sou · GUB322 · 2007-01-01 00:00:00 — Vår mening är att diskrimineringsförbudet därmed inte är ut- format på ett lämpligt sätt för att uppnå ett effektivt skydd mot diskriminering i situationer där den enskilde kan missgynnas vid t.ex. försäljning av varor eller uthyrning av bostäder. Åtgärder bör därför vidtas för att bestämmelsen skall omfatta alla som tillhanda- håller varor, tjänster eller bostäder till allmänheten. Det bör här erinras om vad som tidigare redovisats om direktivet mot etnisk diskriminering och direktivet om likabehandling av kvinnor och män i fråga om varor och tjänster. Vi menar att EG- direktiven bör förstås på så sätt att nationella diskrimineringsför- bud inte kan begränsas till transaktioner som sker yrkesmässigt. Vi bedömer att EG-direktiven även innebär att vissa situationer av privat natur bör kunna undantas från diskrimineringsförbud. En sådan tolkning ligger i linje med ställningstaganden som gjorts i andra medlemsländer när EG-direktiven genomförts i nationell rätt. Vi föreslår att även privatpersoner som tillhandahåller varor, tjänster eller bostäder till allmänheten omfattas av förbudet mot diskriminering. Att tillhandahållandet skall ha skett till allmänheten får anses ligga i linje med de överväganden som gjordes vid utform- ningen av direktivet mot etnisk diskriminering och direktivet om likabehandling av kvinnor och män i fråga om varor och tjänster. När det gäller EG-direktivens materiella tillämpningsområden får anses klart att situationer där tillhandahållande av varor etc. inte riktas mot allmänheten skall ligga utanför det område som träffas av ett diskrimineringsförbud. Detta får ses som en lämplig be- gränsning av diskrimineringsförbudet med hänsyn till att en be- stämmelse som skulle gälla även interna relationer av privat natur kan förutses bli svår att tillämpa och komma att uppfattas som allt- för långtgående. Transaktioner som sker helt privat, dvs. inte når ut till en bre- dare krets personer, omfattas alltså inte av diskrimineringsförbu- det. Som exempel kan anföras att ett erbjudande om att sälja en bil inom bekantskapskretsen inte träffas av förbudet. Detsamma gäller ett erbjudande inom familjen om uthyrning av en bostad. I situa- tioner av sådant slag finns inte varan etc. tillgänglig för allmänhe- ten. Var gränsen går för vad som kan anses vara ett erbjudande till allmänheten – till exempel i fråga om erbjudanden till medlemmar i en förening – får ytterst fastställas i rättspraxis. Situationer där ett erbjudande aldrig når en bredare krets personer torde för övrigt inte träffas av diskrimineringsförbudet redan av det skälet att sådan behandling sällan kan antas ha samband med en skyddad diskrimi- neringsgrund. Genom vårt förslag utmönstras kravet på yrkesmässighet. Den förändring som sker är att privatpersoner som lämnar erbjudanden om försäljning av varor etc. utanför den privata kretsen – på så- dant sätt att varan blir tillgänglig för allmänheten – även kommer att omfattas av diskrimineringsförbudet. Genom att annonsera i en dagstidning eller att lämna erbjudanden om försäljning via Internet eller genom ett anslag på en offentlig anslagstavla har varan etc. gjorts tillgänglig för allmänheten. Även situationer där det får anses känt bland en bredare krets personer att en privatperson tillhandahåller exempelvis varor trots att denne inte utannonserar varan bör inbegripas i vad som kan an- ses vara tillhandahållande till allmänheten (jfr prop. 2002/03:65). Det bör inte ställas krav på att en privatperson genomför flera försäljningar av varor eller hyr ut bostäder regelbundet. inte heller krävas att transaktionerna kan sägas ha viss ekonomisk betydelse. Även enstaka försäljningar, uthyrningar etc. utförda av privatpersoner måste ske med beaktande av att t.ex. urvalet av de personer som kommer i fråga för att hyra en bostad inte får ske på ett diskriminerande sätt. Undantag av hänsyn till skydd för privatlivet Vi föreslår att förbudet mot diskriminering för den