sou · GUB321 · 2007-01-01 00:00:00 — Mediernas vi och dom Mediernas Vi och Dom Mediernas betydelse för den strukturella diskrimineringen Rapport av Utredningen om makt, integration och strukturell diskriminering SOU och Ds kan köpas från kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar på uppdrag av . Beställningsadress: kundtjänst 106 47 Orderfax: Ordertel: E-post: Internet: Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen, 2003. – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som skall svara på remiss. Broschyren är gratis och kan laddas ner eller beställas på Utredningen om Makt, integration och strukturell diskriminering tillsattes efter ett regeringsbeslut och har i upp- drag att identifiera och kartlägga mekanismer bakom strukturell/ institutionell diskriminering på grund av etnisk och religiös till- hörighet. Resultaten ska redovisas successivt i syfte att ge underlag för en fördjupad diskussion om och åtgärder mot strukturella hinder för att alla medborgare ska kunna delta i samhällslivet på lika villkor och med samma möjligheter. Föreliggande rapport granskar den strukturella/institutionella diskrimineringen inom media och är utredningens fjärde publika- tion. Media och dess påverkan på den allmänna opinionen har länge studerats inom samhällsvetenskaperna. En del forskare har studerat medias roll för reproduktionen av vedertagna normer och föreställ- ningar som råder i ett samhälle. Dessa vedertagna normaliteter påverkar journalisterna på många olika sätt. De allra flesta journa- lister har socialiserats i ett socialt sammanhang där det råder ett djuprotat vi-och-dem-tänkande som reproduceras genom försko- lan, skolan och det etablerade mediala och politiska systemet. Journalisterna har dessutom gått en utbildning som också för- stärker studenternas redan förvärvade normer, värderingar och ve- dertagna föreställningar om de andra. Sedan gör dessa färdigut- bildade journalister inträde på den mediala arbetsmarknaden med dess institutionella sammansättning som reproducerar den struktu- rella/institutionella diskrimineringen. Media är dock inte en isolerad och självständig aktör som ensam bär ansvaret för reproduktionen av de negativa föreställningarna om de andra. Interaktionen och relationer med andra maktcentra, som t.ex. det politiska systemet, utbildningssystemet och marknaden, är bidragande faktorer för den mediala reproduktionen av de etablerade föreställningarna om det normala vi och det avvikande dem som därmed reproducerar de etniska hierarkierna i samhället. En rad olika mediala händelser kan exemplifieras där de andra å ena sidan, och vi å den andra essentialiseras som två väsenskilda grupper med vitt skilda kulturella egenskaper. Vi görs till det normala, det bekanta och måttstocken för bedömningen av de andra. Skillnaderna med och avvikelserna från ett föreställt och homogent vi görs till centrala värden som ger en händelse ny- hetsvärde. Till exempel blir rapporteringen av hedersmord och avvikelser, som diskuteras i denna antologi, och invand- rarnas kriminalitet viktiga nyheter och ges oproportionell plats i svenska medier. Detta följer vad kallar åtskiljan- dets logik. Man skapar två grupper, invandrare och svenskar och tilldelar dem olika essentiella egenskaper och återskapar där- med det etablerade vi-och-dem-tänkandet och de handlingar som följer av detta. Media är enligt maktutredningen (SOU 1990:44) det tredje maktcentrat i . En makt som ska kontrollera makten men ofta själv inte underkastar sig samma kontroll för att granska sin roll för reproduktionen av de etniska orättvisorna i samhället. Men bilden är långt ifrån okomplicerad. Inom det mediala området finns det aktörer som motverkar medias vedertagna roll som majoritets- samhällets organiserade röst och försöker förmedla andra perspek- tiv. Tyvärr är dessa journalister få och agerar oftast i motvind. Skillnaderna är dock inte begränsade till journalisterna utan också mellan olika medier. Det finns vissa etablerade medier som