sou · GUB347 · 2007-01-01 00:00:00 — Den enda åtgärd i form av kroppsbesiktning som en man får utföra på en kvinna är alltjämt tagande av blodprov. Något annat undantag från huvudregeln att kvinnor skall kroppsbesiktigas av kvinnor finns inte. Den ändrade definitionen av begreppet kroppsbesiktning har emellertid viss betydelse i detta sammanhang. Det har bl.a. påtalats att tagande av alkoholutandningsprov numer faller under definitionen av kroppsbesiktning (se prop. 1993/94:24 s 45), vilket eventuellt kan komma att medföra vissa praktiska problem såtillvida att manliga polismän inte skulle kunna ta alkoholutandningsprov på kvinnliga bilförare vid exempelvis trafikkontroller. Möjligen skulle man kunna hävda att regeln i 3 § lagen om alkoholutandningsprov som talar om 21 Se prop. 1994/95:124 Ändringar i kriminalvårdslagstiftningen (anstaltsindelning m.m.) s. 40–41. att en polisman får ta alkoholutandningsprov, tar över den generella regleringen i RB. Med en sådan tolkning skulle det alltså vara tillåtet för manliga polismän att ta utandningsprov på kvinnor. Det kan konstateras att rättsläget kan sägas vara behäftat med en viss osäkerhet. Undantaget i RB (avseende blodprov) är snävt formulerat och till sin karaktär uttömmande. Den lagtekniska lösning som valdes var att göra tillägget om alkoholutandningsprov i 13 §. På så sätt anges vilka former av prov- tagningar som får ske inom undantaget. Härigenom kom lagtextens lydelse att stämma överens med vad som odiskutabelt gällde innan , dvs. innan alkoholutandningsprov och analys av sådant prov blev definierat som kroppsbesiktning. är även tagande av salivprov för DNA- analys specialreglerat i . 3.6.3Förhållandet mellan lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov och bestämmelser om kroppsbesiktning Lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov bör ses som ett komplement till den generella regleringen i , vilket följer av 28 kap. 15 § vari anges att avvikande bestämmelser om bl.a. kroppsbesiktning i lag eller författning gäller före regler. Lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov ställer mindre stränga krav än regler i vissa avseenden. Det gäller bl.a. bestämmelsen i lagens 2 §, i vilken fastslås den rättsliga grunden för att ta rutinmässiga sållningsprov på förare av motordrivna fordon och maskindrivna spårfordon på järnväg, tunnelbana eller spårväg. Bestämmelsen i lagens 3 § är också en mindre sträng bestämmelse än vad som gäller enligt rättegångs- balken eftersom ett blodprov enligt den bestämmelsen får tas på den som vägrar att medverka till ett alkoholutandningsprov även om inte förutsättningarna i 28 kap. 12 § är uppfyllda, t.ex. om det inte finns någon konkret brottsmisstanke eller om misstanken avser ett brott med en straffskala som inte uppgår till kraven i den bestämmelsen.22 22 Se bl.a. , , a.a. s. 588. 3.6.4Förhållandet mellan lagen (1999:216) om ögon- undersökning vid vissa brott i trafiken och rättegångs- balkens bestämmelser om kroppsbesiktning Lagen (1999:216) om ögonundersökning vid vissa brott i trafiken är i likhet med lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov ett komplement till bestämmelser. Den innehåller också mindre stränga krav för att en ögonundersökning skall få göras än de krav som ställer upp för att kroppsbesiktning skall få ske. Ögonundersökning får göras på en förare av ett motordrivet fordon eller ett maskindrivet spårfordon på järnväg, tunnelbana eller spårväg som kan misstänkas för brott enligt 4 § trafikbrotts- lagen brott mot 30 § lagen (1990:1157) om säkerhet vid tunnelbana och spårväg, 10 kap. 2 § järnvägslagen (2004:519) och för något annat brott på vilket fängelse kan följa om brottet har begåtts i samband med förandet av fordonet. En förutsättning för att genomföra provet är att undersökningen kan ha betydelse för utredningen av brottet. I fråga om rattfylleribrott och de andra brott som räknas upp har undersökningen betydelse för utredningen särskilt i de fall där det finns yttre