sou · GUB349 · 2007-01-01 00:00:00 — För övrigt menar man att en del barn redan har haft psykiska problem antingen före ankomsten till och/eller innan ett avslagsbeslut. Även vårdens uppfattning om förhållandena inom familjen över- ensstämmer med vår bild av familjeintervjuerna. Syskonen (ofta yngre än det aktuella barnet) är i regel friska och opåverkade/ mindre påverkad av de omständigheter som förmodas ha orsakat uppgivenhetssymtom hos de drabbade syskonen. Av intervjuerna framgår också att man inom vården har uppmärksammat tre olika typer av reaktioner och attityder hos föräldrarna avseende behand- lingen av barnen: de som engagerar sig, de som inte bryr sig och de som motverkar behandlingen. betonas det i intervjuerna SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet också att en del föräldrar är för upptagna av sina egna problem/ behov. En del andra bedöms vara kluvna inför barnens situation, å ena sidan lida med barnen och å andra sidan försöka att dra nytta av situationen genom ett aktivt sökande efter intyg som kan förstärka deras ställning i asylprocessen. Liknande bild kommer fram i intervjuerna med vården beträf- fande samhällets roll i att passivisera familjerna samt behovet av aktivering och normalisering som ett första steg för att stödja för- äldrarna att återta sitt föräldraansvar. Intervju med offentliga biträden och med Sammanlagt intervjuades tre offentliga biträden , och . Intervjupersonerna kom från Amnesty, Flyktinggruppernas och Asylkommittéernas Riks- råd (FARR) och en advokatfirma. En av intervjupersonerna menade att barn fortfarande inte hörs och att barnens egna asylskäl inte uppmärksammas vid asylutred- ningar. Det framkom också i intervjuerna att det inte är helt ovanligt att familjerna tar upp barnens asylskäl i efterhand, t.ex. efter ett avslagsbeslut. betonade de att de inte sett tecken på fusk bland sina egna klienter. En annan intervjuperson betonade att frågan om barnen simulerar eller inte är helt ointres- sant. Det allvarliga är att en del barn och familjer känner sig tvungna att gå så långt som att vålla eget lidande. Vidare påpekade intervjupersonerna att familjerna i regel ges tillfälle att skriva ner en berättelse om barnets liv. Att barnens egna asylskäl samt det de påstås ha varit med om inte alltid kommer fram före ett avslagsbeslut, beror enligt intervjupersonerna på nedskärningar när det gäller advokatarvodet och att det inte finns tillräcklig tid för offentliga biträden att få fram all information som kan finnas hos familjerna. De offentliga biträdenas bild av överrepresentation av barn från vissa bestämda länder bland asylsökande barn med uppgivenhets- symtom överensstämmer med den beskrivning som framkom i den första rapporten. En av intervjupersonerna kritiserade vårdens attityd gentemot familjerna och menade att familjerna känner sig kränkta och är Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet upprörda över att vårdpersonal ifrågasätter äktheten i barnens sjukdom. Enligt denna intervjuperson försöker vårdpersonal hitta andra förklaringar (bl.a. migrationsskäl) till barnets tillstånd i stäl- let för att helt enkelt betrakta problemet som medicinskt. Sam- tidigt påpekade intervjupersonen att hennes klienter har upplevt att vården väntar på ett beslut om permanent uppehållstillstånd innan man erbjuder adekvata vårdinsatser till familjerna. Att vårdare, kuratorer och annan personal som kommer i kontakt med familj- erna ställer frågan om vad familjen skulle göra när/om de avvisas upplevs som ångestskapande menar intervjupersonerna. Enligt en annan intervjuperson är utgångspunkten för det svenska asyl- systemet att de sökande ljuger. Denna ifrågasättande attityd kom- binerad med ett obegripligt asylsystem och en skenbar vänlighet hos handläggarna – i vilkas roll ingår både hjälpar- och kontrol- lantfunktionen – skapar frustration och misstro hos asylsökande. Även offentliga biträden instämde med andra