har som sin huvuduppgift att försvara sitt normala arbetssätt och repro- ducera den diskursiva diskrimineringen med alla medel. Det finns exempel på dessa medier att hämta i denna rapport. har från många håll hörts krav på ökad mång- fald inom journalistkåren. Detta måste betraktas som ett positivt steg med förbehåll. Som bidragsgivare till denna antologi visar, föl- jer anställningen av personer med invandrarbakgrund oftast ett be- stämt mönster. De etablerade medierna anställer personer med invandrarbakgrund som är beredda att anpassa sig till det normala arbetet på redaktionerna. Med andra ord, de som är beredda att skriva som vi är välkomna inom vissa ramar; kanske som en invandrarkvot. Detta fenomen är ett växande inslag i den fre- kventa rapporteringen av de andra och deras problem. En skara av experter med invandrarbakgrund som säger vad vi vill höra om dem utgör invandrarkvoten som säger sanningen om Deras expertis är oftast begränsad till deras rötter som per automatik ger demkulturkompetens och gör dem legitima sanningssägare. Det finns otaliga subtila institutionaliserade meka- nismer för att reproducera den diskursiva diskrimineringen som utgör en integrerad del i den strukturella/institutionella diskrimi- neringen. Både den svenska och den internationella forskningen om diskriminering inom mediavärlden visar att vi behöver många flera systematiska studier. Som redaktörerna i denna antologi föreslår behöver vi systema- tiska studier med nya frågeställningar som ger oss underlag för att stävja diskrimineringen inom media. Detta behöver specifika sats- ningar. En av dessa är ökade resurser till forskningen om den struk- turella/institutionella diskrimineringen inom media. Som redak- törerna till denna antologi visar, är forskningen om diskriminering inom media ett eftersatt område. Intresset för sådan forskning har av naturliga skäl varit sval. Med andra ord, etablerade forsk- ningscentrum och universitet har i huvudsak nonchalerat och i många fall motverkat ett fokusskifte från de andra till problem i våra institutioner och strukturer. Därför är etableringen av ett forskningscenter med adekvata resurser och fokus på forskning om strukturell/institutionell diskriminering som kan tillhandahålla kon- tinuerlig kunskap om medias arbetssätt i förhållande till repro- duktionen av diskrimineringen av de andra ett viktigt steg i rätt riktning. Vi vill rikta ett varmt tack till för hans läsning och värdefulla kommentarer. Mediearbetare med utländsk bakgrund och Den dagliga dosen. Diskriminering i Nyheterna och Främlingar i nationens spegel Husbondens röst i etnifierad lokalpress 6Hedersmord, eurocentrism och etnicitet Mordet på – en fallstudie Det här är lycka Om sportjournalistikens inkluderande mekanismer Krigsjournalistiken och den strukturella De nationella medierna i globaliseringen Mediernas makt och betydelse Den här boken består av ett antal studier där nyhetsmediernas be- tydelse för den strukturella diskrimineringen behandlas. Varför är det då relevant att undersöka medierna när man kartlägger den strukturella diskrimineringen i samhället? Ur ett diskrimineringsperspektiv är medierna intressanta i flera bemärkelser. Som en del av kulturindustrin utgör medieföretagen en mycket speciell typ av organisation som både liknar och skiljer sig från andra industrier. Liksom andra industriföretag är medierna arbetsplatser med en personal vars etniska sammansättning är rele- vant att studera ur diskrimineringssynpunkt. Över huvud taget har medieföretagen flera gemensamma drag med andra industriföretag och blir alltmer integrerade i näringslivets generella struktur. Sam- tidigt spelar mediernas utbud en nyckelroll när det gäller att strukturera de bilder och diskurser med vars hjälp människor för- står världen (2000:70). Till skillnad från andra industriföretag producerar medieföretag alltså symboliska varor, medieprodukter vilka genom sin närmast allestädes närvaro i väs- terländska samhällen har blivit centrala komponenter i