tecken på påverkan men där ett alkoholutandningsprov har gett negativt resultat. Ögonundersökning får alltså företas på den som kan misstänkas för vissa brott begångna vid förande av fordon. I förhållande till reglerna i 28 kap. är graden av misstanke för beslut om ögonundersökning således lägre, men sådan under- sökning får i gengäld bara beslutas vid de i lagen angivna brotts- typerna.23 I motsats till lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov ger inte lagen (1999:216) om ögonundersökning vid vissa brott i trafiken rätt till rutinmässiga prov. Denna lag inskränker inte möjligheterna att besluta om ögonundersökning med stöd av 28 kap. 12 § . Sådana ögonundersökningar används bl.a. vid misstanke om eget bruk av narkotika. Blodprov som tas i en situation då en ögonundersökning har lett till en skälig misstanke om drograttfylleribrott är en kropps- besiktning och beslut av en förundersökningsledare krävs för att blodprovet skall få tas. 23 Se , , a.a. s. 590–591. Av uppgifter som utredningen har inhämtat genom Rikspolis- styrelsen och genom polismyndigheter tillämpas bestämmelserna om alkoholutandningsprov på följande sätt. Ett sållningsprov tas av en polis på eget ansvar enligt 2 § i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov. För det fall ett sållningsprov visar att personen har en alkohol- koncentration i utandningsluften som överstiger det fastställda gränsvärdet uppkommer skälig misstanke om brott. Ett formellt beslut av en förundersökningsledare om att inleda en förunder- sökning måste då fattas innan ett bevisprov får tas. Ett bevisprov tas med användning av en Evidenzer. Efter provtagningen skriver instrumentet ut resultatet på en särskild blankett där det också finns utrymme för att fylla i uppgifter från den misstänkte. I de flesta fall färdigställs utredningen redan i samband med provtagningen. Utvecklingen går mot att polisfordon i allt större omfattning utrustas med portabla bevisinstrument för att bevisprovet skall kunna tas ute på fältet. I de fall den som har visat ett positivt resultat i sållningsprovet tas med till en polisstation för att där genomföra bevisprovet på den stationära utrustningen, finns det en person med förundersökningsledarbefogenheter (stationsbefälet) på plats och han eller hon tar då ett formellt beslut om att inleda en förundersökning och att bevisprovet skall genomföras. Reglernas utformning innebär att fördelarna med de portabla bevis- instrumenten inte helt får genomslag på grund av att polismannen på fältet inte alltid själv får fatta beslut om att ta bevisprov. En polisman som efter ett positivt sållningsprov avser att ta ett bevisprov på en person måste först kontakta förundersöknings- ledare för att denne skall besluta om att inleda förundersökning samt att bevisprov får tas. Delegation att fatta beslut om att inleda förundersökning och att ta bevisprov förekommer också. När det gäller ögonundersökning enligt lagen (1999:216) om ögonundersökning vid vissa brott i trafiken inställer sig inte samma problem eftersom en sådan undersökning inte är att anse som ett inledande av en förundersökning eftersom bevisläget angående misstanke om brott vanligen inte är tillräckligt klart på det stadiet. Ett beslut om blodprov måste dock fattas av en förundersöknings- ledare. 3.7Utgångspunkter för nya regler Följande utgångspunkter finner utredningen måste beaktas vid förslag till nya bestämmelser. När ett sållningsprov visar att alkoholkoncentrationen över- stiger ett visst gränsvärde uppstår en skälig misstanke om trafiknykterhetsbrott och en förundersökning skall inledas. För att inleda förundersökning och ta bevisprov krävs beslut av förundersökningsledare. Ett effektivt system vid en eventuell utvidgning av möjlig- heterna för andra än polismän att ta alkoholutandningsprov förutsätter att så mycket som möjligt av utredningsförfarandet kan ske direkt i anslutning till brottet och utan att ärendet måste överlämnas till någon annan. Ett beslut om att göra en ögonundersökning