sou · GUB329 · 2007-01-01 00:00:00 — man i denna familj lär sig tolka erfarenheterna av dövhet. Erfa- renheter ackumuleras vid varje ny interaktion och skapar ett inifrånperspektiv på vad det innebär att vara döv. Ett senare amerikanskt bidrag till identitetsstudierna är en teo- retisk modell om dövas identitetsutveckling av psykologen (1993). Han har i sin doktorsavhandling skildrat signifi- kativa kännetecken i dövas identitetsprocess. Den undersökta gruppen omfattade döva collegestuderande vid i jämte en grupp vuxendöva. Glickman urskiljer fyra olika identitetsstadier: kulturellt hörande, kulturell marginalitet, absorption i dövas värld och tvåkulturlighet. Han menar att det första stadiet främst omfattar dem som blivit döva senare i livet, när identiteten börjat befästas. Kulturell marginalitet omfattar alla döva barn, eftersom de ses som annorlunda i kontakt med omvärlden. I brist på relevant kommunikation uppstår svårigheter att etablera stadiga kontakter med hörande, och det leder till insta- bil identitetsuppfattning. I nästa stadium finner de döva barnen dövsamhället. De förnekar dövheten som funktionsnedsättning och riktar ett hat mot hörande. Vid sista stadiet accepteras dövhe- ten och den personliga identiteten balanseras genom respekt för både döva och hörande. Glickman drar slutsatsen att en döv person i regel genomgår de tre sistnämnda nämnda stadierna i sin identitetsutveckling. Han betraktar den tvåkulturella dövidentiteten som slutstadiet i utveck- lingen, då en döv person har nått en personlig och balanserad iden- titet. Det innebär medvetenhet om kulturella skillnader och en genomgripande anknytning till andra döva. Man är även medveten om både hörandes och dövas förmågor och svagheter och tar inte avstånd från hörande även om man förkastar majoritetssamhällets normalcentrism. Den tvåkulturella identiteten inkluderar ett obe- svärat umgänge både med hörande och döva samt respekt för tal- språkets och teckenspråkets lika värde. Vidare inräknas förmågan att känna igen paternalism och att protestera mot den, medan fred- liga relationer upprätthålls med dem som man känner förtroende för. En förutsättning för tvåkulturlighet är, menar , god utbildning och en sofistikerad språklig och kulturell medvetenhet. Han anser också att döva kan behöva stöd för att uppnå tvåkultur- lighet. Glickman negligerar de frustrationer som döva individer möter i den hörande icke-teckenspråkiga omgivningen. Det förefaller även tveksamt att tolka den tvåkulturella identiteten som ideal. Dövas liv med teckenspråk ningen kan också bli snäv om man inte tar hänsyn till de struktu- rella förändringar i samhället som gynnar identitetsförändringarna hos både hörande och döva. Socialisation i det moderna samhället innebär att identiteten är kontextualiserad i subjektivt betydelse- fulla samtida och förflutna situationer. Därför är det för snävt att se exempelvis tvåkulturell dövidentitet som önskvärd, vilket Glickman gör. Exempel på ett kontextualiserat synsätt är att en människa med funktionsnedsättning är så funktionshindrad som hon själv känner sig eller att handikapp uppstår i relation till miljön och situationen. Jämfört med internationella studier, främst amerikanska, är det endast få nordiska studier som tar fasta på dövsamhället som stu- dieobjekt. En tidig sådan, dock skriven i , är doktorsavhandling i sociologi . I den komparativa studien baserad på statistiska data studerar Andersson21 (1981), hur segregeringen av döva i och i är relaterad till samhäl- lets kulturvariation. Valet av dövsamhället som studieobjekt moti- veras med att det på ett avgörande sätt skiljer sig från andra handi- kappgrupper. Döva har begränsad tillgång till samhällets kommu- nikation, vilket begränsar även deras delaktighet. Situationen som sådan tenderar att skapa separata livsstilar och kulturer. utgångspunkt är att har en homogen majo- ritetskultur22 och en heterogen majoritetskultur. Döva som grupp uppfattas olika i dessa kulturer och genererar olika sätt att förhålla sig till den omgivande kulturen. Hans resultat23 visar att graden av segregering bland döva minskar ju mer den kulturella variationen i samhället ökar. En grupp kan inte vidmakthålla en 21Yerker var ordförande i dövas världsorganisation (WDF) och har även ingått i president nationella handikappkommitté. 