sou · GUB314 · 2007-01-01 00:00:00 — hade siffran ökat till 65 000.37 Utvecklingen var naturligtvis likartad i alla län. 35Christer , Färdmedel för Vattnens rike. Om båtar och transport i inre av , mera specifikt vattensystem, Oknytt 1–2 2005, s. 27 ff. 36Petrus , Journal 1831 (utgåva ) s. 143. Följande arbeten är grundläggande när det gäller kommunikationernas historia i : , Vägarna i . (1951), , Studier över den trafikgeografiska utvecklingen till våra dagar, Geographica. Skrifter från geografiska institution nr 16. (1945) s. 88 ff. , Vägarna inom . Kommunika- tionernas utveckling mot bakgrund av befolkning och näringsliv. (1972). 37 o a a. s. 164. Rennäringens och samhällets förändringar Järnvägarna har också bidragit till att ändra renskötselns förut- sättningar. Norrländska från till invigdes . Stambanan nådde och förenades där med till som blev helt färdig 1902. Från stam- banan byggdes under det följande decenniet ett antal förbindelse- banor ut till kusten. Den norra delen av började byg- gas från och var utbyggd till 1937. Den s.k. Ostkustbanan mellan och stod färdig 1927. har inneburit både möjligheter och problem för samerna. Eftersom renarna gärna söker sig till lättframkomliga leder blev de till en början ofta offer för tågen. För att förhindra detta har man byggt stängsel längs banvallarna, men dessa stängsel har å andra sidan blivit ett besvärande hinder i de gamla flyttle- derna. Det positiva med järnvägen har å andra sidan varit att avsätt- ningsmöjligheterna för renprodukterna till övriga blivit väsentligt större och att renslakterna kunnat förläggas längre upp i landet innan de långa flyttningarna börjat. Kraftverksutbyggnaden har haft stor inverkan på renskötseln, främst vår, sommar och höst. Även vinterbetena har dock berörts. I innebar t.ex. ingreppen kring sjön och Neanda- lens reglering att viktiga vinterbetesland drabbades. På flera håll har kraftverksbyggen betytt att gamla flyttleder fått flyttas. tycks emellertid flyttningarna ha kunnat anpassas efter de nya förhållandena.38 Av 1500-talets arkivmaterial kan man se att det i skogslandet, ända ner mot kusten, låg ett antal små marknads- och mötesplatser. lappmarkspolitik innebar att ett antal av dessa stängdes och ersattes av centrala marknadsplatser i strategiska lägen (, , , , , , och ). Vid kusten anlades städer (, , , , ).39 Skälen till denna politik var många. Ett par var utpräglat mer- kantilistiska. Man ville på samma sätt som på andra håll i landet 38Renbetesmarkutredningen hade från början som huvuduppgift att utforska vatten- kraftens inflytande på renskötseln. Den kom fram till att följderna på vinterområdena inte var så stora som på vår-, sommar- och höstbeten. 39Ragnar , Kyrkstaden i övre . (Skytteanska samfundets hand- lingar nr 3 1964). Rennäringens och samhällets förändringar inskränka den fria handeln på landsbygden, det s.k. landsköpet. I stället sökte man styra över handel och hantverk till städerna, där varuströmmarna lättare kunde kontrolleras och tullbeläggas, eller till vissa utpekade marknader. Ett annat skäl var att man så långt det var möjligt ville dra samernas handel bort från . innebar stora möjligheter för samerna att avyttra sina pro- dukter till förmånliga priser. Via havet, som mestadels är isfritt, hade den norska kusten lättare förbindelse med kontinenten än den svenska. Det är ingen tvekan om att en betydande del av den samiska handeln i äldre tid gick över , så omfattande att den påverkat samisk kultur.40 Inrättandet av lappmarknader innebar att ingen direkthandel av samiska produkter skulle få förekomma utanför dessa. Under 1700- talet luckrades emellertid systemet upp genom att ett antal fri- marknader på landet inrättades vid sidan av städerna. Genom lagar 1846 och 1864 släpptes handeln på landet fri och lappmarknaderna förlorade därigenom sin forna betydelse. miste de gamla lappmarksprodukterna, framför allt renhudarna, sin tidigare bety- delse och försäljningen av kött blev allt viktigare. Detta ökade san- nolikt samernas intresse av att besöka de snabbt tillväxande kust- områdena. Det är omvittnat att samer när de var på vinterbeten vid kusten sålde kött på torgen. Nya hälsovårdsstadgor förbjöd emellertid denna handel i städerna och därmed upphörde ett av incitamenten för flyttningar till närheten av städerna vid kusten. 