experters uppfatt- ning om att barnen fungerar bra i skolan och har ett bra socialt liv tills ett första avslag kommer. En intervjuperson påpekade att faktum är att många barn mår psykiskt dåligt men om det verk- ligen handlar om ett apatiskt tillstånd, med alla dess gråskalor, kan ifrågasättas. Enligt en annan av intervjupersonerna tyder inte familjernas beskrivning av situationen i de aktuella länderna på någon systema- tisk och organiserad förföljelse från statsmakternas sida, utan det handlar ofta om vardagliga problem och trakasserier. Många av de familjer vars barn har drabbats beskrevs av en intervjuperson som mycket slutna familjer som i förlorat kontakten med sitt traditionella kollektiv och blivit mera sårbara. Enligt ett offentligt biträde är familjeförhållandena i regel dåliga före ett permanent uppehållstillstånd samt att de vuxna i många familjer medicineras för ångest, psykiska problem eller självmordsbenägenhet. Emellertid hävdar denna intervju- person att barnen och föräldrarna ändå inte ska skiljas åt. Enligt denna intervjuperson skulle de flesta av familjernas problem lösas med ett permanent uppehållstillstånd. PUT ger föräldrarna möj- ligheten att ta sitt föräldraansvar och ta hand om sina barn. SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet genomfördes intervjuer med tre handläg- gare från verksamhetsområden i två städer i Syd- och . Ett asylärende tar vanligen upp till . Ett första beslut från kommer normalt . Efter avslag finns det ytterligare olika steg att vidta, t.ex. överklaga till Migrations- verket och sedan lämna in ansökan hos . Detta gör att asylprocessen blir långsammare. Med andra ord fattas ett beslut ganska snabbt, men systemet gör att om familjerna vill få ett för dem positivt beslut så måste de vänta . Att asylprocessen är ovanligt lång i är en sanning med modifikation eftersom beslut fattas snabbt men för att få ett önskvärt beslut måste man vänta . Vidare påpekades det att barnens asylskäl ofta inte tas upp vid en första ansökan utan åberopas i efterhand efter ett avslagsbeslut. Intervjupersonerna ansåg att tydlighet saknas hos och att nuvarande asylsystem ger dubbla budskap till de asylsökande. Vidare betonar intervjuperson- erna att det är viktigt att undersöka om och hur barn kommer i fokus i asylärenden. Man måste undersöka vad barnet självt vill i stället för att låta en tredje persons syn, vilja och önskemål komma i första rummet – vare sig denna person är barnets förälder, dess läkare eller psykolog. Det blev tydligt i början av intervjun att olika enheter arbetar olika. Det finns olika arbetssätt vid migrationsverksamheter i olika delar av landet. Vid enheten i t.ex. träffar handläggarna alla barnen/familjerna någorlunda regelbundet samt har kontinuer- lig kontakt med kommunerna – särskilt med skolan och social- tjänsten. Det finns också olika rutiner för att upptäcka barn som kan ha problem. I vissa delar av landet gör handläggarna regel- bundna hembesök, vilket gör det möjligt för dem att förutse eller bli varse om t.ex. ett barn är på väg in i uppgivenhetstillstånd. Skolan spelar en viktig roll genom att den tidigt kan larma om att ett barn slutat att gå i skolan. Därefter brukar man där sätta igång ett nätverksarbete. Kommun och socialtjänst ingår alltid i nätverksarbetet. Enligt intervjupersonerna mår ganska många barn psykiskt dåligt redan när de anländer till . Informationen om barnens till- stånd bygger ofta på föräldrarnas utsagor. Uppgivenhetssymtom förekommer dock ofta i samband med ett avvisningsbeslut och när Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet barnens familjer lämnat förläggningarna och flyttat till och eget boende. Enligt uppfattning är situa- tionen för barnen normal så länge de bor på förläggningar, går i skolan och har socialt umgänge. I många fall upphör barnen att gå i skolan när familjen flyttar till så kallad eget boende.17 När familj- erna lämnar förläggningarna visar