sou · GUB334 · 2007-01-01 00:00:00 — På samma gång som många av orkesterföreträdarna uppger sig vilja komma bort från finkulturstämpeln, fortsätter många av orkestrarna att värna om nedärvda konsertformer framförda i frack och långklänning. Det invanda tycks ha en stark ställning. Orkestrarna storlekar, strategier och mål talar om vikten av att utveckla formerna för att nå nya publikgrupper, som man understryker betydelsen av att behålla den publik man har: båda begripliga utgångspunkter, som dessvärre tycks bromsa satsningar och specialiseringar som skulle kunna skapa större skillnader mellan orkestrarnas utbud i landet. Detta grundläge gör situationen alltmer prekär för orkestrarna, eftersom även den grupp av äldre besökare som länge utgjort kärnan av konsertbesökare enligt flera bedömare kan vara i försvinnande. Dagens femtio- och sextioåringar har inte samma relation till den institutionaliserade orkesterverksamheten som tidigare generationer. , och Rolling Stones är för många i denna grupp en större identifikationsfaktor än , och . I en värld där den musikaliska kanon inte längre definieras av den klassiska musiken, kan det visa sig vara tvunget för orkestrarna att vara tvungna att omvärdera många av de tidigare givna positionerna. De reklamkampanjer för orkestrar som synts och hörts har ofta haft fokus på dirigent och solister, i ett försök att hitta individer som kan bära budskapet till publiken. Marknadsföringen av en orkester av traditionellt snitt är inte alldeles enkel. Orkestrarna byter program i stort sett ; då recensioner- na kommer repeterar man redan nästa program. Därför kan lan- seringen av en nytillträdd chefdirigent, eller en gästande världs- stjärna bidra till att stärka bilden av orkestern. är alltså en verksamhet som har en starkt internationell prägel. Såväl repertoar som dirigenter och solister kommer till största delen från andra länder än . odlas en gemensam uppfattning om vilken typ av stimuli en orkester behöver för att utvecklas: bättre dirigenter och bättre musiker utgör ett starkt fundament i den behovstrappa som or- kestrarna formulerar. Här tycks utvecklandet av svenska dirigent- talanger vara av underordnad betydelse för de flesta svenska symfo- niorkestrar. En effekt av den gemensamma syn som orkestrarna tycks ha på verksamheten är en likriktning av repertoaren. Vissa verk är ständigt återkommande och ingår i den kanon som or- kestrarna ser som sin självklara uppgift att förvalta. Orkestrarna storlekar, strategier och mål kulturarv är visserligen lovvärt, men en alltför hög fokusering på en specifik musikhistorisk period minskar möjligheten att spela en mer breddad repertoar. Relationen till de internationella agenturerna synes vara dubbel. som dessa erbjuder orkestrarna de hett eftertraktade solisterna och dirigenterna, vittnar orkestrar om hur verksam- heterna lider av de höga priserna. Man ser sig genom de yttre kraven på ökade intäkter och större publik fångad i en fälla, eftersom de vanligaste strategierna för en orkester att öka sin publik och sina intäkter står att finna just i valet av solist och dirigent. I finns 6 orkestrar knutna till operaverksamhet, med en spridning från i norr till i syd. 2005 var en operachef kvinna, och fem operachefer män. Ingen av operaorkestrarna hade 2005 en kvinna som orkesterchef. 2 av operaverksamheterna ökar sin publik åren 1998 2003. Övriga har minskat sin publik . Det står klart att man inom operavärlden betraktar operaorkest- rarna som en integrerad del i verksamheten. Några egna produk- tionsmedel finns inte i någon högre utsträckning för dessa or- kestrar. I nedanstående tabell visas de svenska operaorkestrarna, sorterade i storleksordning. orkester (delfinansiering genom sinfonietta (delfinansiering genom Källa: orkestrarna. Orkestrarna storlekar, strategier och mål 4.3.1De tre stora operahusen De stora operahusen i och får statligt bidrag för opera/musikteaterverksamhet inom anslaget 28:6. Stockholmsoperan finansieras i särskild ordning genom