sou · GUB385 · 2007-01-01 00:00:00 — Detta beroende på att en total- försvarspliktigs förutsättningar att fullgöra värnplikt eller civilplikt skall kunna utredas och bedömas. Reglering finns även avseende att varje svensk man som är totalförsvarspliktig är skyldig att genomgå mönstring (2 kap. 2 §). Mönstring skall ske i den totalförsvars- pliktiges personliga närvaro och den skall omfatta medicinska och psykologiska undersökningar samt annan utredning av hans personliga förhållanden (2 kap. 3 §). I förarbetena anges att undersökningarna och den övriga utredningen inte skall vara mer ingående eller omfattande än vad som krävs för att uppnå syftet, dvs. att bedöma den totalförsvarspliktiges förutsättningar att full- göra den tjänstgöring som kan komma i fråga. Vid bedömningen av om en totalförsvarspliktig saknar förutsättningar att fullgöra totalförsvarsplikt skall utgångspunkten vara att förutsättningar saknas om någon på grund av sjukdom eller av någon annan orsak har sin fysiska eller psykiska prestationsförmåga nedsatt i sådan grad att tjänsten inte kan fullgöras eller annars genom tjänst- göringen löper särskild risk att få en sådan nedsättning av prestationsförmågan. De medicinska undersökningarna skall avse hans eller hennes hälsotillstånd och fysiska förutsättningar i övrigt. De psykologiska undersökningarna, som består av tester och samtal, skall klarlägga de mentala förutsättningarna att klara av att tjänstgöra i krig samt ge underlag för inskrivning till chefsbefattningar. Utredningen skall även mer allmänt avse de förutsättningar som en totalförsvars- Gällande regler och praxis rörande drogtester pliktig har för att tjänstgöra i olika befattningar och verksamhets- områden inom totalförsvaret och för att tjänstgöra på olika platser i landet. Genom utredningen skall sålunda klarläggas om den totalförsvarspliktige har särskilda färdigheter eller intressen som kan vara av betydelse (prop. 1994/95:6 s. 121 och 164). I 3 kap. 9 § anges att en totalförsvarspliktig är skyldig att genom- gå förnyad mönstring eller annan utredning enligt lagens 2 kapitel om det behövs för bedömningen avseende vissa angivna beslut. Vägran att aktivt medverka vid mönstring är inte straffbelagd. Bedömningen av förutsättningarna att fullgöra totalförsvarsplikt får i ett sådant fall göras på den utredning som på annat sätt kan inhämtas om den totalförsvarspliktige. Däremot är en personlig närvaro en förutsättning för att en mönstring skall anses ha ägt rum. Den som inte självmant inställer sig får hämtas och skall också straffas för sin utevaro enligt bestämmelserna i 10 kap. I 5 kap. 12 § regleras när grundutbildning och repetitions- utbildning skall avbrytas. Här anges att utbildningen skall avbrytas om den som fullgör tjänstgöringen har varit frånvarande från tjänsten att utbildningsmålet inte kommer att uppnås. Vidare skall utbildningen avbrytas om den som fullgör tjänstgöringen på grund av tillfälligt nedsatt fysisk eller psykisk prestationsförmåga kan antas komma att vara frånvarande från tjänsten att utbildningsmålet inte kommer att nås. I 5 kap. 5 § förordningen om totalförsvarsplikt anges att grund- utbildning som skall pågå skall avbrytas om den totalförsvarspliktige har varit eller kan antas komma att vara frånvarande så många tjänstgöringsdagar som motsvarar en tiondel av det antal dagar, avrundat till närmast högre tiotal, som han är inkallad att tjänstgöra. Frånvaro på grund av ledighet eller under del av tjänstgöringsdag skall därvid inte medräknas. Ytterligare bestämmelser finns i 5 kap. 13 § lagen om total- försvarsplikt. Här anges bl.a. att värnplikt och civilplikt skall avbrytas om den som fullgör tjänstgöringen vägrar eller underlåter att fullgöra sina skyldigheter under tjänstgöringen och det kan antas att han eller hon inte heller i fortsättningen kommer att fullgöra dessa skyldigheter. Därtill finns bestämmelser i 3 kap. 9 § där det