barnen större sjukbenägenhet, menar intervjupersonerna. Barnen befinner sig ofta i situationer där föräldrar lider av svåra depressioner, har gett upp eller brister i sin omsorgsförmåga. Handläggarna har ofta upplevt att barnen hemma lever i en atmosfär av likvaka. Intervjupersonerna uppmärksam- mar vikten av att andra, friska barn i familjen – det vill säga syskonen till barn med uppgivenhetssymtom – ofta glöms bort och att ingen bryr sig om vilken omsorg de får?. Vidare menar inter- vjupersonerna att den uppblåsta samhällsdebatten och den stora uppmärksamheten på de apatiska barnens situation har varit mer till skada än nytta för många familjer. Det överdrivna stödet från utomstående aktörer har i många fall passiviserat föräldrarna och fått dem att lämna ifrån sig ansvaret för sina barn. Intervjuperson- erna ställer sig kritiska till de aktörer som i frågan om asylsökande barn med uppgivenhetssymtom med sitt agerande intensifierat det sjuka beteendet hos barnen och familjerna. En av intervjuperson- erna ifrågasätter om en del av de experter som uttalat sig i den aktuella frågan verkligen har hållit sig inom ramarna för professio- nalitet, yrkesetik och yrkesansvar. En viktig punkt som både offentliga biträden och handläggare på pekade på är att barnens asylskäl inte alltid kom- mer fram vid tillfället för familjernas första ansökan, att barnen inte hörs i asylärenden och att först efter ett avslag tar familjerna upp barnens situation i asylansökan. Detta kan föranleda (enligt migra- tionshandläggarna) eller förstärka (enligt offentliga biträden) en misstänksamhet hos myndigheterna om att barnens genuina eller förmodade tillstånd är en förevändning för att föräldrarna skall kunna stanna i . Offentliga biträden tar upp såväl kulturen som asylprocessen som eventuella förklaringar till förekomsten av uppgivenhetssym- tom bland en del asylsökande barn. 17 Det finns ingen lagstadgad skolplikt för asylsökande barn. SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet märksammar vikten av att familjerna inte isoleras och att känslan av sammanhang i deras vardag inte går förlorad . Trauma lyfts däremot inte fram som förklaringsmodell av någon av intervjupersonerna. Intervjuerna med migrationshandläggare bekräftar den bild som kom fram i litteraturstudien om asylprocess i det vill säga att asylprocessen inte är längre eller hårdare i än våra nordiska grannländer. Av intervjuerna framgår också hur olika aktörers särintressen i frågan kan ha betydelse för barnens och familjernas situation. Offentliga biträden betonar att de inte får tillräcklig ersättning för att kunna lägga mer tid på familjernas ärenden. handläggare påpekar att en del andra yrkesgrupper kan ha överskri- dit sin yrkesetik på grund av sina särintressen i frågan. Genom att ha använt en triangulering av datakällor har vi kunnat öka validiteten i studiens resultat. En analys av intervjuerna med representanter för såväl systemvärlden (vården, och offentliga biträden) som livsvärlden (familjerna och invand- rarföreningar) leder oss till i huvudsak samma slutsatser som även förstärks av andra delstudier som vi har genomfört. En utförligare diskussion förs i nästa avsnitt. Det måste tyvärr konstateras att vetenskapen fortfarande inte kan förklara varför fenomenet asylsökande barn med uppgivenhets- symtom uppstod i och sedan utveck- lades till ett epidemiliknande tillstånd i den aktuella gruppen. Våra första rapporter (2005:1; 2005:2) och också andra studier (bl.a. 2005) har visat att problemet främst drabbat asylsökande barn från vissa länder/folkgrupper samt att barnen i majoriteten av fallen har varit somatiskt friska och välfungerande före ett negativt beslut om uppehållstillstånd. tyder all erfarenhet på att ett tillfrisknande nästan uteslutande förutsätter ett positivt beslut om uppehållstillstånd. I detta avsnitt försöker vi med hjälp av våra empiriska data undersöka en del av de faktorer som har påståtts