sou · GUB382 · 2007-01-01 00:00:00 — De grundläg- gande principerna för den svenska hälso- och sjukvården är att den skall ges på lika villkor och efter behov, styras demokratiskt och vara solidariskt finansierad. I det svenska sjukvårdssystemet är ansva- ret för hälso- och sjukvården delat mellan staten, som fastslår målen för hälso- och sjukvården, respektive landstingen och kommunerna, som har verksamhets- och finansieringsansvaret. Det demokratiska inflytandet över hälso- och sjukvården utövas till stor del av kom- munala politiska församlingar med beskattningsrätt och självstän- dighet i förhållande till riksdag, regering och statliga myndigheter. Staten ansvarar för den övergripande hälso- och sjukvårdspoli- tiken. Under regeringen lyder myndigheter med uppgifter inom hälso- och sjukvården. Den största myndigheten är , som bl.a. svarar för utvecklingsaktiviteter kring vården, utfärdar rikt- linjer och föreskrifter samt ansvarar för tillsynen av hälso- och sjuk- vården och hälso- och sjukvårdspersonalen. () utreder anmälningar mot hälso- och sjuk- vårdspersonal i samband med vård, undersökning och behandling av patienter. för Medicinsk Utvärdering (SBU) granskar den vetenskapliga grunden för den medicinska vården. svarar bl.a. för godkännande av läkemedel. beslutar om vilka läkemedel som skall ingå i läke- medelsförmånerna och sätter pris på dessa. bevakar det epidemiologiska läget i landet. Staten ansvarar också för och bedriver hälso- och sjukvård i viss begränsad omfattning med anknytning till annan myndighetsverksamhet, t.ex. inom kriminal- vården och försvaret. Hälso- och sjukvård och IT Landstingens och kommunernas ansvar för hälso- och sjukvården regleras i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och tandvårdslagen (1985:125). I hälso- och sjukvårdslagen finns också grundläggande bestämmel- ser om mål och krav på hälso- och sjukvården. Dessa bestämmelser gäller all hälso- och sjukvård, dvs. inte bara sådan som bedrivs av landsting och kommuner. Målet för hälso- och sjukvården är enligt 2 § hälso- och sjukvårdslagen bl.a. en god hälsa. Vården skall ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Hälso- och sjukvården skall enligt 2 a § hälso- och sjukvårdslagen bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård. Detta innebär bl.a. att vården skall vara av god kvalitet, vara trygg och säker för patienten, vara lätt tillgänglig, bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet samt främja goda kon- takter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen. Vården och behandlingen skall så långt det är möjligt utformas och genom- föras i samråd med patienten. gäller vidare att vården skall tillgodose patientens behov av konti- nuitet och säkerhet i vården och att olika insatser för patienten skall samordnas på ett ändamålsenligt sätt. När det mer specifikt gäller landstingens ansvar för hälso- och sjukvård framgår av 3 § hälso- och sjukvårdslagen att varje landstings huvuduppgift är att erbjuda en god hälso- och sjukvård åt befolk- ningen inom . Det finns även ett särskilt planerings- och samverkansansvar för (se 7 och 8 §§ hälso- och sjukvårdslagen). skall planera sin hälso- och sjukvård med utgångspunkt i befolk- ningens behov av sådan vård. Planeringen skall avse även den hälso- och sjukvård som erbjuds av privata och andra vårdgivare. I plane- ringen och utvecklingen av hälso- och sjukvården skall samverka med samhällsorgan, organisationer och privata vårdgivare. Det kommunala ansvaret för hälso- och sjukvård är begränsat till vissa särskilda grupper, i huvudsak äldre personer och vissa grupper med fysiska eller psykiska funktionshinder. Kommunerna skall således erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som bor i vissa särskilda boendeformer (se 5 kap. 5 § andra stycket, 5 kap. 7 § tredje stycket och 7 kap. 1 § första stycket 2 socialtjänstlagen [2001:453]) Varje kommun skall även erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som vistas i sådan dagverksamhet