anges att ett inskrivningsbeslut får ändras av . I 10 kapitlet lagen om totalförsvarsplikt finns straffbestäm- melser. I 2 § regleras bl.a. att en totalförsvarspliktig kan dömas till brott mot totalförsvarsplikten. Påföljden är böter eller fängelse i Gällande regler och praxis rörande drogtester Om en totalförsvarspliktig uppsåtligen vägrar eller underlåter att lyda en förmans eller annan chefs order eller på annat sätt åsidosätter vad som åligger honom eller henne under tjänstgöringen döms den totalförsvarspliktige till brott mot total- försvarsplikten om gärningen är ägnad att medföra avsevärt men för utbildningen eller tjänsten i övrigt. Därtill finns reglering av intresse i detta sammanhang i lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret, m.m. Där stadgas att en totalförsvarspliktig skall åläggas disciplinpåföljd för disciplinförseelse om han eller hon uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter vad han eller hon på grund av instruktioner, förmäns eller andra chefers order eller i övrigt skall iaktta i tjänsten (8 §). De disciplinpåföljder som finns är varning, extratjänst och löneavdrag. Vid val av påföljd är varning att anse som en lindrigare påföljd än extratjänst och löneavdrag (10 §). Regeringsformen innehåller regler om förhållandet mellan den enskilde och det allmänna och om hur föreskrifter om åligganden för enskilda får utformas. Genom regeringsformen är varje medborgare skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp (2 kap. 6 § regeringsformen). Begräns- ningar av det skydd som uppställs genom denna bestämmelse får göras endast genom lag. För att begränsning skall få ske måste en sådan tillgodose ändamål som är godtagbart i ett demokratiskt samhälle. Därtill får begränsningen aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den (2 kap. 12 § regeringsformen). Utöver denna reglering stadgas i 8 kap. 3 § regeringsformen att föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och det allmänna, som gäller åligganden för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden, meddelas genom lag. Enligt denna bestämmelse kan normgivningskompetensen under vissa i kapitlet angivna förutsättningar delegeras till regeringen. Gällande regler och praxis rörande drogtester Vad är ett kroppsligt ingrepp? Enligt förarbetena menas med kroppsligt ingrepp främst våld mot människokroppen. Dessutom hänförs hit läkarundersökningar, smärre ingrepp som vaccinering och blodprovstagning samt liknande företeelser som brukar betecknas med ordet kropps- besiktning (prop. 1975/76:209 s. 147, jfr även JO 1993/94, s. 287 f.). När det gäller urinprovstagning och om sådan åtgärd skall anses utgöra ett kroppsligt ingrepp är rättsläget något oklart. JO har berört frågan i några ärenden vilka kort redovisas nedan. JO Sverne framförde kritik mot ett inackorderingshem för att personalen utan ett uttryckligt lagstöd hade beslutat att en klient skulle lämna urinprov, i annat fall hotades klienten av sanktion. JO noterade att det vid inackorderingshemmet hade saknats lagstöd för att utföra kroppsvisitation och kroppsligt ingrepp till vilket JO även räknade urinprovstagning och utandningsprov (JO 1984/85 s. 227). JO Holstad gjorde i ett annat ärende en motsatt bedömning. Ärendet gällde en skola som genomfört urinprovstest av eleverna utan att informera om att deltagandet var frivilligt. JO ansåg att det var tveksamt om urinprovstagning var att betrakta som ett kropps- ligt ingrepp i regeringsformens mening. JO anförde att förarbetena ger här inga klara besked och för allmänt språkbruk framstår det som främmande att beteckna ifrågavarande provtagning som ett kroppsligt ingrepp (JO 1984/85 s. 343). JO Ragnemalm framhöll i ett uttalande att urinprovstagning visserligen var en åtgärd som uppvisade avsevärda likheter med blodprovstagning och utandningsprov men att urinprovstagning å andra sidan inte uttryckligen likställts med