som tillhanda- håller varor, tjänster eller bostäder till allmänheten inte skall gälla om det är nödvändigt av hänsyn till skydd för privatlivet. Som framgått betonas både i direktivet mot etnisk diskrimine- ring och direktivet om likabehandling av kvinnor och män i fråga om varor och tjänster att som diskriminering förbjuds är det viktigt att andra grundläggande fri- och rättigheter respekteras, bland annat skyddet för privat- och familjeliv och transaktioner som utförs i det sammanhanget. Enligt artikel 6.2 i Fördraget om Europeiska unionen (Unionsfördraget eller ) skall unionen som allmänna principer för gemenskapsrätten respek- tera de grundläggande rättigheterna såsom de garanteras i europeis- ka konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Europakonven- tionen gäller som lag i . Enligt artikel 8 har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv och för sitt hem. Rätten till skydd för privat- och familjelivet och för hemmet en- ligt måste således beaktas när ett diskrimine- ringsförbud skall utformas. Därvid skall en avvägning ske mellan den aktuella rättigheten och principen om icke-diskriminering. En allmän utgångspunkt bör enligt vår mening vara att ett undantag från diskrimineringsförbudet bör tolkas snävt. Situationer där vi kan se att ett undantag är angeläget är när det är fråga om transaktioner som innebär att nära personliga relationer uppkommer mellan den som t.ex. hyr ut en bostad och den som hyr bostaden. En sådan situation som särskilt har uppmärksammats i andra EU-länder som infört undantag av detta slag är uthyrning av rum i en privatbostad. I dessa fall kan uppkomma en särskild relation mellan bostadsinnehavaren och hyresgästen. Exempelvis kan det vara fråga om att gemensamt utnyttja kök eller badrum. fall – som vi bedömer är av sådan karaktär att de innefattas av skyddet enligt artikel 8 i – bör respekten för privatlivet väga tyngre än kravet på likabehandling (jfr skäl 4 i di- rektivet mot etnisk diskriminering och skäl 3 och 16 i direktivet om likabehandling av kvinnor och män i fråga om varor och tjäns- ter). Ett skäl till att situationer av detta och liknande slag bör undan- tas från diskrimineringsförbudet är att det inte kan anses förenligt med artikel 8 i att över huvud taget tvingas redovisa vilka skäl som ligger bakom hur man väljer att bo eller i övrigt anordna sitt privat- eller familjeliv eller sitt hem. Den som hyr ut ett rum på detta sätt bör enligt vår mening således fritt få välja vem han eller hon skall dela sin bostad med. Om t.ex. en kvinna annonserar om att hon hyr ut ett rum i sin bostad och anger att hon endast vill ha kvinnor som hyresgäster bör undantaget vara tillämpligt. Däremot bör inte undantaget med framgång kunna åbe- ropas om den som hyr ut ett rum i en lägenhet inte själv bor i lä- genheten, såvida det inte föreligger skäl som kan hänföras till den skyddade sfären enligt artikel 8. Det bör finnas visst utrymme för att tillämpa undantaget även i liknande situationer där erbjudanden görs till allmänheten och där försäljningen, uthyrningen etc. kan sägas ligga inom den skyddade privata sfären som behandlas ovan. Vi vill framhålla att rätten till respekt för privatlivet är en svårde- finierad rättighet som kan innehålla många aspekter. Frågan om vad som kan anses vara en kränkning av privatlivet respektive familjeli- vet och hemmet kan i enskilda fall vara föremål för olika meningar. Artikel 8 Europakonvention är föremål för en omfattande praxis. Att precisera vilka situationer som kan innefattas av skyddet för privat- eller familjelivet eller hemmet är inte möjligt att göra i mo- tiven till det undantag vi föreslår. Det är lämpligt att ge undantaget en generell utformning som får sitt närmare innehåll genom rätts- praxis. Avslutningsvis kan anföras att det kan förutses situationer där det kan vara oklart om en transaktion kan anses vara av privat natur och därmed inte diskriminerande. Som ett exempel har framförts att en privatperson bjuder ut