ligga till grund för problematiken. Begreppet trauma används ofta vårdslöst och blandas även ihop med stress. Trots att det inom psykiatrin finns tydliga kriterier för bl.a. vad som kan orsaka PTSD hos en person, tolkas begreppet trauma ibland på ett mera subjektivt sätt. Psykiatriska diagnoser är till sin karaktär deskriptiva och innehåller vare sig förklarande eller orsaksrelaterade samband. Traumatisering kan därför inte användas för att förklara ett samhällsfenomen av den storlek som de asylsökande barnen med uppgivenhetssymtom utgör. har vi genom litteraturstudier och kontakter med experter inte kunnat hitta belägg för att det som i gängse psykologiskt språkbruk uppfattas som traumatiska händelser lett till uppgivenhetssymtom av det slag som vi i har sett hos barn. (Det finns visserligen undantag där barnen till följd av bl.a. sexuella övergrepp blivit tysta, rädda, tillbakadragna – men aldrig helt apatiska.) Det har heller inte hänt i före att ett negativt beslut om uppehållstillstånd, nästan helt uteslutande, varit den utlösande faktorn för ett så omfattande uppgivenhetssymtom hos barn att de behöver sondmatas och sättas i rullstol. Vi vill inte på något sätt utesluta trauma som en bidragande faktor bland andra faktorer i vissa enskilda fall. Dock vill vi betona att vår studie inte har kunnat finna något belägg för att trauma skulle vara den bakomliggande faktor som man påstått för de asyl- sökande barnens tillstånd i . Det finns olika fakta som stöder denna slutsats. Fältbesöken och intervjuerna i de länder barnen kommer från samt analysen av det politiska och sociala läget i de aktuella länderna visar att det inte förekommer något systematiskt våld eller hot mot någon särskild grupp. Förvisso finns det varierande grad av brister i demokrati och respekt för mänskliga rättigheter i dessa länder. Det kan inte heller uteslutas att enskilda individer kan utsättas för förföljelse, hot och trakasseri p.g.a. religion, etnicitet eller annan tillhörighet. Dock har vi inte kunnat hitta belägg för att situationen i de aktuella länderna skulle vara allvarligare än i många andra länder där det råder krig, diktatur och olika former av övergrepp på individernas fri- och rättigheter. Därför blir det ännu svårare att förstå varför medborgare från just dessa länder drabbas av uppgivenhetssymtom. Vidare har det framkommit (såväl i vårt intervjumaterial som i flera tidigare rapporter, bl.a. 2004, 2005) att barnen i majoriteten av fallen har varit förhållandevis friska och välfungerande (de flesta barn uppges ha varit duktiga i skolan eller i idrottssammanhang både i hemlandet och i före avslagsbeskedet). Det kan inte förnekas att ett avslag i ett asylärende och utsikten att avvisas till hemlandet kan vara påfrestande för en del barn. Många av de barn som visat uppgivenhetssymtom har varit tillräckligt stora för att kunna jämföra och förstå innebör- den av livet i och livet i hemlandet där i många fall fattig- dom, social misär och otrygghet skulle kunna begränsa deras fram- tidsmöjligheter. Det ska heller inte glömmas bort att barn också är aktörer som är medvetna om sina intressen. Många bland de asyl- sökande som visar uppgivenhetssymtom är långtifrån passiva offer (i motsats till vad som har dominerat den svenska debatten om dessa barn). De är fullt kapabla att göra aktiva val för att maximera sina chanser i livet. Barn som beter sig självdestruktivt eller använder sin hälsa/ohälsa som ett maktmedel för att driva igenom sin vilja är aktiva aktörer snarare än traumatiserade offer, förlamade av sin hopplöshetskänsla. Detta kan delvis förklara den stora sprid- ningen av problemet . och (2005) betonar att när bottenlöst förtvivlade, självmordsnära flyktingbarn får vetskap om andra barn som lagt sig ned i veckor och månader, kan de kopiera detta som en lösning för sin egen situation. Citatet visar tydligt att författarna betraktar barnen som aktiva aktörer såväl när de lägger sig ned