människors kommunikativa miljö. En växande del av både vår faktakunskap och våra tolkningar av verkligheten kan därför på goda grunder sägas härröra från medierna, om än på mer eller mindre direkta och kom- plexa sätt. Inom medie- och kommunikationsvetenskapen har tidi- gare antaganden om hur medier påverkar människor kritiserats och ersatts av uppfattningen att medierna, snarare än att bestämma vad vi tänker, tycker och gör, har betydelse för våra förståelseramar. Med andra ord utgör medierna en viktig (om än långt ifrån den enda) källa för våra föreställningar om vad som är önskvärt och icke önskvärt, normalt och onormalt, möjligt och orealistiskt (se 2002 resp. 1996 för en fruktbar diskussion av me- diernas makt i samhället). I denna medieutbudets påverkanskraft (2002: 8) är medier- nas makt att benämna och klassificera verkligheten den viktigaste komponenten, vilket innebär att mediernas sätt att beskriva och representera denna verklighet blir den viktigaste källan till kunskap om sammanhang som vi själva inte är bekanta med (1997). Men förutom medieutbudets påverkanskraft rymmer den vida frå- gan om mediernas makt, som påpekar, ytterligare en delfråga: den om i vilken utsträckning det är journalisterna eller medierna själva som har makten över mediernas innehåll. i ett längre tidsperspektiv anser att det är uppenbart att journalisterna, i jämförelse med andra aktörer som t.ex. politiker, kraftigt har ökat sitt inflytande över den bild som förmedlas i nyhetsmedierna (2002: 8–9). Denna ökade makt för journalisterna kan vara direkt, som när en reporter väljer att redigera bort vissa intervjupersoner eller utsagor i ett reportage, eller mer indirekt som när andra aktö- rer, t.ex. politiker, väljer att anpassa sina utspel efter mediedrama- turgins krav. Forskare har betecknat detta som medialisering, vilket alltså syftar på att olika aktörer utanför medierna tar hänsyn till medielogiken i syfte att få fördelaktig publicitet (Altheide & Snow 1979; 2002; 1996). finns en hel profession av opinionskonsulter, vilken vuxit snabbt de senaste de- cennierna och som ger råd åt betalstarka eliter om hur man på lämpligaste sätt utnyttjar medielogiken för sina intressen (2005). Denna medialisering är ytterligare en viktig anledning att rikta uppmärksamheten mot mediernas sätt att formulera och sprida opinion om invandring och personer med utländsk bak- grund. Forskningen om invandringspolitiken i har visat att det inte alls är ovanligt att olika eliter antingen aktivt driver eller åtminstone opportunistiskt utnyttjar rasistiska och främlingsfient- liga strömningar för att stärka sin maktposition (European Di- lemma s. 58; van Dijk 2000). är som bekant en del av och detta gäller inte minst invandrings- och integrations- politiken som utvecklats i allt mer främlingsfientlig riktning de se- naste åren med en tydlig tendens att se invandrarna själva som diskrimineringens och segregationens orsak (2005). Ledande politiker och etablerade partier skaffar sig politiska framgångar genom att spekulera i främlingsfientlighet. Det går inte att bortse från att denna typ av populistisk politisk spekulation utgår från en bedömning av hur medielogiken fungerar, dvs. att strategerna bakom dessa utspel och denna politik kalkylerar med att mediernas publicitet kommer att gynna dem. central för förståelsen av diskrimineringens mekanismer. Huruvida medierna faktiskt ger en positiv inbäddning av främlingsfientliga föreställningar eller ej är en fråga som den här boken försöker besvara. Teorin om strukturell diskriminering Teoretiker brukar göra en åtskillnad mellan individuell, institutio- nell och strukturell diskriminering. Skillnaden mellan de två senare inte självklar och i många fall inte heller fruktbar för forskningen. Vidare gör det sammanflätande förhållandet mellan institutionell och strukturell diskriminering att en empirisk åtskillnad mellan de två formerna nästan är omöjlig. Strukturell och institutionell dis- kriminering kan definieras som