sistnämnda åtgärd i vare sig förarbeten eller lagkommentar. JO Ragnemalm ansåg emellertid ändå att ett åläggande att medverka vid sådan provtagning som huvudregel måste grundas på föreskrifter, som meddelas genom lag, dock med den skillnaden, att normgivningskompetensen i sådana fall under vissa i kapitlet angivna förutsättningar kan delegeras till regeringen, dvs. att det likväl krävs lagstöd enligt 8 kap. 3 § regeringsformen (JO 1988/89 s. 350). Samma ställningstagande gjorde JO Ragnemalm i ett liknande ärende (JO 1992/93 s. 495). JO Pennlöv har prövat frågan om former för urinprovstagning av en kvinnlig intagen på kriminalvårdsanstalt. I sitt yttrande till JO anför kriminalvården att konklusionen blev att kroppsbesiktning Gällande regler och praxis rörande drogtester JO uttalade att han delar den bedömning som framfört i sitt remissvar (JO 2000/01 s. 218). har i en artikel 2002 anfört att hon inte kan tolka JO:s uttalande (JO 2000/01 s. 218) på annat sätt än att urinprovstagning på nytt inkluderas i 2 kap. 6 § regeringsformen, dvs. att urinprovstagning är att anse som ett kroppsligt ingrepp. I artikeln anför vidare att Det verkar helt enkelt inte rimligt att ett utandningsprov hänförs till RF 2:6 medan ett urinprov faller utanför, särskilt inte med den förklaringen att endast det förra fanns medtaget i enumerationen i grundlags- motiven; det bör väl ändå vara helt andra kriterier än slumpvis gjorda uppräkningar som styr omfattningen av grundlagsskyddet? (Warnling-Nerep, [2000]. Påtvingat kroppsligt ingrepp RF 2:6 och JO:s vägledande funktion. Förvaltningsrättslig tidskrift 2002 s. 19–42). JO har i två ärenden uttalat att hon instämmer i Ragnemalms bedömning att det knappast finns grund att hävda att ett åläggande att lämna urinprov skulle kräva lagstöd på grund av stadgandena i 2 kap. 6 § och 2 kap. 12 § regeringsformen men att det bör beaktas att dylikt åläggande ändå enligt 8 kap. 3 § regeringsformen som huvudregel måste grundas på föreskrifter som meddelas genom lag. Dock med den skillnaden att norm- givningskompetensen i sådant fall under vissa i kapitlets angivna förutsättningar kan delegeras till regeringen (JO dnr. 3700–2002, beslut och dnr 3272–2002, beslut ). JO uttalar i ett ärende att JO i flera tidigare beslut (se exempelvis 1988/89 s. 350, 1993/94 s. 283 och 1995/96 s. 294) funnit att det inte kan anses som ett kroppsligt ingrepp när en enskild åläggs att lämna urinprov. Med detta synsätt utgör ett krav på urinprov således inte ett sådant kroppligt ingrepp mot vilket den enskilde åtnjuter ett särskilt skydd enligt 2 kap. 6 och 12 §§ regeringsformen. Därtill redogör JO för regleringen i 8 kap. 3 § regeringsformen och anger att föreskrifter om förhållandet mellan enskilda och det allmänna, som gäller åligganden för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga förhållanden måste som huvudregel meddelas genom lag (JO dnr. 2461–2003, beslut ). Även har uttalat sig i frågan. I en avhandling från henne framhåller hon att det inte framstår som rimligt att alkoholutandningsprov betraktas som kroppsligt ingrepp men Gällande regler och praxis rörande drogtester däremot inte urinprovstagning, enbart av det skälet att den förra åtgärden men inte den senare finns angiven i en exemplifierande, icke uttömmande uppräkning i regeringsformens förarbeten (, [1994]. Samtycke till medicinsk vård och behandling: en rättsvetenskaplig studie. Akademisk avhandling, s. 103, : Iustus förlag). Sammanfattningsvis kan anföras att det står klart att blodprovs- tagning och utandningsprov är åtgärder som utgör ett kroppsligt ingrepp. När det gäller urinprovstagning är rättsläget något oklart. När man tolkar JO:s uttalanden (beskrivna ovan) tycks dock, oavsett om urinprovstagning utgör ett kroppsligt ingrepp, krävas för att ett sådant skall få tas i förhållandet mellan enskilda och det allmänna, att en reglering härom har meddelats i lag (8 kap. 3 § regeringsformen). I detta sammanhang skall upplysas att det i doktrin ifrågasatts om inte drogtester av anställda i staten skulle kunna likställas med vad som gäller för anställda inom den privata arbetsmarknaden och därmed kunna beslutas som ett renodlat arbetsledningsbeslut (se mer härom under avsnitt 8.10). Kan ett frivilligt samtycke till kroppsligt ingrepp ersätta en lagreglering? Nedan redovisas i korthet vad ett frivilligt samtycke till en integritetskränkande åtgärd har för verkan. Frågan är om ett frivilligt samtycke kan ersätta legala förutsättningar för tvångs- medel om man anser att sådana saknas. I samband med den senaste revideringen av bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning erinrade dåvarande departementschefen om att frågan om samtycke inte generellt reglerades i . Han anförde följande. Med visst fog kan man i sådant fall påstå att det överhuvudtaget inte är fråga om någon tvångsmedelsanvändning, eftersom tvångs- momentet saknas. Grundlagsskyddet avser ju också enbart påtvingade ingrepp. Så snart ingreppet inte är påtvingat, eller m. a. o. frivilligt, är det inte frågan om någon inskränkning i det grundlagsenliga skyddet. Den förhärskande uppfattningen är också att samtycke innebär att en åtgärd, som utan samtycke vore grundlagsstridig, får genomföras (prop. 1993/94:24 s. 39). Gällande regler och praxis rörande drogtester JO har därutöver vid olika tillfällen behandlat frågan om innebörden av frivillighet i samband med användningen av integritetskränkande åtgärder. JO Sverne har framhållit att från grundlagsskyddet för den kroppsliga integriteten kan man avstå genom att lämna sitt medgivande till åtgärden. Avståendet måste dock i sådant fall vara frivilligt och ej påtvingat genom hot om sanktion (JO 1984/85 s. 227). JO har uttalat att det rent allmänt kan sägas att så länge en intagen på ett LVM-hem frivilligt lämnar urinprov finns det inte någon anledning att kritisera förfarandet (JO 1995/96 s. 294, se också JO 1993/94 s. 302). Frågan om samtycke till användningen av tvångsmedel har alltså ofta inte betraktats som en kontroversiell fråga. JO har däremot framhållit att enligt hans mening kan den enskildes samtycke i princip inte åberopas till stöd för ett intrång på det grundlagsskyddade området, om uttryckligt lagstöd för ett sådant åberopande saknas (JO 1991/92 s. 114). I ett annat avgjort ärende rörande samtycke till DNA- provtagning har JO förordat en lagreglering också av de undersökningar som anses kunna grundas på samtycke (dnr 696–2001, beslut ). Beträffande samtycke till åtgärder som utgör straffprocessuella tvångsmedel ansåg att det kan ifrågasättas om ett ingripande som utgör ett intrång i de mänskliga fri- och rättigheterna, såsom dessa beskrivs i regeringsformen och i de internationella konventionerna över huvud taget bör få ske med stöd av samtycke (SOU 1995:47 s. 144). Vidare framhölls att om en person tillåter polisen att komma in och undersöka hans bostad, är det inte säkert att det sker fullt frivilligt. Polismannen kan mycket väl anse att han inte har använt tvång, medan det för den enskilde har framstått som att han inte hade något val. Ett ingripande som i det enskilda fallet kan genomföras utan tvång bör därför betraktas som ett fall av tvångsmedelsanvändning, om den ingripande myndigheten har möjlighet att använda tvång om det skulle behövas. En polisman som ingriper i myndighetsutövning ger rent faktiskt uttryck för samhällets maktbefogenheter, oavsett om han använder tvång eller inte. Så torde det också uppfattas av den person som ingripandet riktat sig mot och som därför befinner sig i ett sådant underläge att det strängt taget aldrig kan bli tal om någon egentlig frivillighet (SOU 1995:47 s. 143, 145). Gällande regler och praxis rörande drogtester samlade slutsats var att frivilligheten ofta var mer eller mindre illusorisk. Det fanns därför en avsevärd risk för att det ur