anslaget 28:5. Orkestrarna har också endast i begränsad omfattning någon egen konsertverksam- het vid sidan av opera-, musikal- och balettföreställningarna. Verksamheten ser också annorlunda ut för musikerna i opera- orkestrarna i jämförelse med symfoniorkestrarnas verksamhet. Musikerna har ett större antal så kallade dubbla inställelser (exem- pelvis repetition och föreställning med annat material) än i symfoniorkestrarna. Musikerna tillbringar också en förhållandevis stor del av sin arbetstid inför publik, eftersom man alltid spelar ett flertal föreställningar av samma produktion. Men den stora fasta resurs som musikerna utgör innebär att också operaorkestrar uppvisar samma mönster som de stora symfoniorkestrarna. En mozartopera spelas på mindre besättning än en wagnerföreställning, och behovet av en specifik orkesterstor- lek växlar. I har ett lokalt avtal och ett tilltagande krismedvetande möjliggjort kammarmusikspel och annan projektverksamhet inom ramen för musikertjänsterna – här finns också en composer-in- anställd, och en operaverkstad som breddar bilden av operan som konstform. På samma sätt som hos symfoniorkestrarna finns hos operainsti- tutionerna ett starkt förvaltande drag och de är en del av samma fokus kring solister och dirigenter som de andra orkestrarna och därmed också en del av samma problematik kring de dramatiskt ökande kostnaderna. Utredningen bedömer att det borde finnas ett större utrymme för ny kammaropera i , och därmed bredda mångfalden på området. Genom att kunna dela in orkestrarna vid de större institu- tionerna i mindre ensembler och vara villig att ompröva traditio- nella föreställningar om vad operaverksamheten kan vara, skulle institutionerna kunna komma längre i närkontakt med såväl nya publikgrupper som den nya operamusiken. Det skulle också kunna ge en utvidgad konsertverksamhet vid sidan om operaspelet och möjliggöra turnerande verksamhet. Orkestrarna storlekar, strategier och mål Orkestrar finns även vid de två mindre operahusen – sinfonietta och vid . Båda dessa orkestrar har egna konsertserier vid sidan om uppgiften som operaorkester, ett arbetssätt som påminner om verksamheter runt om i , där operaorkestrar i högre utsträckning än i också har egna symfoniserier. I vid ingår även kammar- musik som en del av tjänsten, vilket kan ge större innehållslig flexibilitet. Vid Värmlandsoperan har man också haft framgång med operor som arrangerats om för sinfoniettans mindre besättning. Det problematiska tycks vara bidragsformerna för dessa två orkestrar. Båda har en del av verksamhetens finansiering i form av länsmusikpengar, och en del i form av bidrag för musik- teaterverksamhet. Därmed uppstår problem med transparens i fråga om bl.a. ansvarfördelningen – möjligheterna till uppföljning och utvärdering försvåras också i detta system. orkester är kanske den mest frilansberoende struk- turen, i jämförelse med de övriga orkestrar som ingått i översynen. Den osäkerhet som strukturen för denna halvtidsorkester på fri- lansbasis medför för musikerna framgår tydligt av samtalen med företrädarna. har just denna struktur medgett maximal flexibilitet för en institution som i högre utsträckning än de övriga opera- institutionerna är beroende av biljettintäkter – att anställa en or- inom ramen för nuvarande budget skulle inte fungera. Osäkerheten som dessa musiker upplever delas också av andra musiker inom ramen för deltidskonstruktioner, och illustre- rar en problematik som vi går närmare in på under avsnittet Musikerna och arbetssituationen, avsnitt 6.3. De inbördes olikheter som de mindre operaverksamheterna upp- visar är intressanta ur flera sammanhang. Den större flexibilitet som dessa mindre verksamheter uppvisar, är till en del beroende av ekonomiskt tvingande skäl. Men det tycks också som om de mindre husen är mer benägna att omformulera och ompositionera sin verk- Orkestrarna storlekar, strategier och mål samhet, med en högre grad av också konstnärliga experiment som resultat. I tabell 5, nedan, kan fördelningen av bidragen från regional, lokal och statlig nivå till operaverksamheterna studeras. Statens andel av bidragen till operaverksamheterna 2003 (inkl. dans) Källa: , Teater 2003. Av ovanstående kan utredningen konstatera att staten stöder opera- verksamheten i sin helhet av de totala samhällbidragen. 