majoritetssamhällets systematiska handlingar av underordning och stigmatiserande definitioner av vissa etniska, religiösa eller invandrargrupper (Kamali 2005). För enkelhetens skull kommer begreppet strukturell diskriminering att användas som en sammanfattande benämning. Kommittédirektivet för utredningen , integration och strukturell diskriminering definierade begreppet på följande sätt: Med strukturell diskriminering på grund av etnisk eller religiös tillhö- righet avses således i dessa utredningsdirektiv regler, normer, rutiner, vedertagna förhållningssätt och beteenden i institutioner och andra samhällsstrukturer som utgör hinder för att i praktiken uppnå lika rät- tigheter och möjligheter oavsett etnisk eller religiös tillhörighet. Sådan diskriminering kan vara synlig eller dold och den kan ske avsiktligt el- ler oavsiktligt (Dir. 2004:54). En av slutsatserna av den kunskapsöversikt som gjordes inom ra- men för Utredningen om strukturell diskriminering, Det blågula (SOU 2005:56) är att en form av kulturrasism är den allra vanligaste i . Den formuleras som stereotypa föreställ- ningar om invandrares och svenskars kulturer i det dessa till- skrivs väsensskilda och oförenliga egenskaper. Som tolkningsram har strukturell diskriminering flera fördelar. Teorin om strukturell diskriminering riktar uppmärksamheten på rutinmässiga aktiviteter och visar hur dessa kan reproducera ojäm- likhet. Strukturell diskriminering är för handen när de institutio- nella rutinerna systematiskt gynnar en dominant grupps intressen. Dessa rutiner förblir obemärkta och blir inte utmanade p.g.a. all- mänt utbredda, oreflekterade kulturrasistiska föreställningar (2005: 10–11). Det är dock viktigt att hålla i minnet att inte alla former av strukturell diskriminering är förank- rade i rasistiska diskurser. Det finns institutionella praktiker som inte är ämnade att diskriminera, men som ändå har diskriminerande effekter, t.ex. genom tillämpning av normer som utestänger indivi- der och/eller ignorerar individers olika förutsättningar. Men oav- sett om den är avsiktlig eller oavsiktlig påverkar den strukturella diskrimineringen olika gruppers över- eller underordnade positio- ner i samhället. Eftersom diskrimineringen ofta är omedveten är den nära för- bunden med ett förnekande, enligt teorin om strukturell diskrimi- nering. Förnekande av diskriminering är en av de socio-kognitiva mekanismer som bidrar till dess reproduktion. I det kollektiva medvetandet har svenskheten förknippats med föreställningen om som världsledande i rättvisefrågor (gren 2004:9). Denna nationella självförståelse låter sig knappast upprätthållas utan förtigande och förnekande av att systematisk diskriminering förekommer inom den nationella gemenskapen. Går teorin om strukturell diskriminering att pröva och i så fall hur? Forskningen om strukturell diskriminering i allmänhet och kanske i synnerhet i samband med tillsättandet av den utredning till vilken den här rapporten är ett bidrag är kontroversiell. Det kan finnas flera skäl till detta. Ett skäl som är rimligt att diskutera här är kriti- ken att teorin om strukturell diskriminering inte går att falsifiera (huvudledare ). Denna kritik förtjänar att tas på allvar och vi ska här kortfattat redovisa vår position i denna vetenskapliga fråga. Kritiken är klassiskt popperiansk. Teorier sanningsprövas inte genom att verifieras empiriskt utan genom att utsättas för svårast tänkbara falsfieringsförsök. Endast de teorier som klarat en sådan prövning ska – tills vidare – behållas, menade (2002). Hans uppfattning hade sin udd riktad såväl mot traditionell positi- vism som marxism och psykoanalys (jmf. Popper 1981). I det här sammanhanget är det hans kritik mot de senare som är mest intres- santa. Han avvisar både marxismen och psykoanalysen för deras inbyggda immunitet mot empiriska falsifieringar genom att de i en eller annan form inbegriper ett antagande om ett falskt medve- Enkelt uttryckt menade att anhängare av dessa teo- rier avfärdar kritiker