som när de kopierar en viss handling som ett svar på sina egna behov. Enligt alla experters enhälliga bedömningar är uppehållstillstånd den viktigaste faktorn som har en helande verkan på barnen. Detta kan inte tolkas på annat sätt än att orsaken till barnens tillstånd inte kan sökas i traumatiska händelser utan i sociala förhållanden. En kritisk och vetenskaplig hållning skulle inte bortse från att föräldrarna själva är en part i frågan om att få asyl – med ett eget intresse av att framhäva traumatiska händelsers betydelse. Förvisso kan det inte uteslutas att en del barn kan ha varit med om någon/några traumatiska händelser av olika slag. och (2005) påpekar svårigheterna med att värdera hur barnen mått och hur traumatiserade de varit före ankomsten till . I brist på säker kunskap om den verklighet som ligger bakom varje enskilt barn förefaller det dock vara långtifrån vetenskapligt att påstå att trauma är huvudorsaken till barnens beteende/tillstånd. Det är naturligt att människor överdriver hoten för att maximera sina chanser hos migrationsmyndigheterna. Detta bekräftas av det resultat som och redovisar i sin artikel i (2005). Vid jämförelse med alla barn på flykting- förläggningen visade det sig att de barn som hade sökt PBU fick uppehållstillstånd dubbelt så ofta som de övriga barnen. Enligt denna studie var andelen asylsökande barn som varit i kontakt med PBU (Psykiska barn- och ungdomsvården, motsvarande BUP) och som fick uppehållstillstånd jämfört med andelen för samtliga barn som bott på flyktingförläggningen (). av barnen i samma studie debuterade på PBU i samband med att familjen fick negativt besked om uppehållstillstånd. av de barn som fick näringstillförsel slutade äta i samband med ett negativt besked. De fältbesök och de intervjuer som genomfördes såväl med exper- ter och myndigheter i de aktuella länderna som med de drabbade familjerna och representanter för de berörda invandrarorganisa- tionerna har inte kunnat ge något belägg för ett direkt samband mellan kulturellt särdrag och förekomsten av uppgivenhetssymtom hos barn. Av intervjuerna i de aktuella länderna framgår att det holistiska tänkandet är starkt hos de minoriteter som är överrepresenterade bland asylsökande barn med uppgivenhetssymtom. De beskrivs som slutna grupper med en stark inre organisation och ett eget system av stöd och bestraffning för gruppens medlemmar. Anmärkningsvärt är att inte ens vid sjukdom (vare sig fysisk eller psykisk) är dessa grupper mer angelägna att utnyttja det omgivande samhällets resurser. Förbindelsen mellan det omgivande samhället och individen är indirekt och går genom ett mellanled, t.ex. famil- jen. I holistiska kulturer fungerar familjen som en sluten enhet som har till uppgift att skydda sina medlemmar inför utomstående som gruppen ser till att varje individ underordnar sig gruppens föreskrifter och outtalade bestämmelser (2003 sid. 68). Det har ofta varit det första barnet i familjen som utveck- lat uppgivenhetstillståndet – ett barn som dessutom varit tillräck- ligt gammalt () för att ha införlivat det holis- tiska tänkesättet. Detta kan i en del fall förklaras med hjälp av ovanstående perspektiv. Barn kan få för sig att de genom att offra sig räddar sin familj och sina syskon. Även om ingen direkt upp- maning eller inget direktiv kommer från familjen kan många barn som är uppfostrade i det holistiska tänkandet ändå agera enligt gruppens outtalade regler. Barn kan därför vara aktörer som agerar som beskyddare för kollektivet (t.ex. familjen) och som använder de medel som finns till buds för kollektivets överlevnad och bevakandet av dess intressen. Att de flesta asylsökande barn med uppgivenhetssymtom återhämtar sig efter ett positivt beslut om uppehållstillstånd kan delvis förklaras med hjälp av det holis- tiska tänkandet, särskilt när det handlar om barn som är tillräckligt gamla för att ha införlivat detta tänkesätt. Kollektivet har kunnat skydda sig