4.4Kammar- och blåsorkestrar samt storband De 15 kammar- och blåsorkestrarna i är spridda från i norr till i syd. Kammarorkestrarna turnerar mer utanför sina hemkommu- ner än symfoniorkestrar. Musikerna i kammarorkestrarna delar ofta sin tid mellan orkesterspel och kammarmusik. Tre av de 15 kammarorkestrarna hade 2005 kvinnor som chefer, tolv kammarorkestrar hade män som chefer. Den betalande publiken för de 10 kammar- och blås- orkestrarna med statligt orkesterbidrag har åren 1998 2003 minskat I en diskussion kring kammarorkestrarna och deras situation kan man först konstatera att en ytterligare uppdelning kan vara på sin plats. Tio av de femton kammar-, blåsorkestrar och storband som ingått i översynen fungerar som deltidsorkestrar på olika sätt. Orkestrarna storlekar, strategier och mål av dessa delar tiden mellan orkesterspel och spel i mindre en- sembler. I nedanstående tabeller (tabell 6 7) visas den indelning som utredningen gjort då det gäller kammar- och blåsorkestrar med statligt orkesterbidrag. Tabell 6 visar först orkestrarna som be- driver heltidsverksamhet. Tabell 6 Kammarorkestrar och blåsorkestrar, heltid, med statligt orkester- bidrag Kammar- och blåsorkestrar, heltid, med statligt orkesterbidrag I tabellen 6 återfinns alltså en blåsorkester () samt en stråkorkester (). De två övriga orkestrarna har blandad instrumentbesättning. I tabellen 7 återfinns sex orkestrar. Fyra av orkestrarna har blandad instrumentbesättning och två (Kammarorkester och Camerata Nordica) är i första hand stråkorkestrar. Tabell 7 Kammarorkestrar, deltid, med statligt orkesterbidrag Kammarorkestrar, deltid, med statligt orkesterbidrag Tre av ovanstående orkestrar räknar med ett mer eller mindre fast behov av frilansmusiker i verksamheten. I tre av de deltidsverksamma kammarorkestrarna (Nordiska , Kammarorkester och Sin- fonietta) delar musikerna sin tid mellan kammarmusikspel i mindre ensembler och orkesterspel. De orkesterkonserter som rapporteras in till är sammantaget fler bland kammarorkestrarna och har större regional spridning än de som genomförs av symfoniorkestrarna (se avsnitt 6.5 Spridning). Orkestrarna storlekar, strategier och mål Genom den (jämfört med de större symfoniorkestrarna och operaorkestrarna) relativt mindre besättningen i orkestern uppstår behovet av att ha alla musiker på plats – utrymmet för avlastningsledigheter för musikerna är litet i dessa orkestrar. En stor del av dessa kammarorkestrar tillbringar en stor del av arbetstiden på turné, med dryga restider, och är alltså långt mindre stationära än de större symfoniorkestrarna. Bland kammarorkest- rarna, hittar man också några som bryter den trend av minskande publiksiffror som gäller generellt för orkestrarna . sinfonietta, sinfonietta och Svenska kammarorkestern visar på en positiv trend i publik- tillströmningen. Repertoarmässigt är det kanske främst storbanden och blås- orkestrarna som skiljer ut sig. Både storband och blåsorkestrar representerar genrer som helt eller delvis har en annan traditions- bakgrund än de övriga. I blåsorkestrarnas fall finns en stark koppling till traditioner av både militärmusik och brunnsmusik. finns också en rik repertoar av s.k. västerländsk konst- musik skriven för blåsorkestrar, men också mycket arrangemang och transkriptioner från andra orkesterformer och genrer. Steget till renodlad underhållningsmusik tycks också lättare att ta för blås- orkestrar. Vid sidan av de svenska professionella blåsorkestrar som utredningen studerat finns också Marinens Musikkår i . Förvaret är huvudman för verksamheten i Marinens Musikkår – en verksamhet som breddats till att omfatta konsertserier, skolkonser- ter och kammarkonserter