22Kulturell homogenitet definieras här med att av befolkningen har samma språk, samma religion, samma etniska bakgrund och samma politiska syn. En intressant iakttagelse i detta sammanhang är att begreppen minoritet och etnisk grupp inte är kända i svenskt sociologiskt lexikon (1981). 23Skillnaderna mellan länderna mättes genom två variabler; graden av kulturell variation och graden av segregering. Variabeln kulturell variation konstruerades genom summan av språkliga, etniska, religiösa och politiska olikheter i landet. När av befolkningen representerade likheten i dessa avseenden var variationen noll. Den kulturella variationen var störst om det inte existerade någon grupp bestående av av befolkningen som var lika i dessa avseenden. Dövgruppens segregeringsgrad mättes genom följande indikatorer: utbildningssegregering, yrkeskoncentration, gruppidentifikation, aktivitetsmängd och dess frekvens inom dövsamhället, gruppsolidaritet, religionssegregering, förekomst av endogami. Dövas liv med teckenspråk självvald segregering om gruppen, dess vanor och kultur, ses som normala i samhället. Det går inte att säga när den optimala punkten för integration kan vara nådd, menar . Å andra sidan, påpekar han, är total integration enligt flera studier en utopi, men samhället kan bli mer pluralistiskt genom ömsesidigt utbyte. In order to achieve this goal, they must maintain a separate political base. As a result thereof, they may to defend and promote segregation as an integration strategy. Therefore, pluralistic societies may permit groups to remain segregated in order to maintain their political bases. However, this kind of segregation may be more voluntary because individuals can join different groups and more regulated because plu- ralistic societies will likely accept it as a way to maintain social order (198, 29). Av studie kan man dra slutsatsen att ju mer samhället bejakar kulturell variation desto mindre skapas segregering. Att det svenska samhället bejakar kulturell variation mer än när gjorde sin studie, påvisas av Fredängs andra delstudie i doktorsavhandlingen om dövas identitets- förändringar (2003a). stigmatiseras teckenspråket och dess användare i och det leder till en påtvingad segregering och en stark kollektiv handikappidentitet i dövsamhället. Döva som grupp ser sin existens som en marginaliserad subkultur med stark familjär bindning mellan döva. Grunden för den kollektiva handikapp- identiteten förändras radikalt då döv- samhället fokuserar teckenspråket i stället för talspråket som utgångspunkt för gruppen och dess existens. I förändringen från subkultur till kontrakultur övergår hörande från att vara ideal till att bli motståndare. Hörande betraktas av döva som oförstående och okunniga. Intressepolitiskt samverkar döva med andra handikapp- organisationer, men synen på teckenspråkigt liv som särkultur leder till avståndstagande från andra handikappgrupper och självständigt agerande utifrån egna förutsättningar. Gränsdrag- ningen mellan icke-teckenspråkiga och teckenspråkiga, mellan hörande och döva, är skarp. Den kulturella innebörden av dövhet som dövsamhället i allt mer visar upp handlar om individua- litet, teckenspråkig livsstil, teckenspråkets visualitet och tillvaron som oberoende av ljud, skriver Fredäng. I denna kulturinriktning, samkultur, uppfattar man sig vara en av flera kulturer i ett pluralis- Dövas liv med teckenspråk Värderingarna baseras på människors gemensamma erfarenheter som teckenspråkiga individer, i motsats till talspråkiga, i ett hörande majoritetssamhälle och på visuella erfarenheter av omgivningen. Dövas gemensamma erfarenheter bejakas men man bortser inte från