mot yttre hot och klarat av den kris som drabbat det, därför finns det inte längre något behov av extrema uppoffringar från medlemmarnas sida för att beskydda kollektivet. Som tidigare påpekades kan kulturen inte ensam förklara feno- menet asylsökande barn med uppgivenhetssymtom. Kultur kan i bästa fall förklara vissa beteenden eller förhållningssätt hos enskilda personer men aldrig ett socialt fenomen som asylsökande barn som visar uppgivenhetssymtom. Den jämförelse som gjordes mellan asylprocessen i , och ger inte några belägg för att behandlingen av asyl- sökande skulle vara hårdare eller den ordinarie väntetiden för att få ett besked längre i . Asylsökande har förhållandevis större friheter och möjligheter i , vilket kan vara en anledning till att en större andel söker asyl i framför andra nordiska länder. Det som skiljer den svenska asylprocessen från asylprocessen i de övriga länderna är däremot större möjligheter att lämna in ny ansökan och vid upprepade tillfällen. (Här refererar vi till det system som rådde fram till sista .) I flera fall har familjerna till de drabbade barnen bott i . Förvisso får de flesta asylsökande ett beslut relativt snabbt – genomsnittstiden är mellan och efter att ansökan lämnats in, beroende på om personer- nas identiteter går att fastställa eller inte. Dock kan tiden för att få ett positivt beslut vara olika lång för de sökande beroende på vilka åtgärder som de väljer att vidta för att försöka få ändring av beslu- tet efter ett avslag. Nästan alla asylsökande överklagar negativa beslut från . Vid ett slutgiltigt avvisningsbesked väljer en del sökande att gömma sig eller tillfälligt flytta till tredje land för att sedan lämna in en ny ansökan om asyl i – detta har varit fallet med flera familjer där barn utvecklat uppgivenhets- symtom. Hade haft striktare regler för överklagande/ny ansökan hade väntetiden och därmed gapet mellan hopp och för- tvivlan bland familjerna inte varit så betydande. Slutsatsen blir att det inte går att helt avfärda den svenska asyl- processen som en bidragande faktor till att en del asylsökande barn utvecklat uppgivenhetssymtom – men med betoningen att asyl- processen omöjligen kan vara hela förklaringen. Då skulle nämligen många andra barn från andra länder och kulturer än de aktuella länderna också drabbats av uppgivenhetssymtom i jämförbar utsträckning. Inte heller kan man hänvisa till asylprocessen för att förklara varför denna epidemiliknande situation uppstått först . Detta med tanke på att asyllagarna och asylprocessen inte har förändrats nämnvärt . Under senare delen av har en del experter inom vården (psykologer, psykiatrer och annan vårdpersonal) samt Migrations- verket, och polisen tagit upp frågan om simulering och misshandel av barn genom manipulation eller förgiftning. Lik- nande misstankar har framförts i några av intervjuerna med repre- sentanter för FN-organ, sjukvårdspersonal, frivilliga organisationer och myndigheterna i de besökta länderna. Även några represen- tanter för invandrarorganisationer i vars landsmän är över- representerade i statistiken över barn med uppgivenhetssymtom har antytt att fusk och manipulation kan ha förekommit i en del fall. Simulering som en möjlig förklaring till förekomsten av upp- givenhetssymtom hos en del asylsökande barn har förkastats av en del barnläkare, bl.a. och (2006). Möjligen kan en del läkares hållning förklaras med hjälp av vad och kallar läkares moraliska dilemma. Det är därför ett moraliskt dilemma när man ställs inför att så i grun- den ifrågasätta patientens trovärdighet att man tror att han eller hon ljuger, bluffar eller gör sig till. Olusten att upptäcka och avslöja fusk leder sannolikt både till att det upptäcks alltför sällan och till att det inte heller diskuteras. kan föreställningar om läkarens godhet försvåra situa- tionen, läkaren i mångas ögon, och inte sällan i sina egna, uppfattas och bekräftas som en god och hedervärd människa.