enligt lagen (1999:216) om ögonundersökning vid vissa brott i trafiken kräver inte att en förundersökning inleds. Primärutrednings- åtgärder kan vidtas i anslutning till en sådan undersökning. Ett beslut om att ta ett blodprov på den som är skäligen misstänkt för drograttfylleri kräver beslut av förundersöknings- ledare om att inleda förundersökning. är central förvaltningsmyndighet för tullfrågor. I Tull- verkets verksamhet ingår dels att effektivt fastställa och uppbära tullar, mervärdesskatt och andra skatter samt avgifter för att en riktig uppbörd skall kunna säkerställas, dels övervakning och kontroll samt viss utrednings- och åklagarverksamhet avseende in- och utförsel av varor till och från utlandet.1 kärn- verksamhet kan delas upp i fiskal verksamhet och brotts- bekämpande verksamhet. har befogenhet att utöva varukontroll både vid yttre gräns, dvs. en gräns mot ett land som inte tillhör EU, tredje land, och vid inre gräns, dvs. en gräns mot ett annat EU-land. gräns mot är en s.k. yttre gräns. Hamnar och flygplatser intar en särställning eftersom de kan utgöra både yttre och inre gräns. befogenheter att utföra varukontroller är vidare vid yttre gräns än vid inre gräns till följd av EG-fördragens bestämmelser om bl.a. fri rörlighet för varor. Tullagen (2000:1281) reglerar tillsammans med Tullkodexen2 kontrollen vid yttre gräns och lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska gemenskapen, inregränslagen, reglerar kontrollen vid inre gräns. 1Se 1 och 2 §§ förordningen (1991:1524) med instruktion för . 2Se rådets förordning (EEG) nr 2913/92 samt kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93, tillämpningskodexen. 4.3Kontroll vid yttre gräns Tullagen (2000:1281) och Tullkodexen innehåller den grund- läggande regleringen avseende export och import av varor till och från tredje land, t.ex. anmälnings- och deklarationsskyldighet, tulluppbörd och transitering. Tullagen (2000:1281) innehåller bl.a. bestämmelser om vilka kontrollåtgärder och tvångsmedel som får vidta för att möjliggöra övervakning och kontroll av import och export av varor. Tullagen (2000:1281) ger befogenhet att utföra kontroller på tillfälliga varulager och tullager, frizoner och frilager samt områden på flygplatser och bangårdar där varor som står under tullövervakning förvaras. Sådana tullförfaranden före- kommer enbart vid handel med tredje land och inte vid handel mellan EU-länder. I tullagen (2000:1281) finns bl.a. en bestämmelse (6 kap. 6 § första stycket) som innebär att får preja ett fartyg inom det svenska tullområdet om det behövs för att möjliggöra övervakning och kontroll av import och export av varor. Det finns också en bestämmelse (6 kap. 7 § första stycket) som anger att förare eller befälhavare på transportmedel som står under tullövervakning är skyldig att stanna på anmaning av tulltjänsteman. Polisen och skall medverka i övervaknings- och kontrollverksamheten enligt tullagen (2000:1281). Vid sådan medverkan gäller bl.a. 6 kap. 6 och 7 §§ tullagen (2000:1281) vilket framgår av 6 kap. 20 § samma lag. 4.4Kontroll vid inre gräns För kontroll av in- och utförselrestriktioner avseende inre gräns gäller inregränslagens bestämmelser. Den varukontroll som sker enligt denna lag har vissa inskränkningar jämfört med tullagen (2000:1281). Vid yttre gräns kan genomföra systematiska kontroller och stickprovskontroller, vilket i och för sig i praktiken inte förekommer. Vid inre gräns får varukontroller inte utformas på sådant sätt, att urvalet av vad och vem som skall kontrolleras sker slumpmässigt. Endast selektiva kontroller är tillåtna vid inre gräns. Varukontrollens syfte är att förhindra att varor som omfattas av inregränslagen förs in eller ut ur landet i strid med de in- och utförselinstruktioner vilka gäller för Enligt 5 § inregränslagen gäller att var och en är skyldig att stanna på en tulltjänstemans anmaning och att en sådan anmaning får ges den som i samband med inresa till från ett annat EU-land eller vid utresa