som kommunerna har ansvar för enligt 3 kap. 6 § socialtjänstlagen. Hälso- och sjukvård och IT När det gäller hälso- och sjukvård i hemmet (hemsjukvård) ligger det primära ansvaret på även om kommunerna i 18 § andra stycket hälso- och sjukvårdslagen har getts befogenhet att er- bjuda dem som vistas i kommunen hemsjukvård. En skiljelinje mellan landstingens och kommunernas ansvarsområde är att kommuner- nas ansvar och befogenheter enligt 18 § hälso- och sjukvårdslagen inte omfattar sådan hälso- och sjukvård som meddelas av läkare. Kommunen har på samma sätt som ett särskilt pla- nerings- och samverkansansvar för sin hälso- och sjukvård (20 och 21 §§ hälso- och sjukvårdslagen). Enligt 5 § tandvårdslagen skall varje landsting erbjuda en god tand- vård åt bl.a. dem som är bosatta inom . Det finns även i tandvårdslagen ett särskilt planerings- och sam- verkansansvar för (se 8 och 9 §§). skall planera tandvården med utgångspunkt i befolkningens behov av tandvård. skall se till att det finns tillräckliga resurser för patien- ter med särskilda behov av tandvårdsinsatser och att patientgrupper med behov av särskilt stöd erbjuds tandvård. Planeringen skall avse även den tandvård som erbjuds av annan än . I planeringen och utvecklingen av tandvården skall samverka med sam- hällsorgan, organisationer och enskilda. är en parlamentarisk kommitté som skall undersöka den nuvarande samhällsorganisationens förutsättningar att klara de offentliga välfärdsåtagandena (dir. 2003:10). En utgångs- punkt för kommittén är att en långtgående självstyrelse inom ramen för ett starkt nationellt ansvar för likvärdig välfärd i hela landet skall bibehållas. Kommitténs arbete omfattar en rad huvud- frågor såsom bl.a. omfattningen av det samlade kommunala upp- draget - vilka uppgifter den kommunala nivån skall ansvara för samt struktur- och uppgiftsfördelningen mellan staten, landstingen och kommunerna när det gäller hälso- och sjukvård. Kommittén skall redovisa resultaten av sitt arbete skyldighet att erbjuda en god hälso- och sjukvård enligt 3 § hälso- och sjukvårdslagen innebär inte att självt måste bedriva verksamheten (prop. 1981/82:97 s. 33). Hälso- och sjukvård och IT kommuns skyldighet att erbjuda en god hälso- och sjukvård enligt 18 § samma lag. Ett landsting har i 3 § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen uttryckligen medgetts rätt att sluta avtal med någon annan om att utföra de uppgifter som ansvarar för enligt hälso- och sjukvårdslagen. Motsvarande bestämmelse i fråga om tandvård finns i 5 § tredje stycket tandvårdslagen. I 18 § femte stycket hälso- och sjukvårdslagen har en kommun getts samma rätt att sluta avtal i fråga om de uppgifter som kommunen ansvarar för enligt hälso- och sjuk- vårdslagen. Sådana uppgifter som innefattar myndighetsutövning får dock inte med stöd av nämnda bestämmelser överlämnas till ett bo- lag, en förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ. trädde nya bestämmelser i hälso- och sjuk- vårdslagen i kraft. Dessa innebär att uppgiften att bedriva hälso- och sjukvård som ges vid ett regionsjukhus eller en regionklinik inte får överlämnas till någon annan. Vidare föreskrivs att varje landsting skall driva minst ett sjukhus i det egna i egen regi. Över- lämnar driften av hälso- och sjukvård vid övriga sjukhus till någon annan, skall avtalet innehålla villkor om att verksamheten skall drivas utan syfte att ge vinst åt ägare eller motsvarande intressent, och att vården skall bedrivas uteslutande med offentlig finansiering och vårdavgifter. Lagändringarna gäller inte sådan hälso- och sjuk- vårdsverksamhet där avtal om drift har träffats före ikraftträdandet. Större delen av den svenska hälso- och sjukvården bedrivs av kom- muner och landsting i egen regi, dvs. Det har emellertid blivit mer vanligt förekommande att vårdverksamhet över- lämnas att utföras av privata vårdgivare såsom privatägda aktiebolag och stiftelser. Vidare har viss verksamhet överlämnats att utföras av kommun- eller landstingsägda