sou · GUB373 · 2007-01-01 00:00:00 — Att obduktionen visade att mannen skjutits i ryggen och inte framifrån vilket polisen hävdat gjorde knappast att spekulationerna minskade och demonstrationer hölls för den skjutne mannen där rättvisa krävdes. Pressen var stor på att fallet skulle 165 Släcka eld med bensin SOU 2006:73 utredas. väckte åklagaren åtal mot den polis som skjutit ihjäl mannen för grov misshandel och grovt vållande till annans död. senare friade tingsrätten i polisen på alla åtalspunkter och åklagaren valde att inte överklaga. Här ska detta fall analyseras med samma metod och med samma begrepp som användes i The . Allt material som granskats är offentliga handlingar. Huvudsakligen rör det sig om förundersökningen, och tingsrättens dom men även vissa andra handlingar har begärts ut från internutredningsenheten i . Analysen kommer att visa 1) att institutionell rasism kan påvisas i polisens hanterande av fallet, samt 2) att polisens internutredning och tingsrättens dom därmed kunnat se annorlunda ut. Kontrollen Bakgrunden till dödsskjutningen var att två poliser (från och med nu kallade P1 och P2) stannade en bil . I bilen satt två män. Från och med nu kallade och 4 FPT Bägge två flyktingar från . , som körde, var av en säkerhetsdomstol i dömd till fängelse för aktiviteter för det kurdvänliga partiet Hadep. Trots detta hade han fått avslag på sin ansökan om uppehållstillstånd och hade ett utvisningsbesked hängande över sig. fick blåsa i ett alkoholtest som visade att han inte var påverkad. När poliserna frågade om körkort svarade han att han inte hade det på sig, och när de frågade om legitimation så hävdade han att han inte heller hade det. Poliserna beslöt att följa efter männen till Barzans lägenhet i där legitimation och körkort enligt männen skulle finnas. I lägenheten fanns också passagerarens vita svenska fru. Väl i lägenheten blev allt mer nervös. Han kunde visserligen köra bil, men han hade inget körkort och han kunde inte visa polisen vem han var. Då skulle de få reda på att han skulle utvisas. De skulle gripa honom och skulle han utvisas till där han var övertygad om att han skulle mördas. Männen försökte vinna tid, ringde några telefonsamtal och pratade med varandra på kurdiska. erkände att han inte hade något TP 4 PT Jag har valt att ge de inblandade fingerade namn. Medan och fått fingerade personnamn så har jag valt att ge de tre poliserna benämningarna P1, P2 och P3. Initialt gav jag även dessa fingerade personnamn, men det visade sig bli lite väl rörigt med så många personnamn. Nämnas kan dock att samtliga dessa poliser hade typiska svenska manliga namn. SOU 2006:73 Släcka eld med bensin körkort, och inte heller någon legitimation. När poliserna då förklarade att han måste följa med till polisstationen blev han desperat. Han sprang ut i köket. Slet fram en kökskniv och satte den mot sin egen hals medan han skrek att han hellre dog än följde med till polisstationen. P1 tog då fram sin pistol och matade fram en kula i loppet (dvs. gjorde vapnet skjutklart), samt stoppade tillbaka den i hölstret. sprang sedan ut ur köket igen, förbi poliserna och ut i trapphuset. Han sprang in i hissen, men precis innan hissdörren gick igen lyckades P2 slita upp hissdörren. Enligt P1 riktade han sedan ett angrepp mot var och en av poliserna, enligt Barzan höll kniven mot sin egen hals. P1 drog sin pistol och sköt honom, i självförsvar menade han. Barzan beskrev det i efterhand som att P1 sköt i ryggen när denne flydde ner för trapporna. Detta ska utredas i detalj längre ned. Här ska bara konstateras att P1 sköt som föll ner för trappan till trappavsatsen mellan våningarna där han blev liggande på mage. Behandlingen av Barzan När sköts blev Barzan förtvivlad. Han blev arg och rädd och ville springa fram till för att se hur det var med honom, men hindrades av P2. Barzan blev då arg och försökte slita sig loss. P2 och Barzan hamnade i ett handgemäng. P1 ingrep och de två poliserna spenderade på att försöka brotta ner Barzan på golvet som denne försökte ta sig fram till sin skjutne vän. Detta var värdefulla minuter som kunde ägnats åt att ge första hjälpen. När poliserna fått ner Barzan på marken nöjde de sig inte med det. De satte på honom