från till ett sådant land befinner sig i omedelbar närhet av gränspassage, om det behövs för att möjliggöra en kontroll av eventuell införsel av varor som omfattas av förbud eller anmälningsskyldighet eller deklarationsskyldighet. Den som anträffas i trakterna invid landgräns eller inom flygplats eller annat område som har direkt trafikförbindelse med ett annat EU-land får också anmanas att stanna om det finns anledning anta att han eller hon medför en vara som omfattas av anmälningsskyldighet och sådan inte har full- gjorts. Även i kontrollen vid inre gräns är polisen och skyldiga att medverka i kontrollverksamheten enligt 12 § inregränslagen. Gemensamt för bestämmelserna i tullagen (2000:1281) och inregränslagen är att de tillämpas i övervaknings- och kontroll- verksamhet utan att det finns någon misstanke om brott. Den legala grunden för brottsbekämpande verksamhet finns i lagen (2000:1225) om straff för smuggling, smugglingslagen. Om det vid en reguljär tullkontroll uppkommer en misstanke om brott blir dessa bestämmelser tillämpliga. Smugglingslagen är upp- byggd så att den straffsanktionerar en rad in- och utförsel- bestämmelser som finns i andra författningar. Den innehåller straffbestämmelser för all in- och utförsel som görs i strid med något förbud mot eller villkor för in- eller utförsel. Smugglings- lagen innehåller också bestämmelser om vilka befogenheter som tillkommer bl.a. tulltjänstemän vid misstanke om brott. Det senare är av intresse för utredningens uppdrag. Av 19 § första stycket smugglingslagen framgår att får fatta beslut om att inleda förundersökning enligt 23 kap. rätte- gångsbalken avseende brott enligt smugglingslagen eller enligt de lagar som anges i 1 § andra stycket, nämligen för vissa terrorist- brott enligt lagen (2003:148) om straff för terroristbrott samt för vissa brott mot narkotikastrafflagen (1968:64), och för brott mot lagen (1960:419) om förbud i vissa fall mot införsel av spritdrycker, lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen, lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaks- varor och mineraloljeprodukter, lagen (2000:1064) om kontroll av produkter med dubbla användningsområden och av tekniskt bistånd, tullagen (2000:1281) samt lagen (2004:228) om beskatt- ning av viss privatinförsel av tobaksvaror. De befogenheter och skyldigheter som undersökningsledaren har enligt gäller i sådant fall , som skall förordna särskilda befattningshavare att fullgöra dessa uppgifter. Av 19 § andra stycket smugglingslagen framgår att om saken inte är av enkel beskaffenhet skall ledningen av förundersökningen övertas av åklagare så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall även annars överta ledningen när detta är påkallat av särskilda skäl. Av tredje stycket framgår bl.a. att när förundersökningen inleds av åklagare får denna anlita biträde av . Det skall noteras att det endast är och inte som får inleda förundersökning enligt denna bestämmelse. I förarbetena till bestämmelsen uttalades bl.a. att tillämpningsområdet för de nämnda befogenheterna i praktiken är begränsat. Det beror dels på att förundersökningen skall över- lämnas till åklagare om saken inte är av enkel beskaffenhet eller när det är påkallat av särskilda skäl. Detta avgörs från fall till fall. Aspekter som påverkar bedömningen är t.ex. hur den tilltalade ställer sig till misstankarna, hur omfattande utredningsåtgärder som kan återstå och behovet av att använda tvångsmedel. En annan begränsande faktor som nämns i förarbetena är att i de fall förundersökning gäller en person som inte har fyllt och lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser för unga lagöver- trädare är tillämplig, skall en åklagare vara förundersökningsledare i vissa fall. En ytterligare faktor är att åtalsrätt, vilket regleras i 32 § smugglingslagen, är begränsad till att gälla bötesmål. Enligt denna paragraf har de s.k. tullåklagarna (särskilt förordnade befattningshavare vid ) rätt att åtala och besluta om förverkande i