den enskildes synvinkel i praktiken inte blir någon skillnad mellan åtgärder som kan genomföras med tvång och sådana åtgärder som förutsätter medverkan (SOU 1995:47 s. 150). Proportionalitets- och behovsprincipen är två viktiga principer inom svensk rätt som är av betydelse när tillåtligheten avseende inskränkningar i den personliga integriteten diskuteras. Proportionalitetsprincipen innebär att nackdelar för den enskilde skall stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden. Principen är fundamental och har vunnit ett uttryckligt erkännande i svensk rättpraxis inte minst genom Europa- domstolens för de mänskliga rättigheterna och rättstillämpning. Tillämpningen av proportionalitetsprincipen har även aktualiserats i flera ärenden hos JO (se t.ex. JO 1992/93 s. 155, JO 1994/95 s. 149 och JO 1997/98 s. 133). Principen är också lagfäst i olika lagar såsom regler om straffprocessuella tvångsmedel (24 kap. 1 §, 25 kap. 1 §, 26 kap. 1 §, 27 kap. 1 § och 28 kap. 3 a §), polislagen (1984:387), lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Behovsprincipen innebär att det inte är tillåtet att använda en mer ingripande åtgärd än vad som krävs för att uppnå det avsedda resultatet. Skulle t.ex. en åtgärd av stor vikt kunna motivera ganska hårda metoder enligt proportionalitetsprincipen får den ändå inte tillgripas om målet kan uppnås med mildare medel. En myndighet har en allmän skyldighet att i sin myndighets- utövning tillämpa de båda principerna. Detta innebär att vid frågan om genomförande av drogtester måste de nackdelar för den enskilde såsom inskränkning i den personliga integriteten stå i rimlig proportion till vad som kan vinnas med åtgärden vilket måste vara drogfri miljö och höjd säkerhet. Därtill kommer att drogtester inte skall användas om målet dvs. drogfri miljö och hög säkerhet kan uppnås med mildare medel t.ex. utbildning och information. Gällande regler och praxis rörande drogtester Enligt 2 kap. 23 § regeringsformen får lag eller föreskrift inte meddelas i strid med åtaganden på grund av den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Artikel 8 i , som har rubriken skydd för privat- och familjeliv, har följande lydelse. 1.Var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. 2.Offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokra- tiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Av intresse är om drogtester faller in under artikelns tillämpnings- område. I doktrinen nämns medicinska undersökningar av den enskilde som en särskild kränkning. Kommissionen har emellertid uttalat att det torde vara tyngden av de medicinska skälen och inte själva ingreppet i sig som avgör om åtgärder av detta slag innebär en kränkning av rätten till privatliv. Också en mindre medicinsk undersökning kan alltså innebära en kränkning. har i beslut meddelat att domstolen inte tar upp till prövning en dom från Arbetsdomstolen (AD 1998 nr 97) som gav arbetsgivaren vid ett kärnkraftverk i rätt att kräva drogtester av lokalvårdare som inte rörde sig i riskutrymmen på kärnkraftverket. (Domen refereras nedan under avsnitt 8.11 Arbetsdomstolens praxis rörande drogtester). Inför gjorde klaganden gällande att den skyldighet att genomgå drogtestning som hon ålagts utgjorde en kränkning av hennes rätt till respekt för privatlivet enligt artikel 8 i . , som fann att klagomålet var uppenbart ogrundat, uttalade att drogtestningen kunde rättfärdigas med stöd av andra stycket i artikel 8 och angav som skäl för sin slutsats i huvudsak följande. Först och främst var den ålagda skyldigheten att genomgå drog- testning tillräckligt grundad i svensk rätt för att kunna anses ha haft stöd i lag i den mening som avses i andra stycket av artikel 8. Gällande regler och praxis rörande drogtester De anställda hade informerats om drogpolicyprogrammet. Skyldig- heten ifråga var visserligen inte lagreglerad men Arbetsdomstolen hade fastslagit att