handbojor, bar ner honom och lade honom på marken bredvid Azaf. Enligt Barzan kunde han se hur kräktes och inte kunde andas. När Barzan försökte hjälpa honom tryckte P1 enligt Barzan ned hans ansikte mot Azads spyor och slog honom (förundersökningsprotokoll i mål B 458-01, s. 91). Varför ägnade poliserna flera dyrbara minuter som kunde ägnats åt att hjälpa med att brottas med Barzan? Enligt P1 sa han till Barzan i slutet av bråket att denne måste lugna ner sig så att de kunde hjälpa hans kompis och det verkar som de orden gör inverkan på honom för då lugnar han ner sig (a.a. s. 85). Varför sade inte poliserna detta tidigare till Barzan istället för att ägna åt att brottas med honom? Rimligare vore väl att låta 167 Släcka eld med bensin SOU 2006:73 honom komma fram till och först om han började störa arbetet med första hjälpen eller förvärra situationen på annat sätt be honom backa undan? Poliserna har inte kunnat lämna någon förklaring till varför de egentligen ansåg det nödvändigt att övermanna Barzan. De tycks heller inte alls ha förstått varför Barzan regerade på det sätt han gjorde. De menade att han varit väldigt tillmötesgående och innerlig ända fram till skottögonblicket men sen blev som förbytt. På frågan om han hade uppfattningen att Barzan blev aggressiv på grund av vad som hade hänt med svarade P1 att han drar den slutsatsen i efterhand men det tänkte jag ju inte i situationen när det utspelade sig, men förmodligen var det så (a.a. s. 309). När P2 beskrev Barzans aggressivitet så beskrev han den inte som bestörtning över att poliserna skjutit hans kamrat utan som att Barzan var spritpåverkad och så med det temperament som de där (min kursivering) har (a.a. s. 58). Anledningen till att poliserna inte kunde sätta sig in i Barzans situation och var oförmögna att dra den självklara slutsatsen att Barzan blev upprörd för att hans vän blev skjuten, och att han bara ville fram och hjälpa honom, förefaller alltså vara rasistisk stereotypisering. P2 såg Barzan som en av de andra, en av de där, och som sådan annorlunda från poliserna själva. Denna föreställning om Barzan som väsentligt annorlunda än poliserna själva gjorde alltså att poliserna inte förmådde dra den tillsynes självklara slutsatsen att Barzan (liksom vilken annan person som helst i hans situation skulle bli) blev upprörd på grund av att hans kamrat sköts och att han bara ville komma fram till honom. Poliserna förstod istället hans upprördhet just som att han i deras ögon var annorlunda. Stereotypen om invandrare turkar eller kurder (vilka är de grupper av de andra som polisen rimligen kunnat uppfatta Barzan som), som temperamentsfulla har en lång rasistisk tradition där det vita västerländska lyfts fram som det förnuftiga och rationella, medan de andra stereotypiserats som irrationella och oförmögna att kontrollera sina känslor. Stereotypen om temperamentsfullhet är nära förknippad med stereotypen om våldsamhet eller brottslighet som polisbefälet på gav uttryck för när han förmodade att det hela rört sig om ett slagsmål. Rasistisk stereotypisering hindrade poliserna i fallet att sätta sig in i Dwayne situation och inse att han var ett offer för en attack även han och just därför var upprörd och aggressiv. Polisen tolkade istället hans beteende just utifrån den rasistiska stereotypen om svarta unga 168 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin män som bråkiga och fientliga mot polisen och detta, dvs. stereotypen om hur svarta unga män är, användes istället för att förklara hans beteende. På samma sätt förefaller rasistisk stereotypisering ha hindrat polisen i att sätta sig in i Barzans situation och förstå att han var upprörd för att han just sett sin kamrat skjutas av polisen och ville fram för att se hur det var med honom. Polisen använde istället den rasistiska stereotypen om invandrare som temperamentsfulla som förklaring till hans beteende. Första hjälpen dröjde Vid det första riktiga förhöret efter händelsen uppgav P1 att han via radio anropade en kollega (från och med nu kallad P3) som befann sig i närheten och bad honom larma ambulans, först efter det att de lyckats få på Barzan handbojor (a.a s. 75). under förhöret uppgav dock P1 att hans första åtgärd efter att han