huvudsakligen samma brott som 19 § ger möjlighet att inleda förundersökning i, bortsett från brott enligt narkotika- strafflagen och enligt lagen om straff för vissa terroristbrott. Åtalsbefogenheten är begränsad till brott där det är uppenbart att brottets straffvärde svarar mot böter och brottet inte skall föranleda någon annan påföljd. En tullåklagare får väcka åtal för ett brott som har fängelse i straffskalan men bara i ett sådant fall då det är uppenbart att brottet i fråga inte föranleder annat än böter.3 En tulltjänsteman har liksom en kustbevakningstjänsteman samma befogenheter som en polisman att hålla förhör enligt 23 kap. 3 § tredje stycket och vidta andra utredningsåtgärder som är av betyd- else för utredningen innan förundersökningen hunnit inledas s.k. primärutredningsåtgärder. Detta framgår av 20 § smugglingslagen. En tulltjänsteman och en kustbevakningstjänsteman har i den brottsutredande verksamheten i stort sätt samma befogenheter som en polisman. Befogenheterna framgår av 20–22, 26–28 §§ smugglingslagen och gäller brott som anges i 1 § andra stycket smugglingslagen. Det innebär bl.a. följande. Tulltjänstemän och kustbevakningstjänstemän får ålägga någon att följa med till förhör och ta med någon till förhör enligt 23 kap. 8 § , gripa den som misstänks för brott jämlikt 24 kap. 7 § första stycket , ta egendom i beslag jämlikt 27 kap. 4 § samt även i andra fall ta egen- dom i beslag om det skäligen kan antas att egendomen kommer att bli förverkad på grund av brott, göra husrannsakan jämlikt 28 kap. 5 § utan förordnande enligt 28 kap. 4 § rätte- gångsbalken och besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning jämlikt 28 kap. 13 § utan förordnande enligt 28 kap. 4 och 13 §§ . För ett beslut om kroppsbesiktning och kroppsvisitation krävs att personen skäligen kan misstänkas för ett brott som kan leda till fängelse. Bestämmelsen är inte knuten till en persons in- eller utresa, vare sig tidsmässigt eller geografiskt. Som exempel på fall då det kan bli aktuellt att tillämpa bestämmelsen, kan nämnas att en person behöver kroppsvisiteras i anslutning till en husrannsakan på ett tillfälligt lager eller ett tullager. Vidare kan det bli aktuellt, då 3 Se prop. 1999/2000:124 En ny smugglingslag m.m. s. 157–159 och 179. personer, som inte är resande men som misstänks ha köpt insmugglade varor, påträffas på eller i närheten av ett fartyg där försäljningen antas ha skett. Det kan exempelvis gälla personer, som besöker ett fartyg i hamn eller ett fartyg till havs. I 27 § andra stycket smugglingslagen ges tjänsteman vid och befogenhet att företa kropps- visitation och ytlig kroppsbesiktning samt ta urinprov, avseende en person som i samband med inresa till eller utresa från landet uppehåller sig i gränsområde eller motsvarande. Nämnda åtgärder får vidtas om det föreligger anledning att anta att personen har med sig egendom som kan tas i beslag enligt smugglingslagen eller enligt 12 § tredje stycket narkotikastrafflagen (1968:64). Av 28 § smugglingslagen framgår att också kan besluta om kroppsvisitation av varje resande som med ett visst transportmedel eller under en viss kortare tidsrymd kommer till eller avreser från en viss angiven gräns- eller kustort eller annan plats som har förbindelse med utlandet, s.k. särskild kontroll. Beslut om användning av tvångsmedel får enligt 30 § fattas endast av en tjänsteman vid eller , som innehar befattning som är förenad med sådan befogenhet och som har genomgått erforderlig utbildning för ändamålet. I förarbetena till den bestämmelsen uttalades bl.a. att befogenheterna inskränktes till att gälla enbart de befattningshavare som innehar en befattning som är förenad med en sådan befogenhet och som hunnit genomgå den utbildning som behövs för att kunna utföra befogenheterna. Verksledningarna får besluta om vilken utbildning som skall krävas.4 4.6Hur utövas kontrollen i praktiken? Det finns olika personalkategorier med varierande utbildning och bakgrund inom . De som utför