individuella olikheter. I samkulturen handlar kol- lektiv identitet mer om gemensamma värderingar med svenskt teckenspråk som identitets- och kulturbärare än om en ideologisk betoning på kulturarvet eller på funktionshindret som gemensamt kännetecken. Teckenspråket kan betraktas som ett medel för att söka och dela gemensamma värderingar med varandra. Samverkan med andra – handikapporganisationer, andra språkgrupper, olika institutioner och ideella organisationer – har utgångspunkten i gemensamma mål. Det innebär att medaktörerna varierar beroende på målen. som man i dövsamhället gör anspråk på rättig- heter som språkminoritet ser man hörande som representanter för den svenska kultur som man också är en del av. Dövsamhället bidrar med teckenspråket som kollektiv identitetsmarkör (2003a). I har dövhetens kulturella innebörd på så sätt förändrats . De förändringarna har lett till förändringar i förståelsen om vad ett teckenspråkigt liv innebär. I subkulturen är dövheten audiologiskt definierad och teckenspråket ett hjälpmedel. I kontrakulturen får teckenspråket en ideologisk innebörd och i samkulturen är det teckenspråkiga livet gruppens kulturella sätt att uttrycka sin identitet. Hörselbristen utgör således funktionshind- ret, men teckenspråket gör dövsamhället till en språkminoritet (Fredäng 2003a). Nordiska studier om dövsamhället I har sociologen (1988) utvecklat en deskriptiv modell för det danska dövsamhällets utveckling. Utvecklingen omfattar faser inom ramen för samhällets förändring från industri- till informationssamhälle. Faserna är öppningsfasen 1866–1893, iso- lationsfasen 1893–1980, varefter manifestationsfasen inträder. Impli- cit handlar faserna om kampen för teckenspråkets status och kam- pen för omvärldens acceptans av dövas egna villkor och förutsätt- ningar. Socialpolitiska förändringar i samhället har modifierat även dövsamhällets förutsättningar att samla döva till fortsatt kamp för att förbättra sina existensvillkor, anser . Dövas liv med teckenspråk möjligheter för döva på arbetsmarknaden och inom utbildningen. minskar dövsamhällets attraktionskraft vilket i sin tur leder till en intern kulturell kris, påstår . Den kulturella krisen kan handla om paradigmskifte mellan olika diskurser som den norska socialantropologen (2001) studerat. Med dövas kamp för tillgången till information i fokus frågar hon hur dövrörelsen diskursivt relaterar sig till samhället i . Haualand utgår från samhällets intentioner om jämlikhet och allas delaktighet i demokratiska processer. Med åtta videoin- tervjuer som grund presenteras tre sätt att förstå information i dövvärlden. Det första sättet benämns som avvikelsediskursen där dövhet i första hand uppfattas som en defekt. I denna diskurs befattar man sig inte nämnvärt med frågan om tillgång till infor- mation. I stället pekar Haualand på vilken given social betydelse ljudet har i diskursen. Ljudet förstås som av hörande som en förut- sättning för mänsklig kontakt och tysthet står för icke-kontakt. På så sätt exkluderas döva från olika sociala områden och blir föremål för medicinsk hantering. Den andra diskursen, jämlikhetsdiskursen, verkar däremot ha mycket större betydelse än vad som visar sig exempelvis i missnöje mot bristande tillgång till information via TV, med argument att döva trots allt är en del av den norska befolkningen. Denna diskurs har en lång historia i form av dövas kamp för sina rättigheter. Det nya, hävdar , är att diskur- sen har politiserats. Detta leder till en tredje diskurs – vi-och-de- andra-diskursen – där markeringen av den egna kulturen blir viktig. Enligt detta tänkesätt ställs krav på egna teckenspråkiga program. Haualand menar att typen av informationsbehov har samband med den döva individens förståelse om sig själv som medborgare for- mulerad av jämlikhetsdiskursen eller som medlem i dövsamhället markerad enligt vi-och-de-andra-diskursen. Liksom i Fredängs studie framkommer i Haualands studie en spänning mellan de äldre och de yngre i