder i strid med 6 kap. 2 § RTVL (motsvarar 6 kap. 2 § första stycket i vårt förslag). Nämnden granskar också huru- vida sändningar från programföretag som sänder med stöd av till- stånd följer tillståndsvillkor om skyldighet att ta hänsyn till mediets särskilda genomslagskraft, vilket bl.a. innefattar förbud mot sådant innehåll som avses i 6 kap. 2 § andra stycket i vårt förslag.