den av arbetsmarknadens parter överenskomna principen om arbetsgivarens rätt att leda och organisera arbetet var en allmän rättsprincip. Vidare hade den ansett att denna princip innefattar en rätt att vidta kontrollåtgärder i form av t.ex. alkohol- och drogtester. Arbetsdomstolen hade i det aktuella fallet funnit att testerna var naturligt kopplade till bolagets verksamhet och en rätt att beordra de anställda att genomgå sådana tester kunde därför anses som en del av bolagets rätt att leda och organisera arbetet i enlighet med det centrala avtalet. Vidare kunde kravet på drogtestning anses ha haft till syfte att tillgodose flera av de intressen som anges i andra stycket av artikel 8, bl.a. allmän säkerhet och skydd för andra personers fri- och rättigheter. Slutligen kom fram till att proportionalitets- kravet i andra stycket av artikel 8 var uppfyllt. En rimlig balans hade upprätthållits mellan de allmänna intressena och klagandens intresse av skydd för den personliga integriteten. Vid denna bedömning beaktades bl.a. att man på ett kärnkraftverk av naturliga skäl måste upprätthålla mycket höga krav på säkerhet, vilket motiverade kontrollåtgärder av olika slag i förhållande till de anställda. Ett drogpolicyprogram med regelbundna tester måste därför i sig anses berättigat. Domstolen fann också att genom- förandet av programmet i det aktuella fallet var acceptabelt och att rimlig hänsyn hade tagits till klagandens intresse av skydd för den personliga integriteten. Domstolen betonade bl.a. att testerna utfördes på samtliga anställda och att ingen därför behövde känna sig utpekad. Testerna genomfördes i avskildhet och testresultaten visades bara för personer som arbetade med drogpolicyprogrammet och användes inte för något annat syfte än att avslöja eventuell alkohol- och drogkonsumtion. När det gällde drogtesternas effektivitet, vilken hade ifrågasatts av klaganden, noterade domstolen bl.a. att ett av huvudsyftena var den preventiva effekten. uttalanden avser visserligen privatanställda vilka inte omfattas av skyddsregeln i 2 kap. 6 § regeringsformen. De krav som domstolen menar måste vara uppfyllda enligt artikel 8 är dock jämförbara med dem som gäller för att drogtestning av offentlig anställda skall kunna tillåtas mot bakgrund av bestämmelserna i regeringsformen. Gällande regler och praxis rörande drogtester Arbetsmiljölagen (1977:1160) anger de grundläggande reglerna för arbetsmiljöns karaktär. Till lagen ansluter arbetsmiljöförordningen som innehåller bemyndiganden för att meddela föreskrifter om de närmare krav som arbetsmiljön skall uppfylla. Arbetsmiljöns föreskrifter finns samlade i (). De flesta av arbetsmiljölagens regler gäller även för totalförsvarspliktiga och totalförsvaret. I lagen anges att vid tillämpningen av 2–4 och 7–9 kap. skall med arbetstagare likställas den som tjänstgör enligt lagen om totalförsvarsplikt och det som sägs om arbetsgivare skall gälla den som driver den verksamhet i vilket arbetet utförs (1 kap. 3 §). I 1 kap. 5 § anges att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela särskilda föreskrifter för totalförsvaret med avvikelse från lagen. Bestämmelserna i arbetsmiljölagen innebär att arbetsgivaren har en skyldighet att anordna arbetsmiljön på ett sätt som gör den så säker som möjligt. I lagen finns en rad olika bestämmelser om hur arbetsgivaren skall uppnå det ovan beskrivna syftet med lagen. I lagen anges bl.a. att arbetsgivaren systematiskt skall planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att arbetsmiljön uppfyller föreskrivna krav på en god arbetsmiljö. Arbetsgivaren skall utreda arbetsskador, fortlöpande undersöka riskerna i verksamheten och vidta de åtgärder som föranleds av detta. Åtgärder som inte kan vidtas skall tidsplaneras. Arbetsgivaren skall i den utsträckning verksamheten kräver dokumentera arbetsmiljön och arbetet med denna. Handlings- planer skall därvid upprättas.