aktiebolag. Verksamhet utförs även av enskilda privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster som har samverkansavtal med ett landsting och som får ersättning enligt lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning respektive lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik. Även om ett landsting låter privata entreprenörer utföra vården, svarar fortfarande i egenskap av huvudman för den utlagda verksamhetens innehåll och har kvar sitt vårdansvar enligt hälso- och sjukvårdslagen (se prop. 2004/05:145 s. 10). Hälso- och sjukvård kan även bedrivas helt i privat regi utan att något avtal föreligger med och utan inslag av offentlig finansiering. I dessa fall ansvarar inte eller kommunen i Hälso- och sjukvård och IT egenskap av huvudman för verksamheten. utövar dock tillsyn även över den helt privatfinansierade hälso- och sjukvården. 2.1.3Ledningen av hälso- och sjukvården I 10 § hälso- och sjukvårdslagen och 11 § tandvårdslagen sägs att ledningen av landstingens hälso- och sjukvård och av folktandvår- den skall utövas av en eller flera nämnder. För en sådan nämnd gäller vad som är föreskrivet om nämnder i kommunallagen (1991:900). I flertalet av landstingen utövas ledningen av hälso- och sjukvården av eller av hälso- och sjukvårdsnämnder. I har i stället inrättats en beställarorgani- sation med ett hälso- och sjukvårdsutskott (beställare) och ett ägar- utskott (producent). Ledningen av kommunens hälso- och sjukvård utövas enligt 22 § hälso- och sjukvårdslagen av den eller de nämnder som kommunfull- mäktige enligt 2 kap. 4 § socialtjänstlagen bestämmer. I en kommun som inte ingår i ett landsting utövas ledningen av den hälso- och sjuk- vård som avses i 18 § första eller andra stycket hälso- och sjukvårds- lagen i enlighet med 10 § nämnda lag. När det gäller frågan vilka organisatoriska enheter inom hälso- och sjukvården som utgör myndigheter anses varje nämnd med tillhö- rande förvaltningsorgan utgöra en egen myndighet. trädde lagen (2003:192) om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet i kraft. Lagen ger ett landsting och en eller flera kommuner som ingår i rätt att genom samver- kan i en gemensam nämnd gemensamt fullgöra uppgifter enligt bl.a. hälso- och sjukvårdslagen och tandvårdslagen och kom- munens uppgifter enligt bl.a. hälso- och sjukvårdslagen. När det gäller den enskilda hälso- och sjukvården ger den associations- rättsliga lagstiftningen besked om vem som bär ansvaret för hur verk- samheten organiseras. Om vårdverksamheten bedrivs i exempelvis aktiebolagsform ansvarar bolagets styrelse (se prop. 1995/96:176 s. 57). Hälso- och sjukvård och IT Enligt 29 § första stycket hälso- och sjukvårdslagen skall det inom hälso- och sjukvård finnas någon som svarar för verksamheten (verk- samhetschef). Detta gäller oavsett om verksamheten är allmän eller enskild. Verksamhetschefen behöver inte tillhöra hälso- och sjukvårds- personalen utan kan tillhöra annan yrkeskategori (prop. 1995/96:176 s. 104). Verksamhetschefen får dock bestämma över diagnostik eller vård och behandling av enskilda patienter endast om han eller hon har tillräcklig kompetens och erfarenhet för detta. Av 24 § hälso- och sjukvårdslagen följer att det inom det verksam- hetsområde som kommunen bestämmer över skall finnas en medicinskt ansvarig sjuksköterska. Denna sjuksköterska skall svara för att det finns sådana rutiner att kontakt tas med läkare eller annan hälso- och sjukvårdspersonal när en patients tillstånd fordrar det samt att beslut om att delegera ansvar för vårduppgifter är förenliga med säkerheten för patienterna. Sjuksköterskan skall vidare svara för att anmälan görs till den nämnd som har ledningen av hälso- och sjuk- vårdsverksamheten, om en patient i samband med vård eller behand- ling drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom. Den medicinskt ansvariga sjuksköterskan är underställd verk- samhetschefen i de fall de båda uppdragen inte är förenade (prop. 1995/96:176 s. 104). 