skjutit var att anropa kollegan och be honom larma ambulans (a.a. s. 83). Om den senare uppgiften skulle vara riktig så finns knappast något att anmärka på agerandet, men om det istället gick till så som P1 först uppgav så är det mycket allvarligt. Det skulle i så fall innebära att polisen dröjt i flera minuter med att larma ambulans. Det anmärkningsvärda är att detta får stöd av vad P3 berättat. Enligt denne så var han på väg mot huset där P1 och P2 befann sig när han fick ett anrop från P1 som bad honom larma ambulans, och 15–mötte han P1 vid porten (a.a. s. 149). Med tanke på att P1 befann sig på sjätte våningen när han anropade kan han inte (om P3:s version är sann) ha hunnit gå ner till och flytta undan kniven från honom (vilket han uppger sig ha gjort), vidare brottats med Barzan, vilket enligt poliserna själva kan ha tagit ett antal minuter, fått på Barzan handbojor och sedan hunnit ner för de sex våningarnas trappor för att möta kollegan, allt på max ! Efter P1 sprungit ner till porten stannade P2 kvar med Barzan för att hålla honom kvar där (a.a. s. 58) men gav inte heller han någon som helst hjälp åt . Fler polispatruller kom till platsen men inte förrän man var fem stycken poliser på plats så tog någon initiativ för att se till hur det var med . Varför det gick till på detta sätt utreddes aldrig av internutredningen (mer om detta nedan). Släcka eld med bensin SOU 2006:73 Barzan sågs inte som ett offer När fler poliser kom till platsen fördes Barzan till en polisbil och vidare till arresten, gripen för våldsamt motstånd. Denna brottsmisstanke ledde aldrig till något åtal. Klart är dock att Barzan även borde ha setts som ett offer, snarare än bara en person misstänkt för brott. Hans vän hade blivit skjuten och han var i ett upprivet tillstånd och uppenbart behov av hjälp. Någon sådan fick han dock inte. I förhörsprotokollet från det första förhöret med Barzan kan man läsa följande: (Barzan) har ej delgivits misstanke då han är i ett sådant tillstånd att det ej är möjligt. Vid hämtningen av (Barzan) står han vid arrestdörren och slår sitt huvud och näsa mot glasrutan på densamma. Glasrutan är blodig och han har blod på sina kläder samt syns blod på golvet precis bredvid dörren. (Barzan) är mycket upprörd och pratar fort och osammanhängande (a.a. s. 22). avbröts förhöret då Barzan enligt förhörsledaren ej är helt hörbar (a.a. s. 23). Ingen anteckning finns som visar på att man gav någon hjälp till Barzan. Nästa anteckning är införd : Nytt försök om förhör görs 02.50. (Barzan) uppvisar då chocksymtom i cellen, sitter och vaggar fram o tillbaka, gråter, svarar ej på tilltal. Går ej att få kontakt med. Det bedöms att nytt förhör ej går att genomföra. Kontakt med åklagare som beslutar om frigivning (a.a. s. 23). Trots att polisen konstaterade att Barzan var i chocktillstånd gav man inte heller nu någon hjälp åt honom. Behandlingen kan jämföras med den som skedde av vittnet Dwayne i fallet , där poliserna inte behandlade honom som ett offer, trots att även han varit mål för attacken, utan som ett besvärligt vittne som var uppjagad och betedde sig störande. Något som The ansåg vara ett klart fall av institutionell rasism. Behandlingen av Barzan kan kontrasteras mot behandlingen av hans vita svenska fru som fanns i lägenheten vid dödsskjutningen. Hon togs om hand av sjukvårdspersonal och kördes till psykakuten på ett sjukhus för att få stöd av professionell personal. Hon var dock betydligt lugnare än Barzan, att döma av förhören i förundersökningen verkar hon inte ha blivit chockad alls av händelsen. SOU 2006:73 Släcka eld med bensin utredning När fler poliser kom till platsen fick P1 berätta vad han varit med om för en polisman som skrev ned berättelsen i ett PM. Polismannen ställde dock inga frågor till P1. Därefter fick P1 åka hem. Först , , hölls ett förhör. P2 hördes visserligen av en polisman efter dödsskjutningen men förhöret rörde bara omständigheterna kring Barzans påstådda våldsamma motstånd, alltså den formella anledningen till att han greps, och berörde inte alls dödsskjutningen. Allt detta strider helt mot gällande regler. I ett så allvarligt fall som detta är det viktigt att alla inblandade hörs så snabbt som möjligt. Särskilt viktigt är