en bil till försäljning via en annons. Han väljer att sälja bilen till en bekant trots att det inkommit högre anbud från andra. Ett annat exempel kan vara en person som utan- nonserar att han eller hon hyr ut en bostad men väljer att hyra ut till en släkting med följd att andra personer som anmält intresse Hur bör man bedöma situationen om t.ex. den person som inte får hyra bostaden hävdar att det är fråga om diskrimine- ring som har samband med en skyddad diskrimineringsgrund, t.ex. etnisk tillhörighet? Vi vill först anföra att situationer av detta slag i och för sig faller under diskrimineringsförbudet då det får anses att varan respektive bostaden är tillgängliga för allmänheten. Det bör dock betonas att i de fall säljaren eller uthyraren väljer t.ex. en släkting på grund av att han eller hon vill gynna denne kan det inte vara fråga om diskrimi- nering enligt huvudregeln i bestämmelsens första stycke. I sådana fall saknas det nödvändiga orsakssambandet mellan missgynnandet som kan ha uppkommit för en annan spekulant och en skyddad diskrimineringsgrund. En avgörande förutsättning för att diskrimi- nering skall kunna konstateras är inte för handen i dessa fall och undantagsregeln behöver därför inte aktualiseras. För det fall en spekulant förbigås av skäl som har samband med t.ex. sexuell lägg- ning eller annan skyddad diskrimineringsgrund är det å andra sidan ett fall som omfattas av diskrimineringsförbudet (huvudregeln). För att undgå ansvar för diskriminering måste säljaren etc. då åbe- ropa skäl som kan anknytas till skyddet för privatlivet. Undantag från förbudet mot könsdiskriminering Enligt den befintliga bestämmelsen lag gäller förbudet mot könsdiskriminering inte tillhandahållande av försäkringstjäns- ter eller andra tjänster eller bostäder om olika behandling av kvin- nor och män kan motiveras av ett berättigat mål och de medel som används för att uppnå målet är lämpliga och nödvändiga. Kommittén föreslog i delbetänkandet Ett utvidgat skydd mot könsdiskriminering (SOU 2004:55) att förbudet mot könsdiskrimi- nering lag skulle omfatta även försäkringstjänster. Reger- ingen gjorde dock bedömningen att frågan måste utredas ytterliga- re och aviserade sin avsikt att skyndsamt vidta de åtgärder som krävs för att ta fram ett fullgott beredningsunderlag i frågan om införandet av ett förbud mot könsdiskriminerande försäkringar, inbegripet vilka konsekvenser ett sådant förbud skulle kunna få (jfr prop. 2004/05:147 s. 92). delade regeringens bedömning (bet. 2004/05:AU7, rskr. 2004/05:267). Det nu befintliga undantaget från förbudet mot könsdiskrimine- ring bör överföras till den nya lagen om förbud och andra åtgärder mot diskriminering. Något om andra länders lagstiftning m.m. Bland övriga medlemsstater i EU har , och infört förbud mot diskriminering på grund av ålder när det gäller tillämpningsområdet varor, tjänster och bostäder. Det kan även nämnas att har ett åldersdiskrimineringsförbud på detta område. Diskrimineringslagstiftningen på består bl.a. av Equal Sta- tus Act 2000 (). Enligt är diskriminering på grund av ål- der förbjuden bl.a. vid tillhandahållande av varor, tjänster och bo- städer. Förbudet gäller till förmån för den som har uppnått . innehåller omfattande undantag från diskriminerings- förbudet. I det här sammanhanget kan nämnas bl.a. undantag för räntevillkor och för försäkringsvillkor som är förenade med en riskbedömning som baseras på försäkringstekniskt eller statistiskt faktaunderlag eller affärsmässiga faktorer. Vidare finns undantag för olika mindre bostäder eller boende som är särskilt avsett för t.ex. äldre personer. Att ge förmånliga priser på grund av en per- sons ålder är också undantaget från diskriminering. Den som anser sig vara utsatt för diskriminering i strid med lagen kan vända sig till ODEI19 – The Equality Tribunal. ODEI är inte en domstol utan ett kvasijuridiskt organ. ODEI kan fatta juridiskt bindande beslut. Ta- lan mot ODEI:s beslut såvitt avser kan föras i en circuit