vid sidan av de reguljära uppdragen för försvarsmakten. finns endast en blåsorkester med statligt orkesterbidrag – Göteborgsmusiken. En av Göteborgsmusikens största köpare av tjänster är försvaret, och skulle försvaret besluta sig för att inte behöva Göteborgsmusikens tjänster , är också denna blåsorkesters verksamhet kraftigt hotad. Det samma måste sägas gälla Marinens Musikkår. I regeringens planeringsanvisningar för försvaret (Fö2005/2483/ MIL) skrivs om behovet av att öka rationalitet och effektivitet i grundorganisationen – vilket skulle kunna innebära reduceringar i uppvisningsverksamheten och omfattningen av musikverksamheten. Här finns alltså tecken på att den svenska blåsmusiktraditionen skulle kunna vara hotad, om den koppling som finns till försvaret skulle försvagas: GöteborgsMusiken – eller Flygvapnets musikkår (FMK) som orkestern kallas i försvarssammanhang och Orkestrarna storlekar, strategier och mål Marinens Musikkår (MMK) utgör två av de kvarvarande fem svenska, professionella blåsorkestrarna – dessutom är FMK och MMK de enda två som spelar blåsorkester på heltid. Utredningen konstaterar att om en nedläggning, eller minskning skulle ske av försvarets engagemang i dessa orkestrar, skulle det innebära ett hårt slag mot blåsmusikområdet på nationell nivå. Storbandens repertoar är kanske den yngsta av alla ingående orkestrars – det nykomponerade till och med dominerar Norr- botten Big Bands (NBB) repertoar – NBB menar rentav att det är deras huvuduppgift att spela den nykomponerade musiken för genren. I tabell 8, nedan, visas de länsmusikanknutna blåsor- kestrarna och storbanden, sorterade efter antal musiker. Tabell 8 Blåsorkestrar och storband inom ramen för eller med nära anknyt- ning till den regionala musikverksamheten (länsmusiken) Källa: orkestrarna. Ovanstående orkestrar finansieras genom bidrag från länsmusiken. Av medlen till den regionala musikverksamheten/länsmusiken står staten för . 4.4.1Orkester- och kammarmusik i samma uppdrag I flera av de undersökta orkestrarna, exempelvis Nordiska Kam- marorkestern och har musikerna således möjligheten att spela såväl orkester som kammarproduktioner inom ramen för sina tjänster. Detta växelspel beskrivs av flertalet musiker som utredningen talat med, som mycket stimulerande, såväl socialt som konstnärligt, och få av musikerna som utred- ningen talat med skulle vilja bli av med någon av de olika delarna. Det måste också betraktas som gynnsamt för möjligheterna till flexibilitet – att kunna växla mellan orkester och mindre ensembler ger musikerna och organisationerna sammantaget en större kon- Orkestrarna storlekar, strategier och mål taktyta och möjlighet att nå ut med summan av verksamhetens innehåll. Bland kammar- och blåsorkestrarna tycks förmågan att omde- finiera sig ändå vara något mer uttalad än hos symfoniorkestrarna. De flesta lever också i en självklar relation till arrangörer och andra regionala aktörer på musikområdet. Genom att flera inte har egna konserthus, blir relationen till konsertarrangörer i respektive re- gion naturligtvis central; dessa arrangörer blir länken ut mot publiken. Kammarorkester och har byggt upp ett förtroende för musikformer som för 20 inte haft någon stark levande närvaro i . Inte minst de båda storbanden och har också byggt upp ett konstnärligt rykte som sträcker långt utanför den region man framförallt verkar i. Utanför storstäderna blir kampen för den klassiska musiken också av ett delvis annat slag – det tycks som om de mindre orkestrarna har ett starkare tryck på sig att vara en synlig del av en region och kunna motivera sin existens genom denna regionala förankring. Utanför storstäderna blir också rollen som introduktör av musikformen mycket tydligare – i regioner utanför storstäderna är publikunderlaget inte lika stort och förförståelsen för den klassiska musiken inte lika bred som i exempelvis eller . De mindre orkestrarna kan i vissa fall också visa på en viss upp- finningsrikedom då det gäller programsammansättningar – Musica Vitae och Kammarorkester är ett par orkestrar som genom målmedvetet arbete gjort den samtida musiken till en inte- grerad del av verksamheten, även om den huvudsakliga inrikt- ningen också i de mindre orkestrarna är traditionell västerländsk konstmusik. Genom ensemblernas olikheter i besättning – allt från stråkorkestrar till blåsorkestrar, blir också den inbördes variationen i repertoar och stilar något större än mellan de mer homogena symfoniorkestrarna. Det finns också såväl pågående som spirande samverkansidéer mellan flera av de mindre orkestrarna. sinfonietta och Västmanlandsmusiken har tillsammans med Musik & Teater presenterat en samverkansidé som skulle möjliggöra heltidsanställning av musikerna i sinfoniettan, men också ett bredare regionalt verksamhetsfält och en större diversifiering av arbetsuppgifterna, såväl musikteater som kammar- musik skulle ingå inom ramen för den nya profilen. Orkestrarna storlekar, strategier och mål ligger i linje med den önskade utveckling som regeringen gav uttryck för i propositionen Kulturpolitik (1996/97:3). I proposi- tionen talades, då det gäller de professionella kammar- och sym- foniorkestrarna, om en utvecklingspotential både när det gäller att vidga verksamhetsradien i det egna länet och att finna nya samver- kansformer över länsgränserna.. Också inom ramen för Kammarorkester finns planer på att bredda och fördjupa bilden av vad orkesterverksamhet kan vara – med satsningar på nykomponerad musik och gammal musik kopplat till såväl forskning som till pedagogiska insatser för konstmusiken. Kammarorkestrarna och blåsorkestrarna uppvisar ofta en större flexibilitet i strukturen än de stora opera- och symfoniorkestrarna genom möjligheterna till spel i mindre ensembler som ofta är en del av verksamheternas helhet. 5 Om orkestrarnas ekonomi Ekonomiska analyser som fokuserar på orkestrar och kulturinsti- tutioner utgår ofta från Baumol/Bowens studie Performing arts – the economic dilemma (1966). Där beskrivs inkomstgapet, dvs. det kroniska tillstånd i vilket utgifterna ständigt stiger i en högre takt än inkomsterna, den så kallade Baumols sjuka. Med . Baumols egna ord kan kärnan i den ekonomiska problematiken för kulturinstitutionerna beskrivas så här: The significant point is that the objectives of the typical nonprofit or- ganization are by their very nature designed to keep it constantly on the brink of financial catastrophe, for to such a group the quality of the services which it provides becomes an end to itself. (Ur artikeln On the performing arts: the anatomy of their economic problems). Själva kvalitetsbegreppet tycks alltså vara motorn i den permanenta ekonomiska kris som många kulturinstitutioner lider under. Baumol skriver vidare, att de mål som dessa organisationer upp- ställer, utgör bottenlösa kärl i vilka gränslösa mängder medel kan hällas. För, fortsätter Baumol, så fort nya medel ställs till en dylik organisations förfogande, kan korresponderande nya användnings- områden lätt hittas, och ännu fler nya användningsområden för vilka ingen finansiering finns, kommer obevekligen att ta de gamlas plats. Mycket som sagts och skrivits om den svenska orkesterverk- samheten bekräftar också den välkända Baumolska tesen: i utred- ningen En del av världen(, Svensk Scenkonst 2005), men även i budgetunderlag 2004 och i rapporten (, 2001), konstateras att kostnadsutvecklingen på orkesterområdet har varit väsentligt kraftigare än uppräkningen egentligen gett ut- rymme för. Om man håller Baumols analys för sann, att det är kvalitetstän- kandet som obevekligen driver institutionerna till att balansera vid randen av en ekonomisk avgrund, så är det i en närläsning av själva kvalitetsbegreppet, de konstnärliga valen och behoven, som måtten och relevansen för verksamhetens relation till bl.a. de nationella kul- turpolitiska målen bör sökas. Därmed skulle man också kunna få en vägledning för statens framtida insatser och deras utformning. Utredningens analys i detta kapitel