40 har i Lapskt silver, Ak. (1962) påvisat att det lapska silvret präglas av influenser från hanseatiskt silver som samerna mötte i . lopp har många geografiska gränslinjer berört ren- näringen. Det ursprungliga samiska samhället var indelat i lappbyar. Inom dessa byar hade familjerna särskilda områden som de tilldela- des av byns styrande organ. När den svenska administrationen började verka i –1600-talen gavs dessa områden beteckningen lappskatteland. En gränslinje mellan kust- bygden och fastställdes för dåvarande (nuvarande Norr- och ) . drogs den så kallade odlingsgränsen, som skulle avskilja ett område för renskötsel högst upp mot fjällen. och har haft en egen historisk utveckling och odlings- gränsen fick där sin motsvarighet i renbetesfjällen som fick sin form ungefär i . började man definiera samernas vinterbetesområden enligt sedvanerättsliga kriterier. 5.1Lappskattelandens historia i Norr- och Myndigheternas uppfattning av landens rättsliga status växlade under olika skeden. För att skapa överblick kan man dela in historien i sex skeden: 1) Ointressets tid (till cirka 1655), 2) Otvetydighetens tid (1655– 1673), 3) Obeslutsamhetens tid (1673–1696), 4) Oenighetens tid (1696–1800), 5) Oredans tid (1800–1898) och 6) Omvandlingens tid (1898–1928).1 1 Här fästs särskild vikt vid den sista perioden. Där dokumenteras också utförligt de histo- riska källorna i fotnoter. De tidigare perioderna behandlas mer översiktligt. En mer omfat- tande framställning av dem kommer att presenteras i boken i Norr- och under av . Den ges ut av risk forskning i dess serie , Åttonde bandet. Boken beräknas ut- komma 2006. 5.1.1Ointressets tid (till cirka 1655) Forskningen är i stort sett enig om hur det ursprungliga samiska samhället var organiserat. Det brukar betecknas som siida-samhäl- let. Den samiska byn styrdes av en församling som kan kallas bya- rätt. Den övervakade siidans område. För att man skulle få slå sig ner där fordrades byarättens godkännande. Den politiska organisa- tionen grundades på hushållet. Huvudnäringarna var jakt, fiske samt insamling av växter och bär. Dessutom bedrevs handel med främst pälsverk och torrfisk. En familj hade bara ett fåtal tamrenar. Den förflyttade sig mellan olika resursområden . Vilken familj som skulle disponera ett särskilt landområde eller fiskevatten under en viss säsong bestämdes av byarätten. I regel utnyttjade en familj – eller mindre släktgrupp – skilda områden under skilda års- tider. I praktiken förflyttade sig en familjegrupp mellan samma marker och fiskevatten år och rättigheterna kunde överfö- ras från en generation till nästa. Men om det inträffade avsevärda förändringar i gruppstorleken kunde byarätten bestämma att om- råden skulle överföras från en krympande till en växande grupp. införde ett nytt beskatt- ningssystem med tillresande statliga fogdar i . Fog- darna fick också köpa in pälsverk för kronans räkning samt upp- rätta skattelängder familj för familj. Ett omfattande källmaterial från deras verksamhet finns bevarat . Under normala förhållanden var fogdarna tämligen framgångsrika i att få in skat- ten. Den var inte heller särskilt betungande. Äldre tiders lappbyar samlades på en viss plats för att upprätthålla det soci- ala och politiska systemet samt för att idka handel med tillresande köpmän. Dit kom också kronans uppbördsmän. I normalfallet skat- tade en samefamilj ett mårdskinn eller 40 ekorrskinn samt 8–torkad fisk (mest gädda) . Skatten utgick efter individen, dvs. familjeöverhuvudet, som kal- lades en skattelapp. Fogdarna intresserade sig inte för hur lappbyn fördelade landområdena mellan familjerna. För dem räckte det att skattesumman stod i någorlunda proportion till det antal samer som fanns i byn. lanserades en plan för att registrera samernas fiskevatten, men den stannade vid en ansats. 