court. ODEI har prövat flera fall av åldersdiskriminering. Ett fall avsåg olika försäkringspremier för bilförsäkringar beroende på för- säkringstagarens ålder. ODEI ansåg att det omfattades av lagens utrymme för undantag. Ett annat fall avsåg en 80-årig försäkrings- tagare som på grund av sin ålder inte fick förnya sin bilförsäkring. Detta ansåg däremot ODEI utgöra åldersdiskriminering i strid med lagen. I finns federal lagstiftning mot åldersdiskriminering genom 2004. Lagen innehåller förbud mot åldersdiskriminering bl.a. i fråga om varor, tjänster och bostäder. Undantag från diskrimineringsförbudet finns när det gäller försäk- ringar och krediter. Frågan om åldersdiskriminering diskuteras i flera olika sammanhang inom EU. Kommissionen har tagit initiativ ge- nom ett paper () om den demografisk 19 ODEI står för Office of the Director of Equality Investigations. utvecklingen med en åldrande befolkning i och de problem som hänger samman med detta. Kommissionen följde upp detta genom att anordna en konferens kring frågorna. Vidare kan nämnas den – The Euoropean Older People´s Platform i vilken olika nationella äldreorganisationer är medlemmar. Organisationen driver äldrefrå- gor inom EU bl.a. genom att skriva olika rapporter. En rapport beskriver äldre personers erfarenheter av diskrimi- nering inom tillämpningsområdet varor, tjänster och bostäder. En- ligt rapporten förekommer åldersgränser inom försäkringsområdet, bank- och kreditområdet, i fråga om bostäder, såvitt avser förmån- liga erbjudanden att köpa varor och i fråga om avbetalningsköp. Åldersgränser i fråga om varor, tjänster och bostäder För att undersöka om det finns något behov av ett förbud mot ål- dersdiskriminering i fråga om varor, tjänster och bostäder har vi undersökt vilka åldersgränser som överhuvudtaget tillämpas. Inom området varor, tjänster och bostäder finns en legal nedre ålders- gräns – myndighetsålder – som i stor omfattning begränsar hand- lingsförmågan för personer som är gamla. I finns särskilt en åldersgräns som har betydelse för den civilrättsliga handlingsförmågan och det är myndighetsåldern . Myndighetsåldern regleras i . Den som är betecknas som underårig och är enligt 9 kap. 1 § (FB) omyndig. Den som är omyndig får i princip inte själv råda över sin egendom eller åtaga sig förbindelser av ekonomisk natur (9 kap. 1 § FB). Sådana åtgärder ankommer i stället på förmyndaren eller kräver i varje fall dennes samtycke. I vissa fall måste förmyn- daren inhämta tillstånd från överförmyndaren eller från domstol. Under särskilda förutsättningar har den som är underårig (omyn- dig) viss rätt att sköta sina ekonomiska förhållanden. Varje under- årig med eget hushåll får således själv ingå sådana rättshandlingar som är nödvändiga för den dagliga hushållningen eller för uppfost- ran av barn, som tillhör hushållet. Rättshandlingar som den under- årige ingår blir dock inte bindande för den underårige, om den med vilken rättshandlingen slöts insåg eller bort inse, att det som inför- skaffades genom rättshandlingen inte var nödvändigt (9 kap. 2 a § FB). Enligt 9 kap. 3 § FB får den underårige själv råda över vad han eller hon har förvärvat genom eget arbete efter fyllda . Detsamma gäller avkastningen av sådan egendom och vad som trätt i egendomens ställe. Myndighetsåldern knyter an till en rad andra regler inom familje- rättslig lagstiftning, skattelagstiftning, straffrätten, , utbildningsområdet och socialförsäkringens område. 18-årsgränsen har även stöd i . Enligt arti- kel 1 i konventionen avses med barn varje människa under , om inte barnet blir myndigt tidigare enligt den lag som gäller för barnet. Alkohollagen (1994:1738) innehåller två åldersgränser. Dessa ål- dersgränser är bestämda av alkoholpolitiska skäl. Vid detaljhandel med spritdrycker, vin och starköl får varor inte säljas eller lämnas ut till den som inte har fyllt (3 kap. 8 § första stycket första meningen). Denna åldersgräns har gällt då myndighets- åldern från 21. justerades inköpsåldern i systembutikerna. 