med att dessa är förblindade av falskt medve- tande. Med denna inbyggda bortförklaringstes blev teorierna, enligt Popper, inte möjliga att pröva. De är alltså inte falsifierbara. Dagens Nyheters ledare hävdar att något liknande gäller för teorin om strukturell diskriminering. Kritiken kan synas bestickande i och med att förnekande av diskrimineringen ingår som en komponent i diskrimineringen enligt denna teori (Kamali 2005). Den domine- rande majoriteten förutsätts vanligtvis förneka att någon diskrimi- nering förekommer. Frågan är emellertid om detta gör teorin omöjlig att falsifiera. Och vidare: Hur rimlig är Poppers falsifika- tionism som strategi för prövning av vetenskapliga teorier? För att ta den senare frågan först så har mycket kritik riktats mot Poppers uppfattning inom den s.k. Kuhn-Popper-kontrover- sen från en rad vetenskapsteoretiker (se t.ex. Kuhn 1997; Lakatos 1999; Feyerabend 2000; se även Motter- lini 1999). Kritiken mot falsifikationismen har främst gått ut på att den är orealistisk och opraktisk. I korthet har man sagt att teorier behålls så länge man inte har utvecklat bättre teorier, dvs. även om en teori skulle vara falsifierad på någon punkt så förkastas den inte försåvitt inte en alternativ teori med bättre förklaringsvärde finns att tillgå. Ett av problemen med Poppers strategi är att den endast siktar på att göra sig av med falska teorier och att han inte inser att även en bristfällig teori kan vara bättre än ingen alls. Ett annat pro- blem är att Popper inte inser att eftersom empiriska prövningar förutsätter en speciell begreppsapparat och observationsteknik så är det nästintill omöjligt att tänka sig att företrädare för olika konkur- rerande teorier skulle kunna enas om hur en prövning skulle gå till som avgör vilken av teorierna som är mest sanningslik. Olika teo- retiska paradigm med skilda utgångsantaganden, begrepp och me- todologier blir därigenom i praktiken nästintill omöjliga att pröva mot varandra på det sätt som Popper föreställde sig. Den veten- skapsteoretiska diskussionen har sedan Kuhn-Popper-kontroversen gått i pragmatisk riktning. Teorier prövas gradvis och används för den del eller domän av verkligheten som de lyckas förklara. Forsk- ningen får förlika sig med att det finns olika teorier som sällan helt kan ersätta varandra och endast i bästa fall fungerar komplementärt (1994; Danermark et al ; 2002). Teorin om strukturell diskriminering får alltså bedömas dels utifrån vilka alternativa teorier som står till buds, dels med hänsyn till i vilken utsträckning den på ett rimligt sätt förmår förklara väsentliga förhållanden i samhället. Såvitt vi kan förstå finns det två huvudkonkurrenter till teorin om strukturell diskriminering. För det första den social-psykologiska teorin om fördomar mot etniska andra. Enligt denna teori är orsaken till diskriminering vissa indivi- ders stereotypa negativa föreställningar om Dom andra. och (2005:10) beskriver denna som en rötäggsteori (vår övers.; på engelska: rotten apple theory) i och med att de för- domsfulla individerna antas finnas i alla grupper och uppmärksam- heten riktas därför inte mot några institutionella eller politiska or- saker till diskrimineringen eller rasismen. Den andra konkurre- rande teorin eller förklaringsperspektivet är teorin om kompetens- brist, en teori som förklarar diskrimineringen med handikapp eller resursbrist hos dem som befinner sig i utanförskapet (2001:244). Det finns alltså tre olika sätt att förklara diskrimineringen. Dis- krimineringens mekanismer utgörs i det första fallet, dvs. enligt teorin om strukturell diskriminering, av aktiv exkludering från majoritetssamhällets sida gentemot de Andra, i det andra fallet av vissa individers och gruppers fördomar och negativa attityder gent- emot de Andra och i det tredje fallet av bristande egenskaper och förmågor hos de Andra själva. Att ta ställning mellan dessa tre al- ternativa förklaringsperspektiv är inte alldeles lätt och i praktiken omöjligt på enbart empiriska