2.1.4Hälso- och sjukvård på tre nivåer Hälso- och sjukvården inom landstingens ansvarsområde kan delas in i tre nivåer: 1) primärvård, 2) länssjukvård och 3) region- och riks- sjukvård. Hälso- och sjukvård och IT Primärvården utgör basen för det svenska sjukvårdssystemet. Pri- märvård bedrivs vid drygt tusen vårdcentraler, distriktssköterske- mottagningar, familjeläkarenheter och privata läkarmottagningar med vilka landstingen har entreprenadavtal. Primärvården skall kunna tillgodose de flesta patienters behov, och svarar för insatser där sjukhusens resurser inte krävs. Många patienter med kroniska åkommor går på regelbundna kontroller i primärvården. I de fall diagnostik och behandling behöver ske med ytterligare resursinsatser remitteras patienten till specialister inom länssjukvården. När diagnostik eller behandling kräver resurser utöver primärvårds- nivån, remitteras patienter från primärvård till en specialistläkarmot- tagning utanför eller vid sjukhus. Många patienter söker sig direkt till sjukhusens mottagningar eller har fortlöpande kontakter med någon specialistläkarmottagning. Sjukhusen inom länssjukvården in- delas traditionellt i länsdels- och länssjukhus. Det finns över tjugo länssjukhus och ett fyrtiotal länsdelssjukhus i . Enligt 9 § hälso- och sjukvårdslagen får regeringen föreskriva att landet skall delas in i regioner för den hälso- och sjukvård som berör flera landsting. Landstingen skall samverka i frågor som rör sådan hälso- och sjukvård. Enligt förordningen (1982:777) om rikets in- delning i regioner för hälso- och sjukvård som berör flera landstings- kommuner skall riket vara indelat i sex regioner. I varje sjukvårds- region har inrättats en samverkansnämnd, vars uppgift bl.a. är att inom regionen samordna den högspecialiserade vården. En samverkans- nämnd torde ha enbart en rådgivande funktion. Det finns nio regionsjukhus i . Där behandlas sällsynta och komplicerade sjukdomar och skador efter remiss från länssjuk- vården. Landsting och regioner som inte har ett eget regionsjukhus har avtal med ett annat landsting eller annan region som kan ta emot patienter till den högspecialiserade vården. Hälso- och sjukvård och IT Regionsjukhusens sjukhusverksamhet omfattar förutom region- sjukvården även länsdelssjukvård till närboende och länssjukvård för det egna . träder bestämmelser om rikssjukvård i kraft (9 a och b §§ hälso- och sjukvårdslagen). Med rikssjukvård avses hälso- och sjukvård som bedrivs av ett landsting och som samord- nas med landet som upptagningsområde. beslutar vilken hälso- och sjukvård som skall utgöra rikssjukvård. Rikssjuk- vården skall samordnas till enheter där en hög vårdkvalitet och en ekonomiskt effektiv verksamhet kan säkerställas. För att bedriva rikssjukvård krävs tillstånd av . 2.2En hälso- och sjukvård i förändring Svensk hälso- och sjukvård genomgick stora för- ändringar. Bland annat genomfördes tre omfattande huvudmanna- skapsreformer, Ädelreformen (), Handikappreformen () och Psykiatrireformen (). Vid Ädelreformen, som närmare beskrivs i avsnitt 14.2.2, infördes de skyldigheter för kommunerna att tillhandahålla hälso- och sjukvård åt äldre och funktionshindrade som regleras i hälso- och sjukvårdslagen, se ovan i avsnitt 2.1.1. Handikappreformen innebar framför allt att en ny lag, lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS), trädde i kraft. LSS innehåller bestämmelser om särskilt stöd och sär- skild service till personer med funktionshinder som ger upphov till betydande svårigheter i det dagliga livet. LSS skall komplettera de rättigheter som den enskilde kan ha enligt annan lagstiftning. Genom ändringar i hälso- och sjukvårdslagen förtydligades vidare sjukvårds- huvudmännens ansvar för habilitering, rehabilitering, hjälpmedel samt för landstingens del även tolktjänst. Kommunerna blev genom ett tillägg i då gällande socialtjänstlagen skyldiga att bedriva uppsökan- de verksamhet bland äldre och funktionshindrade och planera sina insatser i samverkan med och andra berörda. Syftet