uppfattningen om döv- samhällets betydelse. De äldre betonar den kollektiva samhörighe- ten som kan hänföras till vi-och-de-andra-diskursen. För de unga är de individuella intressena centrala och de prioriterar därför jämlik- hetsdiskursen. I har Jurvainen (2001) gjort en socialpsykologisk studie om dövas strategier för att positionera sig. Genom att använda den tajfelska gruppidentitetsteorin24 att grupper använder olika strate- 24 Tajfel, H. (1982) (ed.) Social identity and inte group relations. Dövas liv med teckenspråk gier i sitt sökande efter förändring i gruppens sociala position ana- lyserar Jurvainen (2001) ledarsidor i den finska Dövas . I en analys av tolv ledarsidor med mellanrum finner Jurvainen fyra diskurser som förekommer dels domine- rande , dels sammanvävda med andra diskurser. I den första diskursen – jämlik men annorlunda – ifrågasätts hörandes bild av döva. Den andra diskursen – dövhet som språk och kultur – träder fram och den tredje – döva som ett folk – i dess etniska betydelse förekommer endast texter. Den fjärde är en politisk diskurs. I de tre förstnämnda diskurserna omdefinierar döva sig själva i sin strävan efter en mer positiv gruppidentitet. Det officiella identitetsarbetet förekommer under samtliga perioder men betoningen av den politiska diskursen ökar allt eftersom. Det politiska arbetet är nödvändigt eftersom med- lemmarna saknar andra möjligheter att påverka, exempelvis att lämna gruppen. Jurvainen menar att dövas position i många avseenden liknar positionen för romer och samer i i deras strävan att få erkännande som särskilda språk- och kulturgrupper och även som etniska grupper. Men dövas dubbelidentitet som språkminoritet och handikappgrupp väcker förvirring i majoritetskulturen, och även hos enskilda döva. Likt Breivik (2000) säger att man i dövsamhället är enig om identiteten som kulturell grupp, men att dubbelidentiteten kan leda till ambivalens hos enskilda individer. Jurvainen avslutar med att konstatera att liksom i andra underord- nade grupper har identitetsarbetet i dövsamhället förutsatt ett politiskt förändringsarbete. Identitetsarbetet är produkter av social aktivitet, som ingalunda föds spontant. De retoriska strategier som dövsamhället använt för att nå positionen som språklig minoritet är hämtade från andra sociala rörelser. Jurvainens resultat visar att dövsamhället i satte språken – det finska språket och teckenspråket – mot varandra. Gruppen utmanade även att tala och höra och normalitetstvånget och presenterade tecken- språket som ett lika bra alternativ. Den senare utmaningen gäller främst diskussionen kring CI och frågorna om vilken social iden- titet de opererade barnen kommer att ha och vilka grupper kommer de att ingå i. Dövas liv med teckenspråk Internationella studier om dövsamhället Från amerikanskt håll kommer ett stort antal beskrivningar, skild- ringar och redogörelser om dövsamhället och dess förändringar, vilket också framkommit tidigare (se exempelvis 1980; 1987; Wilcox 1989; 1995; 1996; 1997; Parasnis, 1998). I Many ways to be Deaf. International Variation in Deaf Communities (et al ) visas en tvärvetenskaplig samling av författarbidrag från olika länder som bevittnar stora för- ändringar i dövsamhällen världen över. Den akademiska synen på döva tycks har ändrats på de flesta håll, men utmaningarna skiljer sig från land till land. Nyckelteman i författarbidragen är hur döv- samhällena överlevt, hur utbildningsformer är relaterade till bredare sociokulturella processer, och hur teckenspråk är en avgörande del av dövsamhället i de presenterade länderna. Ett annat drag som man kan urskilja både i dessa författarbidrag och i den ovannämnda dövlitteraturen är hur diskussionen om teckenspråkets innebörd har förskjutits mot diskussionen om dövas tvåkulturella tillvaro – i dövsamhället och i majoritetssamhället. Här har jag valt Jankowskis och Ladds studier som kan sägas på olika sätt peka på dövsamhällets självförståelse, och studie som visar hur strävan