grunder, eftersom alla teorierna går att verifiera empiriskt. Ingen, inte heller DN:s ledarskribent, för- nekar att det förekommer aktiv exkludering av etniska minoriteter och det finns såväl studier som påvisar utbredda fördomar mot minoritetsgrupperna som att t.ex. språkliga handikapp utgör en försvårande faktor för inkludering i det svenska samhället. Det främsta argumentet för att trots allt tillmäta teorin om strukturell diskriminering större förklaringskraft än de två konkurrenterna är, som vi ser det, att i stort sett hela den svenska invandringspolitiken har utgått från en kombination av de två senare teorierna och där- för inriktats mot att bekämpa fördomar hos t.ex. arbetsgivare och krögare samt mot kompensatoriska åtgärder, t.ex. samhällsinsatser för svenskundervisning, boende, arbetssökarkurser osv. Utan att diskrimineringen därför har upphört eller ens minskat (de los 2005). Detta tyder på att det är något allvarligt fel både med teorin om fördomar och teorin om resurshandikapp, vil- ket inte är detsamma som att säga att teorin om strukturell diskri- minering är sista ordet. Men den erbjuder i varje fall en alternativ förklaring som riktar ljuset mot mer grundläggande samhällsför- hållanden, som förbises av de två konkurrerande teorierna, och därför är värd att prövas . Vad kan då medieforskningen bidra med som skulle kunna bredda underlaget för ett ställningstagande beträffande fruktbar- heten hos teorin om strukturell diskriminering? Någon heltäck- ande prövning och jämförelse mellan de två teorierna är knappast något som medieforskningen kan åstadkomma. Det beror på att flera viktiga mekanismer bakom diskrimineringen finns inom andra sektorer av samhället, t.ex. arbetsmarknaden och rättsväsendet, och endast sekundärt påverkas av mediernas verksamhet. Dessutom har medieforskare sällan studerat sådana faktorer som inom mediefö- retagen skulle kunna förklara förekommande diskriminering, vilket också den här boken avspeglar. Men det är möjligt för medieforsk- ningen att analysera huruvida mediernas verksamhet och utbud be- kräftar hypoteser som kan genereras från de alternativa teorierna. Teorin om strukturell diskriminering ger anledning att förvänta sig att kulturella minoriteter övervägande skildras på ett negativt och nedlåtande sätt jämfört med majoritetsgruppen. Enskilda individer som begår brott och missgärningar och avviker från vedertagna normer skulle i de fall de tillhör en minoritetsgrupp, enligt denna hypotes, exempelvis beskrivas som företrädare för hela gruppen som kollektiv, medan något motsvarande inte skulle förväntas i de fall det handlar om individer som tillhör majoritetskulturen. Såsom teorin om strukturell diskriminering har utvecklats i utredningens tidigare rapporter är det en flernivåteori där kogni- tiva, samhällshistoriska, politiska och sociala nivåer knyts samman i förklaringen av diskrimineringens mekanismer. Dikotomin Vi och Dom är utgångspunkten och den har sitt ursprung i det socio-kog- nitiva behovet att skilja mellan den egna gruppen och andra grup- per. Historiskt är denna kognitiva mekanism i identitetsskapandet nära sammankopplad med framväxten av nationalstaten och den därmed sammanhängande diskursiva konstruktionen av en natio- nell identitet. Denna baserades på en dubbel konstruktion: för det första ett förhärligande av egenskaper som projicerades på den egna nationella gemenskapen och för det andra projicering av negativa egenskaper på dem som ej tillhörde gemenskapen. Sammanhåll- ningen i nationalstaten syftar både till gemenskap inåt och sam- manhållning utåt. Men rötterna till nutidens identitetskonstruktio- ner återfinns även hos den europeiska kolonialepokens rasistiska ideologier och exploateringen av främmande folk och naturtill- gångar. Detta historiska arv sätter sedan avtryck i dagens främlingsfientliga partier som även influerar de etablerade politiska partierna i en riktning som innebär skärpta krav på personer med utländsk bakgrund, flyktingar och asylsökande.