omfattar de 15 orkestrar som erhåller ett statligt stöd riktat till just orkesterverksamhet . De bidrag som kommer till vissa av orkestrar via länsmusiken in- går i princip inte i analysen på grund av svårigheterna att utläsa dessa bidrag på ett relevant sätt i den befintliga statistiken. Rap- porten Orkester.nu (2000:3) uppskattade de bi- drag som inom länsmusiken används till orkesterverksamhet till . Det är svårt att skapa en tydlig bild av finansieringen av de 15 orkestrar som tilldelas statligt bidrag för orkesterverk- samhet. Det är även svårt att utläsa vilka faktorer som styrt ök- ningen av statsbidraget till de olika orkestrarna. Statens andel av de totala samhällbidragen har legat på en stabil nivå såväl vad gäller symfoniorkestrar () som kammarorkestrar (). Landstingen har ökat sitt engagemang för båda orkestertyperna. De statliga bidragen till de fem symfoniorkestrarna har ökat mellan åren 1994 2003. För de heltidsverk- samma kammarorkestrarna har de statliga bidragen ökat samt till de deltidsarbetande kammarorkestrarna mellan åren 1998 2003 (exklusive de bidrag som kommer orkestrarna till del via länsmusiken). Den sammantagna ökningen av de fasta kostnaderna i orkes- terverksamheten, löner och lokaler, uppvisar en ökning på mellan åren 1994 2003. De övriga (bl.a. produktion och marknadsföring) kostnaderna ökar . som orkesterverksamheten generellt satsat mer på kostnaderna för bl.a. dirigenter, solister och marknads- föring, har antalet betalande besök sjunkit trots att antalet orkestrar i statistiken ökat . Biljett- och arrangörsintäkterna har åren 1994 2003 ökat . De totala egenintäkterna uppgår åren 1994–2003 till av de totala intäkterna. Statens relativa andel av de 15 orkestrarnas totala finansie- ring har ökat åren 1994 2003, från till . I dessa siffror ingår ej de medel som kommer via länsmusiken. Landstingen har ökat sitt engagemang i de 15 orkestrarna 1994 2003, från till . Ökningen beror bland annat på att övertagit ansvaret för Göteborgssymfonikerna. Som utredningen kunnat konstatera, är det svårt att klart redogöra för hur mycket statliga medel som kommer orkesterverksamheten till del. (2000:3) konstaterar att genom att orkesterverksamheten delfinansieras genom flera olika bidrag, så har det skapats svårigheter i fråga om uppföljning och analys för de institutioner som berörs av flera olika system. I följande avsnitt tar utredningen upp hur statens bidrag till de 15 orkestrarna med statligt orkesterbidrag har utvecklats – främst 2003. I denna genomgång ingår inte de bidrag som ett antal orkestrar får genom länsmusiken. Anledningen är att statistiken på området inte är möjlig att tolka på ett tillfreds- ställande vis. Med beaktande av detta kan utredningen dock kon- statera att om de bidrag som kommer till orkestrar via länsmusiken kunde räknas in skulle den statliga bidragsnivån i redovisningen öka. Då orkesterutredningens direktiv anger att orkestrarnas eko- nomiska villkor ska undersökas, har utredningen tolkat det som att regeringen efterlyser en spegling av såväl den aktuella situatio- nen som situationens utveckling över . I det följande, har vi därför avgränsat perioden till att omfatta åren 1994–2003. Ut- gångspunkten har varit den statistik som samlar in och ansvarar för. insamlade siffror var då detta skrevs ännu inte kvalitetssäkrade, och utredningen har heller inte kunnat ta del av detta material. Utredningen har tagit del av orkestrarnas verksamhetsberättelser och årsredovisningar. har det statistiska material som samlat in varierat något i innehåll; rubriker har lagts till och dragits ifrån. Även kva- liteten på det insamlade materialet har varierat. Det är ofta inte möjligt att skilja ut kostnader för länsmusikverk- samhet och orkesterverksamhet var för sig i materialet, eftersom några orkestrar redovisar kostnader för orkester- och länsmusik- verksamhet i klump. Det finns också en viss variation i hur de olika orkestertyperna definierat vilka kostnader som ingått i redovisnings- posterna.