med Psykiatrireformen var att förbättra livsvillkoren för personer med psykiska funktionshinder. Genom en ändring i den då gällande socialtjänstlagen förtydligades att kommuners ansvar för uppsökande verksamhet, planering och samverkan även avsåg per- soner med psykiska funktionshinder. Vidare fick kommunerna genom en ändring i lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård betalningsansvaret för medicinskt färdig- Hälso- och sjukvård och IT behandlade patienter som vårdats sammanhängande i mer än tre måna- der inom psykiatrisk heldygnsvård och som av en specialist i psykiatri bedömts vara färdigbehandlad inom sådan vård. Psykiatrireformens målgrupp utgjordes främst av personer som har långvariga och all- varliga psykiska besvär och som har svårt att klara det dagliga livet och därför har behov av vård och omsorg. En annan förändring var införandet av den fria kommunala nämndorganisationen genom vilken det blev möjligt att organisera landstingens och kommunernas verksamheter tämligen fritt. Exempelvis kan hälso- och sjukvård delas upp mellan flera olika nämnder. har sjukvårdshuvudmännen, dvs. landsting- en och kommunerna, också möjlighet att samverka kring uppgifter enligt hälso- och sjukvårdslagen i gemensamma nämnder, se lagen (2003:192) om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet, eller i kommunalförbund, se 3 kap. 20 § kommunallagen (1991:900). stärktes patientens ställning i hälso- och sjuk- vården genom olika reformer. I hälso- och sjukvårdslagen och lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område infördes bestämmelser som preciserar vårdgivarnas respektive hälso- och sjukvårdspersonalens skyldigheter att ge patienten en indivi- duellt anpassad information om sitt hälsotillstånd och om de olika metoder för undersökning, vård och behandling som finns. Vidare blev vårdgivarna respektive hälso- och sjukvårdspersonalen skyldiga att ta hänsyn till patientens val av behandling där två eller flera alter- nativ är möjliga och att i vissa situationer medverka till att patienten får möjlighet att diskutera sin sjukdom och behandling med ytter- ligare en läkare (s.k. second opinion). Andra reformer avsåg vård- garantin och möjligheten att välja vårdgivare. Hälso- och sjukvården har genomgått stora struk- turförändringar och antalet driftsformer inom sjukvården är fler än . är det vidare allt mer vanligt att patienter vårdas och behandlas av olika vårdgivare, inte sällan i en vårdkedja. Ett stort antal privata vårdgivare ingår numera regelmässigt i vårdkedjan. Det blir alltså allt vanligare att patienter har kontakt med flera olika vård- och omsorgsgivare eller flyttas mellan dem. Det sagda innebär att det antal yrkesutövare som direkt invol- veras i vården av en enskild patient ökar. Det allt friare vårdvalet innebär dessutom en möjlighet att geografisk vårdgivartillhörighet oftare kan komma att ersättas av individuellt vald tillhörighet utan- för det geografiska närområdet. Den fria rörligheten av personer inom EU innebär dessutom möjligheter till gränsöverskridande vård. Hälso- och sjukvård och IT Vidare sker en förskjutning av vård från traditionell sjukhus- miljö till hemmiljö, både i ordinärt och särskilt boende. Internet innebär en viktig förutsättning för utveckling av möjligheterna att ge allt mer vård i hemmiljö och för att kunna använda specialist- kompetens inom hälso- och sjukvården på ett sätt så att förutsätt- ningarna för att erhålla en lika god vård oavsett bosättningsort förbättras. De senaste årens utveckling mot kortare vårdtider och allt större rörlighet för både patienter och personal kommer av allt att döma att fortsätta framöver. har patienternas inflytande och kännedom om rätten till information m.m. ökat. Den ökade Internet-användningen innebär även att enskilda i allt större utsträck- ning kommer att på egen hand söka efter kvalitetssäkrad informa- tion om t.ex. sjukdomar, läkemedel och egenvård och efterfråga möjligheter att kontakta vården via Internet för att