5.1.2Otvetydighetens tid (1655–1673) Enligt kungens direktiv skulle fogdarna hjälpa dessa lappar till lag och rättvisa.2 tog en häradsrätt över rättskipningen och domböcker finns bevarade från mitten av seklet. Häradsrätten baserade sina domar om lappskatteland på det samiska samhällets sedvanerätt. Den gav samer så kallad inrymning på landen.3 När det samiska systemet för landfördelning tillämpades av häradsrätten kom det att motsvara skattemannarätt i det svenska rättssystemet. bestod av enbart samer. Där- med fick lappbyn ett avgörande inflytande över häradsrättens inrymningar på lappskatteland. Det är otänkbart att myndighets- personer från kustlandet skulle ha dragit runt i fjällen, fastställt skattelandens utsträckning, bedömt renbetets kvalitet, fiskevattnens avkastning samt gjort släktutredningar i samband med samiska arv- skiften. Myndighetspersonerna vistades för övrigt i endast under midvintern. Lappbyn hade sin egen byarätt. Troligen fungerade häradsrätten med sin samiska nämnd som en högre instans dit man kunde överklaga byarättens avgöranden. Denna möjlighet nämns även gränstraktat med . är kronans fogdar och häradsrätten eniga om att lappskattelanden skall behandlas som skattejord. Nära släktingar fick ärva landen när innehavaren dog. Även fogdarna hänvisar till att innehavaren kunde förlora sitt land på grund av så kallat skattevrak. Det gällde endast skattejord. Fogdarna hänvisade också till att släktingar hade för- köpsrätt till lappskatteland. Detta kallas bördsrätt och gällde endast för skattejord. Det är otvetydigt att alla myndigheter betraktade lappskattelanden som skattejord . 5.1.3Obeslutsamhetens tid (1673–1696) Kronans högste ämbetsman i var landshövdingen. Ämbetet upprätthölls (med ett kortare avbrott) av åren 1653–1678. Han nämner aldrig uttryckligen att lappskattelan- den är skattejord, men hans försök att förteckna dem i en jordebok 2Här och i fortsättningen normaliseras stavningen i citat ur dokument äldre än . 3Inrymning kunde också kallas immission eller införsel. I sin vidaste mening innebar den att en myndighet satte någon i besittning av något (oftast jord). Termen i sig anger inte vilken rättighet mottagaren fick, det berodde på vilken myndighet som gjorde inrymningen och på vilka villkor. tyder på att hans åsikter gick i den riktningen. Det hindrade inte att han ville besätta delar av lappskattelanden med jordbrukare. ansåg att lappskattelanden var orimligt stora för en familj. Enligt lag och gällande rättspraxis fick ingen skattebonde besitta mer jord än han kunde bruka. menade att detta även skulle gälla lapp- skattelanden. ändrade sin uppfattning om lappskattelanden. Han anammade uppfattningen att all jord ursprungligen varit kronans och att innehavaren av skattejord måste kunna visa papper på att jorden hade förvärvats av kronan. Om det inte fanns några sådana handlingar var jorden kronans. Detta var ingen ovanlig åsikt , men den var omstridd och blev aldrig allmänt accepterad. och granskade flera utredningar frågan om lappskatten. De kom med olika förslag om hur skattläggning och skatteuppbörd skulle utformas. Flera av utredningarna förespråkade en jordebok, men efterhand insåg de att kostnaderna skulle bli för stora, särskilt med tanke på de tämli- gen obetydliga skatteinkomsterna från . föreslogs en jordskatt på lappskattelanden, men samma utredare övergav snart tanken efter påpekanden från Kammarkollegiet och Kungl. Det nya uppbördssystemet fastställdes . Lappbyn blev skatte- enhet. Byn fördelade själv skatten genom sin valda länsman. Han överlämnade den förutbestämda skattesumman till fogden. Det innebar att lappbyn och häradsrätten i fortsättningen skötte all för- delning av lappskatteland och administrerade skatteuppbörden. I sina domslut fortsatte häradsrätten att utgå från sedvanerätten och behandla lappskattelanden som skattejord. Skattesystemet resul- terade i en ny skattelängd 1695. Den var inte någon regelrätt jorde- bok med uppmätta och kartlagda ägoenheter samt uppgifter om skattelandens kamerala jordnatur. Trots det började den kallas jorde- bok, något som skapade en viss förvirring och fortsätter att göra det än . 