1974 sänktes myndighetsåldern till . I sam- band med detta utreddes även en eventuell sänkning av inköpsål- dern. Man stannade dock för att 20-årsgränsen skulle behållas i syf- te att senarelägga ungdomars kontakt med alkohol. Vid servering av alkoholdrycker får varor inte säljas eller lämnas ut till den som inte fyllt (3 kap. 8 § första stycket andra me- ningen). Vid detaljhandel med öl får varor inte säljas eller lämnas ut till den som inte fyllt (3 kap. 8 § första stycket andra mening- en). Tobakslagen (1993:581) innehåller en 18-årsgräns för tobaksinköp. Enligt 12 § får inte tobaksvaror säljas eller på annat sätt lämnas ut i näringsverksamhet till den som inte har fyllt . Lösningsmedel, som vid inandning medför eller kan befaras medföra berusning, får inte säljas till den som är enligt förordningen (1977:994) om försäljning och förvaring av vissa flyk- tiga lösningsmedel m.m. Förordningen är bl.a. tillämplig på butang- as som förekommer i cigarettändare och engångsbehållare för åter- fyllning av tändare. Injektionssprutor och kanyler får inte säljas till den som är enligt kungörelsen (1968:71) angående tillämpningen av för- ordningen (1968:70) med vissa bestämmelser om injektionssprutor och kanyler. Explosiva varor får hanteras endast av den som fyllt enligt 8 § förordningen (1988:1145) om brandfarliga och explosiva varor. För den statliga filmcensuren – som omfattar film eller videogram – gäller för visning åldersgränserna 7, 11 och , där den senare utgör gränsen för vuxenfilm. Genom den s.k. ledsagarregeln får dock den som är och den som har fyllt men inte se filmer som är tillåtna från respektive om han eller hon är i sällskap med någon som har fyllt . Åldersgränsbe- stämmelserna finns i 5 och 6 §§ lagen (1990:886) om granskning och kontroll av filmer och videogram. Produktsäkerhetslagen (2004:451) har till ändamål att säkerställa att varor och tjänster som tillhandahålls konsumenter inte orsakar personskador. Lagen tillämpas i fråga om varor och tjänster som tillhandahålls i näringsverksamhet och varor som tillhandahålls i offentlig verksamhet. Lagen skall komplettera och fylla ut special- lagstiftningen på produktsäkerhetsområdet. Konsumenterna garan- teras därigenom en miniminivå för produktsäkerhet beträffande samtliga varor och tjänster. Produktsäkerhetslagen innehåller inte några åldersgränser. har dock lämnat riktlinjer på vissa områden. Enligt dessa riktlinjer får bl.a. inte lim säljas till den som är och marknadsföring av experimentlådor med kemikalier får inte riktas till barn . För att delta i vadhållning i samband med hästtävling, automatspel, roulettspel, tärningsspel eller kortspel fordras att man fyllt enligt 35 § lotterilagen (1994:1000). tillämpar en 18-årsgräns för deltagande i bolagets spel. Bingohallarnas branschorganisation rekommenderar sina medlemsföretag att iaktta en 18-årsgräns för deltagande i bin- go. Penninglotterier tillämpar en 16-årsgräns för köp av lotter. Det är vidare känt att restauranger, dansställen och nattklubbar till- lämpar olika åldersgränser. Dessa kan i viss många grunda sig på alkohollagens åldersgränser men har ofta en annan bakgrund. När- ingsidkaren önskar genom åldersgränser styra vilken typ av gäster som får tillträde. T.ex vill man undvika alltför unga personer av or- saker som att dessa kan bli stökiga eller inte har råd att betala för sig. Det förekommer också att vanliga butiker har anslag om att de har vissa åldersgränser för sina kunder. Syftet tycks vara att härigenom försöka minska risken för snatterier. Priser på olika biljetter för bl.a. resor och underhållning samt inträ- desavgifter är vanligen förenade med olika barn, ungdoms- och se- niorrabatter. Tillämpar banker och kreditgivare särskilda villkor som direkt eller indirekt innebär att låntagarens ålder har betydelse? En översiktlig kartläggning visar att de villkor som banker tillämpar vid beviljande av lån och krediter varierar. Genomgående ställs krav på att låntaga- ren