efter rätten till teckenspråk kan uppfattas utanför dövsamhället. Den amerikanska kommunikationsforskaren (1997) har skrivit en avhandling om dövgruppen som social rörelse och dess empowerment. Hon analyserar processen där dövsamhället tillskansar sig en position, där det är den kulturella identiteten som kännetecknar döva människor och inte den patologiserade dövhe- ten. Hennes fokus är de retoriska strategier som dövrörelsen använde vid en protestaktion vid , och som beskrivs som dövrörelsens mest effektiva protest i . Jankowskis studie börjar med den retoriska konflikten där majoritetssamhället försöker normalisera döva genom att assimilera dem med tvång och korrigering i talspråket, vilket präglar dövas historia ända . i karaktäri- seras av befrielserörelser som ger även dövrörelsen nya möjliga retoriska verktyg. fördöms majoritets- kulturens försök att integrera döva barn bland hörande eftersom det hindrar döva barns socialisation med varandra, och strategier används för att etablera teckenspråket som ett respekterat språk. ser denna motretorik som betydande för en underord- Dövas liv med teckenspråk nad grupp som vill minska sin marginalisering. Majoritetskulturens tvångsnormalisering utmanas med en motideologi och ett förne- kande av dominerande värderingar. Dövrörelsen presenterar sig som språkminoritet och inte som en separat grupp av skadade hörande. Situationen för dövrörelsen kulminerar vid valet av en ny presi- dent till 1988. Det förväntas allmänt att en hörande person ska väljas. Kraftiga protester från dövrörelsen resulterar i en situation som uppfattas som en seger. Den leder till krav på att döva ska bestämma i frågor som berör döva, vilket av utomstående uppfattas som segregering. I detta sammanhang lyfter Jankowski frågan om det är möjligt med en fullständig integrering eller segregering för minoritetsgrupper. Dövrörelsen själv förordar institutionell integrering framför individuell integrering. menar att dövrörelsen och andra sociala rörelser delar visionen om ett pluralistiskt samhälle. De tre nödvändiga förutsättningarna för att uppnå ett sådant samhälle är självrespekt i minoritetsgrupperna, egna grundvalar för gemenskap med andra samt full delaktighet i samhället. Hon lägger till att samhällsgemenskapen förutsätter en humanitär diskurs för att inte nya marginaliserade grupper ska uppstå och för att garantera jämlikhet mellan medborgare och grupper i ett pluralistiskt samhälle. Tvärtemot Jankowskis syn på teckenspråkets betydelse i döv- samhället menar den engelska sociologen (1997) att tecken- språket har en socialpolitisk roll. Det används retoriskt för ideolo- giska syften, och som kommunikationsmedel. studerar döv- het som socialpolitiskt fenomen och dess politiseringsprocess med stöd av teckenspråket. Hon fäster uppmärksamheten på de sociala processer som lämnar spår i dövas identitet: förtryck och utanför- skap. understryker att dövas identitetskonstruktion har sin utgångspunkt i bristen på meningsfull interaktion med hörande. Dövföreningarna har därför en social och politisk funktion. Det är denna erfarenhet av förtryck och utanförskap som ger dövheten den kulturella meningen och inte teckenspråket, anser hon. Döv- samhället ses därför som en intresseorganisation och påtrycknings- grupp, som försöker övervinna samhällets stigmatiserande attityder och förtryck genom politiska handlingar. När inte betraktar teckenspråket som kultur- och identitetsbärare verkar hon dock inte fästa tillräckligt stor vikt vid dövsamhällets strävan efter offentligt identitetserkännande på dess egna villkor. Dövas liv med teckenspråk Ett identitetserkännande på dövkulturella grunder är däremot syftet i studien som presenteras av Ladd (2003). Ladd är döv och verksam som lektor på vid universite- tet i i . I den första delen av sin studie studerar Ladd dövas sökande efter en egen kultur i den västerländska civilisatio- nen historiskt. I den andra delen gör han en etnografisk studie om engelsk dövkultur genom