5.1.4Oenighetens tid (1696–1800) och första ifrågasatte kronan inte sällan skatteböndernas rätt till sin jord, trots flera riksdagsbeslut som garanterade skattemannarätten. Mot den bakgrunden är det knappast förvånande att landshövdingar även bestred häradstingets rätt att utfärda inrymningar på lappskatteland och därmed ge dem karaktären av skattejord. lands- hövding förklarade till exempel 1696 att lappskattelanden var kro- nans allmänning. Landshövdingarna fortsatte att underkänna skatte- mannarätten till lappskatteland . Undantaget är ett tillfälle då en landshövding hävdade att lappskattelanden var skattejord, men han blev genast tillrättavisad av Kammarkollegiet. En konflikt om ett nybygge i Kemi 1739 åskådliggör nackdelen med de ofullständiga jordeböckerna för . Erfarna och respekterade häradshövdingar förklarade att nybygget och lappskattelanden i allmänhet var skattejord. Landshövdingen kallade detta ett ofog. hänvisade till att sådana tvis- ter skulle lösas av Kammarkollegiet med hjälp av jordeboken. Men eftersom jordeboken för inte uppfyllde de formella kraven kunde inte kollegiet fatta något beslut. Oklarheten i sakfrå- gan bestod och konflikten mellan länsstyrelse och häradsrätt levde vidare. Häradsrättens domsmakt, byggd på samisk sedvanerätt, blev allt mer trängd . Konflikten mellan och häradsrätten gick in i en avgörande fas 1792 då landshövding utfärdade en skrivelse som gav kronans fogde rätt att åsidosätta häradsrätten och ta över inrymningarna på lappskatte- land. Häradsrätten protesterade, vilket ledde till öppen konflikt mellan häradshövding och kronofogde på tingsplatsen och 1794. Men häradsrätten kunde inte stå emot med tillräcklig kraft. Den blev sedan allt mer underordnad . 5.1.5Oredans tid (1800–1898) Häradsrätten slutade att hävda sin domsrätt över lappskattelanden under det första decenniet av . Det finns ingen enkel för- till att kunde ta över. Åtminstone tre faktorer bör ha haft betydelse i sammanhanget. Uppfattningen att noma- dismen var en lägre stående samhällsform nådde vid ungefär . fick dessutom skattebönderna en stark ägan- derätt till sin jord. Därför ville kronan göra slut på all diskussion om samernas eventuella skattemannarätt till sina land. Man kan också nämna att det tillträdde en ny, ung häradshövding i Lapp- marken som gjorde sin framstöt 1792. Denna person hade flera karaktärsdrag som gjorde honom illa rus- tad för att klara av en kompetensstrid med . Det går inte att dra någon skarp gräns mellan renskötare och nybyggare . Kategorierna smälte ofta samman och tvisterna mellan dem var inte vanligare än tvisterna inom respektive grupp. Det som föreskrevs i förordningarna gällde bara undantags- vis. Lappskatteland och nybyggen flöt ofta samman. Renskötare kunde betala nybyggesskatt utan att ägna sig åt odling och nötbo- skapsskötsel, andra kunde betala lappskatt trots att de både odlade jorden och hade mjölkkor. Lappskatteland registreras på olika sätt i skilda socknar. nämns de inte alls i skattelängderna, andra år kan de vara utförligt redovisade. första decennier underkastar häradsrätten sig och accepterar gradvis sin roll som remissinstans utan egen beslutsrätt över fördelningen av lappskattelanden. I och med att blir avgörande instans börjar även häradsrätten uppfatta lappskattelanden som kronojord och skriver in detta i domböckerna. Därefter upphör den att befatta sig med lappskatte- landen över huvud taget. Det fanns inga förordningar som reglerade hur länsstyrelserna skulle behandla lappskattelanden. Några decennier in blev inrymningarna villkorliga. I började man, troli- gen , ta ifrån dem som förlorat sina renar lappskattelan- den. I utfärdar man (troligen ännu