gränsskyddskontroller har, utöver gymnasiekompetens, som lägst en ettårig utbildning inom som innehåller både teori och praktik. I denna utbildning ingår bl.a. ingående information om narkotiska preparat och dess verkningar. verksamhet bedrivs vid landgränserna mot och , på flygplatserna, i hamnarna och inne i landet vid tillsynsverksamheten enligt tullagen (2000:1281) och vid 4 Se prop. 1999/2000:124 s. 177. brottsmisstanke enligt smugglingslagen. Det finns mobila team som arbetar på dessa platser. Nedanstående karta visar gränser och hamnar med tullnärvaro. Bl.a. kontrolleras resanden med bilfärjor i angivna hamnar. Figur 4.1 Gränser inklusive hamnar där gör gränskontroller verksamhet framgår av förordningen (2005:742) med instruktion för . är en civil myndighet under Försvarsdepartementets ansvarsområde. Myndig- hetens uppgifter kan indelas i områdena sjöövervakning och räddningstjänst. är en utpräglad samverkans- myndighet och har kontaktytor med både nationella och internationella organ. har enligt 1 § i sin instruktion till uppgift att bedriva sjöövervakning. Med sjöövervakning avses enligt 2–7 §§ att ansvara för eller bistå andra myndigheter med övervakning, brotts- bekämpande verksamhet samt kontroll och tillsyn. Detta innebär att skall förebygga störningar av ordningen i sjötrafiken genom övervakning, förhindra och upptäcka brottslig verksamhet i enlighet med särskilda föreskrifter och ingripa vid misstanke om brott samt utreda eller bistå med utredning av brott och beivra brott. skall också utreda och besluta i ärenden om vattenföroreningsavgift (3 § i instruktionen). I den utsträckning det följer av föreskrifter och i förekommande fall efter överenskommelse med annan myndighet skall Kustbevak- ningen bedriva tillsyns- och kontrollverksamhet i fråga om bl.a. 1.sjötrafik och sjösäkerhet, innefattande lastsäkring och transport av farligt gods, 2.fartygs registrering och identifiering, 3.personers inresa i, utreda från och vistelse i , 4.in- och utförsel av varor, 5.fiske och därtill anknuten verksamhet, 6.jakt och annat ianspråkstagande av naturresurser, 7.skydd av miljö- och naturvårdsintressen, och 8.skyddsobjekt, militära skyddsområden och tillträde för utländska statsfartyg. Genom föreskrifter i utlännings- och tullagstiftningen har Kust- bevakningen givits ett självständigt ansvar för att utöva kontroll av sjötrafiken omfattande både in- och utresekontroll av varor och in- och utresekontroll samt inre utlänningskontroll. skall bl.a. också utöva tillsyn över svensk kontinentalsockel, vara kontaktpunkt för sjötrafiken i frågor om förhandsanmälningar enligt föreskrifter om gränskontroll avseende personer och enligt överenskommelse med annan myndighet, bedriva övervakning av fisket enligt vissa konventioner och interna- överenskommelser samt ansvara för del av vissa kontrollåtgärder som EU genomför till sjöss. Inom sjöövervakningsområdet skall också samordna de civila behoven av sjöövervakning och förmedla civil sjöinformation till berörda myndigheter (10 § i instruktionen). I enlighet med särskilda instruktioner skall ansvara för miljöräddningstjänsten till sjöss samt på anmodan av räddningsledare delta i sjöräddningstjänst (8 § i instruktionen). får vid sjöräddningstjänst också begära bistånd och lämna bistånd till utländska myndigheter vid sjöräddnings- insatser (9 § i instruktionen). har ett i stort sett samlat ansvar för frågor som rör myndighetsutövning till sjöss och är den enda civila myndig- heten med kapacitet att agera till sjöss längs hela den svenska kuststräckan. Det geografiska verksamhetsområdet består av svensk ekonomisk zon samt svenskt territorialhav och inre vatten såvitt detta omfattar kustvatten och skärgårdsområden jämte , och, vid miljöräddningstjänst, . Verksamheten utövas också i viss utsträckning på land. t.ex. i hamnar, på stränder och öar samt på kobbar och skär. När det gäller tillsyn över transport av farligt gods kommer även den verksamheten att utövas i hamnar, se nedan avsnitt 5.2.4.