skall vara minst dvs. ha uppnått den legala myn- dighetsåldern. Enligt får den som är omyndig inte själv åta sig förbindelser av ekonomisk natur (9 kap. 1 §). Några banker (bl.a. Ica-banken och IKANO-banken) har som villkor att lånet skall vara återbetalat vid viss ålder t.ex. 70 eller . Detta innebär att lån inte ges till personer som uppnått denna ålder. Vissa banker ställer i stället krav på att låntagaren skall ha en viss angiven årsinkomst eller fast inkomst. Som fast inkomst finns det banker som inte godkänner t.ex. aktivitetsstöd, A-kassa eller inkomst som inte är skattepliktig. Några banker erbjuder särskilda s.k. seniorlån till personer som över 55 eller . En fråga som () har tagit ställning till är huruvida det skulle strida mot gällande lagstiftning eller god kre- ditgivningssed att lämna krediter till äldre personer, där man kan antaga att de p.g.a. sin höga ålder ej kommer att kunna återbetala hela krediten innan statistiskt förväntat dödsfall, eller att de mot bakgrund av låga pensioner ej har möjlighet att betala räntor och kapitalbelopp med framtida förväntade inkomster. Enligt bankrörelselagen (1987:617) får kredit beviljas endast om låntagaren på goda grunder kan förväntas fullgöra låneförbindelsen. Dessutom krävs betryggande säkerhet i fast eller lös egendom eller i form av borgen. Banken får dock avstå från sådan säkerhet om den kan anses obehövlig eller om det annars föreligger särskilda skäl att avstå från säkerhet (2 kap. 13 §). I förarbetena definieras uttrycket fullgöra åtaganden gentemot banken enligt en låneförbindelse som att betala ränta och amorte- ring samt slutligen återbetala krediten i enlighet med förbindelsen (se prop. 1983/84:146 s. 11). Vidare sägs i propositionen att En bank skall alltså inte lämna någon kredit mot säkerhet, om det re- dan från början framstår som sannolikt att säkerheten måste reali- seras för att krediten skall kunna återbetalas. har i sitt allmänna råd 1995:49 om kreditris- ker i kreditinstitut och värdepappersbolag definierat betalnings- förmåga som kredittagarens möjlighet att i rätt tid fullgöra sina förpliktelser genom att ta i anspråk tillgångar och förväntade in- komster. har vidare (i en promemoria från ) uttalat att man inte ser några hinder för kreditinstitut att lämna krediter till äldre personer eller till personer som tar upp t.ex. ett bottenlån, när den överenskomna kredittiden är längre än personens förväntade återstående livslängd. anser vidare att kreditinstituten i sin prövning bör pröva betal- ningsförmågan utifrån såväl förväntade intäkter som möjligheten att ta tillgångar i anspråk. Detta innebär att en person med låga in- komster, men med nettotillgångar som bedöms tillräckliga för att fullgöra förpliktelserna gentemot institutet och övriga gäldenärer, inte av skäl att de har låga nettoinkomster behöver vara förhindrade att erhålla lån. Vad så gäller försäkring bör framhållas att ett avtal om försäkring i det enskilda fallet ofta bygger på en riskbedömning från försäk- ringsgivarens sida (det gäller särskilt vid individuell försäkring). Med risk menas att det är osäkert om den händelse som försäkring- en tar sikte på (t.ex. sjukdom, olycksfall eller dödsfall vid person- försäkring och brand, bilolycka eller stöld vid skadeförsäkring) kommer att inträffa eller inte. Försäkringens idé är att utjämna ris- kerna mellan medlemmarna i ett kollektiv. Ett grundläggande inslag i försäkringsidén är att en risk inte skall ha realiserats innan försäk- ringen tecknas, och det skall i princip inte heller finnas tecken på att det håller på att ske. Detta betyder att de försäkringstekniska riskbedömningen i det enskilda fallet kan medföra att en person vägras försäkringsskydd eller bara kan få det på sämre villkor, t.ex. mot en högre premie än den normala. Såväl lagen (1927:77) om för- säkringsavtal (upphävs per ) som konsumentförsäk- ringslagen (1980:38) ger uttryck för att en riskbedömning skall kunna göras som leder till ett sådant resultat.