tidi- gare) inrymningar enbart på livstid eller på villkor att samen måste lämna landet om det kan användas till något nyttigare än rensköt- sel. För häradsrätten hade arvsrätten till skatteland haft stor bety- delse, även om den ibland gjort behovsprövningar enligt samisk sedvanerätt. När häradsrätten gör ett försök att låta en same ärva en del av ett land 1824 med hänvisning till landsrätt får den ett skarpt formulerat avslag av i . Köp och försäljning av lappskatteland är ett område där det helt saknades ett regelverk . Tre affärer i lappskatteland samer emellan registreras omkring 1830, men de är de enda som kunnat återfinnas i domböckerna så långt in på 1800- talet. skriver att sådana affärer är förbjudna, men att de förekommer ändå. I försvann lappskattelanden ur skattelängderna efter 1743. Vi vet inte varför, möjligen berodde det på att utred- ningskommissionerna angående gränsen mot hade börjat sin verksamhet. I gränstraktaten stadgades att ingen fick ha skatteland i mer än ett rike och samerna i svenska bedrev sin renskötsel i i högre utsträckning än andra svenska samer. Landen fanns kvar i domböckerna, men i allt mindre utsträckning . Den nya gränsen mot 1809 ledde sedan till att indelningen i lapp- byar förändrades. Eventuellt kvarvarande skatteland försvann i den processen. I avvittringsstadgan för Lule 1850 bestämdes att lapp- skattelanden skulle avskaffas. Marken skulle brukas samfällt inom lappbyn efterhand som innehavarna av lappskatteland dog undan. Men stadgan trädde i kraft bara på papperet. Maj:t bestämde 1861 att den inte skulle tillämpas i praktiken. I hade bara gjort villkorliga inrymningar på lappskatteland . gjorde den inga inrymningar över huvud taget. I fortsatte att inrymma samer på lappskatteland, men endast så länge han för ägande ren- kreatur därav är i behov och skatten ordentligen erlägger. En avvittringsstadga för hela utfärdades . Den före- skriver att renbetesland må, såvitt för lapparnas behov av renbete erfordras, fortfarande därtill användas. Begreppet renbetesland användes om lappskatteland. En utredning tillsattes 1882 för att göra en allmän översyn av förhållandet mellan renskötseln och den bofasta befolkningen. Den ledde fram till renbeteslagen 1886.4 Utredningen gick igenom förhållandena i hela renskötselområdet och behandlade även lapp- skattelanden. Den uppger att samerna i Enontekis () socken använde sina renbetesområden gemensamt . Dock utan att den ene lappen söker inkräkta på det land, som lig- ger omkring en annans vår- och höstviste, samt med den iakttagel- sen vid flyttningarna, att dessa ske på olika tider, så att renhjor- darna ej varda sammanblandade.5 Enligt utredningen fanns det inte heller några lappskatteland i socken. 4Utredningen hade beteckningen lappkommitté. Den lade fram sitt betänkande 1883. Det finns tryckt i Bihang till protokoll 1886. 2 avd. 1 band. kommittébetänkande, s. 25 ff. hade fjällapparna inte inrymning på särskilda land utan begagnade renbetet gemensamt i fjällandet och övre skogsregionen. Dock hava de, så att säga, gammal hävd å de särskilda trakter där de höst- och vårtid vistas. Inte heller skogssamerna hade inrymning på några särskilda land . Men de hade haft detta i gångna tider och innan de tillika slogo sig på jordbruk. I hade samerna ända till för två årtionden sedan erhållit inrymning i särskilda renbetesland, vilka till dem på ansök- ning utsynats. Fjällapparnas land omgav vår- och höstvistet där de önskade vara fredade från intrång av andra lappar. Skogslap- parna hade däremot fått inrymning på större områden där deras renar kunde hålla sig året runt. I fjällen var sommarbetet formellt sett gemensamt inom varje lappby, men samerna hade själva delat in betestrakterna efter gammal sedvana. De flesta inrymningsbrev hade varit villkorliga och bara gällt så länge samen behövde landet för sina renar. utfärdades inga inrymningar i . I socken fanns det lappskatteland hos fjällsamerna i få fall, enligt utredningen. Till skogssamerna i