deltagarobservation och intervjuer. Även om han relaterar till den omgivande kulturen så är det dövsamhället som är i studiens fokus. Det övergripande syftet med studien är att konstruera och utveckla Deafhood-begreppet, som Ladd anser fångar dövlivet ur kulturellt perspektiv mer adekvat än det medi- cinskpsykologiska begreppet deafness. Han utgår från att en döv person initialt är döv och inte funktionshindrad. Primärt är att lyfta upp dövas förmågor och inte acceptera den underordnade position som dövhetsbegreppet innebär. This is a key point within many Deafhood constructions, where Deaf people assert that linguistic communication is the prime marker of their being. They are not simply handicapped by being unable to speak the language of lay people – that majority is also handicapped by being unable to communicate when amongst (Ladd, 2003,102). Den teoretiska utgångspunkten i den historiska genomgången är att dövsamhället är en språklig och kulturell grupp, som återkom- mande kolonialiseras av de hörandes hegemoni och utsätts för för- tryck. Kolonisationen, som beskrivs som en relation mellan grup- per med ojämn makt sinsemellan, delar Ladd upp i två delar, språk- lig kolonisation, som huvudsakligen utgörs av oralism, och väl- görenhetskolonisation. Kolonisationstanken i den historiska kul- turförståelsen kan anses som avgörande för Ladds fynd och argu- mentation för att utveckla Deafhood-begreppet för erkännandet av dövkulturen och dövidentiteten. Han menar att under kolonisa- tionen har inte döva haft utrymme att utveckla och aktualisera sin Deafhood. I sina slutsatser presenterar Ladd ett antal ur ett Deafhood-perspektiv normativa satser och poängterar att Deafhood inte är en position utan en pågående process. The development of the Deafhood term, however, offers a space within which Deaf cultural beliefs and values can be articulated, col- lected and examined. Not only is this important in its own right, but it also represents a counterbalancing positivity to the negative atmosphere existing within pathological and social-welfare domains // it is a process; one moves towards it, to actualise it (Ladd, 2003, 408). Dövas liv med teckenspråk Ladds studie skiljer sig från amerikanska studier så till vida att den snarare förespråkar en kollektiv identitet som kulturellt döv än två- språkighet och tvåkulturlighet som förutsättning för livet som döv. Studien visar en intressant ansats till studier om döva på andra vetenskapliga områden, som kan belysa dövlivet på andra sätt än . I studier om dövsamhällen, inklusive Boréus studie, kan man urskilja en pluralistisk modell för en dynamisk process. Det är upp till individen att välja om han eller hon vill sluta sig i sin kultur, träda in i den inkluderande gemenskapen i samhället eller röra sig däremellan. Att inte veta kan vara till fördel för samhället. skriver att immigrantforskningen i har varit ointressant, därför att: The governments strategy has been to shun knowledge because knowledge is seen as dangerous// What is not acknowledged, however, is that not knowing is also to the governments own advantage (Wikan 1999, 59) I detta avseende kan kunskap om vad dövhet och användningen av teckenspråket innebär, socialt och kulturellt, vara farlig. Döva som teckenspråkiga individer kan ställa andra, oväntade, krav på samhället än endast som teckenspråksanvändare eller skadade individer som är beroende av teckenspråk. Eftersom den kliniska synen har dominerat forskningsfältet, som den också gjort när det gäller andra handikappgrupper, har vuxna döva personers livsvillkor och deras syn på tillvaron varit mindre intressant. Att korrigera och kompensera brister har varit och är i fokus. Om man inte lyckas kompensera bristerna, så patologiserar man tillståndet; det är tillståndet som är orsaken till problemen (Nilholm, 2003). När samhällets intresse är förknippat med en kli- nisk syn är det sällan riktat mot gruppers och enskildas egna tolk- ningar om tillvaron och delaktigheten.