t.ex. boka tider, förnya recept eller få rådgivning. Sammantaget innebär dessa faktorer att de krav som samhället, patienterna och omvärlden ställer på patientdokumentation och annan informationshantering inom hälso- och sjukvården har ökat. Svensk hälso- och sjukvård står nu inför en rad stora kvalitativa, strukturella och finansiella utmaningar. Den demografiska utveck- lingen framöver medför att andelen äldre personer i befolkningen ökar i förhållande till andelen personer i förvärvsaktiv ålder. Den medicinska och medicintekniska utvecklingen innebär nya möjligheter till vård och behandling. Möjligheter som i största möj- liga utsträckning måste tas tillvara för att medborgarnas framtida behov av vård skall kunna tillgodoses. En utvecklad och samordnad användning av IT-stöd är också en viktig förutsättning för att höja vårdens kvalitet och att ytterligare förbättra patientsäkerheten och därmed bidra till en effektivisering av sjukvården. Genom IT-stöd kan även en effektivare resursanvändning komma till stånd genom en utvecklad analys- och uppföljningsverksamhet. Både EU och WHO har pekat ut e-hälsa som ett av de mest centrala verktygen för att vård- och omsorgssektorn skall kunna möta framtida utmaningar. E-hälsa är det internationella samlingsnamnet för användningen av informations- och kommunikationsteknik inom hälso- och sjukvår- den. Dessa faktorer är viktiga att beakta när det gäller såväl struktu- rella frågor som den organisatoriska utformningen av både ledningen och styrningen av hälso- och sjukvården och den direkt vårdande delen av verksamheten som mer individinriktade frågor som vårdens utformning i ett patientperspektiv, hantering av vårddokumenta- tion etc. Hälso- och sjukvård och IT Som nämnts har i uppdrag att bl.a. analysera och vid behov föreslå förändringar av hälso- och sjuk- vårdens struktur och nuvarande uppgiftsfördelning mellan staten, landstingen och kommunerna. Resultatet av kommitténs arbete, vilket skall redovisas , kan komma att påverka hur vård- och omsorgssektorn skall organiseras och finansieras . 2.3IT-användning i hälso- och sjukvården Det finns ingen officiell statistik eller sammanställning av IT-an- vändningen inom den allmänna eller enskilda hälso- och sjukvården. Landstingens IT-chefer gör dock via sin intresseförening (Landstings IT-chefer) en egen inventering av- seende system, utveckling och kostnader för IT-stöd. Rapporten stöd inom landstingen i , som publicerades , inne- håller en sammanfattning av resultaten års systeminven- tering med fokus på IT-stöd i det direkta vårdarbetet. Av rapporten framgår att införandet av IT-stöd för vårddokumentation är i princip fullständigt genomfört inom primärvården. Sjukhus och psykiatri har datorstödd vårddokumentation till . IT-stöd för tandvårdsjournal är i det närmaste helt införd i alla landsting. I nämnda rapport anges vidare att de flesta landsting har eller kommer att ha samma IT-stöd för vårddokumentation för sjukhus, psykiatri och primärvård och att de flesta landsting också väljer att skapa en gemensam databas med åtkomst enligt konceptet en patient – en journal inom . I fråga om IT-stöd för patientadministration – varmed avses IT- stöd för kassa, tidbok, ekonomihantering m.m. – anges i rapporten att samtliga landsting har sådant IT-stöd . Vidare anges att patientadministrationen till stor del integreras i de journalsystem som införts i många landsting. Enligt nämnda rapport har ungefär hälften av alla landsting helt elektronisk remiss- och svarshantering för röntgen och klinisk kemi. Det är dock inte möjligt att skicka remisser mellan sjukvårds- huvudmännen på grund av avsaknad av en gemensam standard. Landstingen erbjuder olika e-tjänster som service till patienter. Enligt rapporten är de mest förekommande receptförnyelse och bok- ning/avbokning av besök. Hälso- och sjukvård och IT Även om ligger långt fram när det gäller användning av IT inom hälso- och sjukvården finns flera problem som har betydelse för informationsöverföringen.