socknens östligaste och sydligaste delar hade det upplåtits lappskatteland där de vista- des med sina renar . Inom sina renbetesland hava de ett huvudviste, beläget vid en sjö eller ett rinnande vattendrag, samt dessutom en mängd mindre visten, mellan vilka de flytta av sommaren, då de hava renarna under vård. I hade nybyggare kommit i besitt- ning av stora renbetesland som förut innehafts av skogssamer. Nybyggarna betalade lappskatt för områdena och upplät dem till renbete för fjällsamer och beskatta dem därvid oftast överhövan. I lappby (med ) bokfördes 642 personer som lappar , alla skogssamer. Där fanns 36 lappskatteland där samer haft eller hade inrymning. Den sammanlagda skatten var . Inom de land som låg vid älv stannade samerna året om, från de övriga drog de ned mot kustlandet . Antalet renar var 7–8 000 och flera skogssamer hade efterhand blivit enbart fiskarsamer eller övergått till att bli nybyggare. Många av ovan- nämnda 36 renbetesland hava därför blivit utan innehavare och används antingen av de lappar, som hava renar och äro i behov av ökat utrymme, eller ock icke alls för renbete. Utredningen påpe- kade också att de flesta samer i hade fått nybyggesrätt under avvittringen. En del hade ansökt om den, men de flesta hade fått tillstånd att anlägga kronotorp på sina lappskatteland. ningen nämner också i förbigående den renskötsel som samer bedriver med bönders renar i socken och . Dess- utom fanns bofasta skogssamer, som kombinerade renskötsel och jordbruk, i , och Överluleå socknar. De hade när- mare 7 000 renar. I fanns lappskatteland i hela länet. I Gran- och Ranbyn var samerna inrymda på särskilda land, en eller flera på varje. Där finns 20 land. Fyra av dessa var öde, enligt uppgift från . Inom sina land hava lapparna sina huvudvisten, och därå beta de sina renar samt hava kåtor av trä uppförda vid vistena. I det egentliga fjällandet är betet gemensamt, och erläg- ges för varje land en viss andel av lappskatten. I Umbyn och Vapsten var samerna inrymda på land. Men inom socken förekomma blott tvenne renbetesland, inom Tärna kapellförsam- ling däremot femton, vilka land omfatta såväl fjällskogsmark som lågfjäll. Inom fanns 13 lappskatteland, inom tre. Till detta kan läggas att de skogssamer som haft lapp- skatteland i sydligaste och norra hade blivit nybyggare eller lämnat renskötseln redan vid mitten av 1800- talet.6 De uppgifter som utredningen redovisar torde spegla förekoms- ten av lappskatteland ganska väl. Den som i myndigheternas ögon besatt ett lappskatteland skulle vara inrymd på landet av och betala lappskatt för det. Detta fanns då registrerat i handlingar hos myndigheterna. Å andra sidan hade fog- dar och länsstyrelse knappast någon ingående kännedom om hur samerna själva organiserade sin näringsutövning inom byn. I den frågan hänvisar den i vissa fall enbart till att markutnyttjandet sker enligt gammal sedvana. En sådan intern landfördelning byggde på att smärre landområden reserverades för särskilda familjer eller flyttlag under åtminstone vissa tider av året. Men dessa områden utgjorde inte lappskatteland i formell mening eftersom innehavaren inte fått inrymning av . 5.1.7Omvandlingens tid (1898–1928) Enligt myndigheternas definition av lappskatteland fanns de bara i sydligaste och . Enligt lappkommitté skulle de avskaffas även där. 6 C , nolaskogs (1986) s. 89 ff. behandlade förslaget till ny renbeteslag 1886 nämndes aldrig lappskattelanden i debatten, men riksdagsmännen ansåg att de beslutat enligt utredningens förslag.7 I fråga om lappskattelan- den blev lag otydligt formulerad. Där står bara att de för lapparna avsatta land och sådana områden som för Lappmarkerne särskildt bibehållas skall delas i lappbyar 8. Men att samerna var uppdelade i lappbyar framgick av kronans skattelängder och lappbyarna hade varit grundenheten för skatteuppbörden . Den oklara formuleringen ledde till förvirring. Lagstiftarnas mening var att uppdelning i lappbyar skulle tolkas som avskaffande av lappskatteland.