att de som inte sitter inlåsta, och alltså inte hindras från att diskutera händelsen i efterhand med varandra, hörs och var för sig för att minska risken för att de annars kommer överens om vad de ska säga. Dessa förhör ska då hållas av internutredningen. Enligt 6 kap 2 § Polisförordningen (1984:730) får förhören bara hållas av internutredningsenheten eller av en polis som tjänstgör vid en annan polismyndighet än den hörde. Vidare så ska ett ärende där en person allvarligt skadas av en polis överlämnas till åklagare. I det här fallet kopplades åklagare in först efter händelsen. Den åklagare som kopplades in i fallet var kritisk till att han och internutredningen inte kopplades in tidigare och att poliserna då hördes så sent: Vi ska in så fort det överhuvudtaget är möjligt. I det här fallet var det på sätt och vis . Jag kom in i ärendet tio i tio och det här hände , och det finns rätt mycket som har hänt innan internutredningen över huvud taget var på plats. (010313) Till skillnad från internutredningen kopplades dock polisens pressansvarige in. efter dödsskjutningen (förundersökningsprotokoll i mål B 458-01, s. 7), och dagen efter dödsskjutningen (dvs. innan någon av de inblandade hade förhörts) gick ut i medierna med en berättelse om att anfallit P1 med en kniv, att polismännen utsattes för livsfara och handlade i nödvärn helt enligt reglementet (presstalesman för polisen citerad i ). Helt felaktigt påstod man också att träffades i höger sida av bröstkorgen med ingångshål strax under armhålan (). Vid obduktionen av 171 Släcka eld med bensin SOU 2006:73 , som utfördes , visades dock att ingångshålet var på vänster sida av ryggen. hade alltså inte skjutits från sidan, vilket påstod, utan bakifrån. Även vad gällde hanteringen av bevismaterial agerade polisen felaktigt. Vid den efterföljande rättegången var en viktig fråga på vilket avstånd skjutits. P1 hävdade att han direkt efter att angripit honom skjutit i självförsvar, och alltså på nära håll, medan Barzan hävdade att skjutits när han flydde ner för trappan, dvs. på längre avstånd. På vilket avstånd blivit skjuten skulle ha kunnat mätas genom analys av Azads kläder, men vid den tekniska undersökningen framkom att polisen hade hanterat detta bevismaterial på ett helt felaktigt sätt. Azads linne och tröja hade inte torkats utan låg nedstoppade i en platspåse tillsammans med en svalgtub och en intubationstup när de kom in till rättsmedicinska avdelningen (förundersökningsprotokoll i mål B 458-01, , Bilaga B, s. 1). Därför gick det inte att genomföra en säker bedömning av avståndet mellan och P1 vid skottögonblicket. att inte se Barzan som ett brottsoffer fortsatte under internutredningen. Redan i det första förhöret med Barzan, som hölls när han gripits, sade han att han misshandlats av polisen. Han pekade på sin näsa som blödde och sade att de klämt åt handbojorna för hårt. När han hördes av internutredningen sade han att P2 tryckt hans ansikte mot Azads uppkastningar, svurit åt honom, satt sig på honom och tryckt på han hals så hårt att han efter händelsen hade märken. Sedan skulle P2 ha slagit honom och när Barzan bad honom lossa lite på handbojorna då de satt så hårt ska han ha klämt åt dem ännu hårdare. Uppgifterna fick stöd av Barzans fru som i förhör uppgav att Barzan fått ett slag på näsan så att den blev dubbelt så stor som den var tidigare (a.a. s. 121). Hon frågades dock aldrig något mer kring detta. Trots att förundersökning skall inledas så snart det finns anledning anta att ett brott har begåtts (23:1) samt att en brottsanmälan alltid ska upprättas om en anmälan avser ett påstående om en polis har begått ett brott (Föreskrifter och allmänna råd för polisväsendet (FAP) 403-2), togs någon anmälan 172 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin aldrig upp av internutredningen. Alltså hördes aldrig någon av poliserna angående detta och det hela reddes aldrig ut. Det finns även en mängd andra omständigheter internutredningen helt missade. Som tidigare påpekats har P1 lämnat olika uppgifter om när han larmade ambulans. Enligt den första versionen var det efter skottet föll och dessa uppgifter får stöd av P3. Man klarlade aldrig varför poliserna lade ner så mycket tid på att brottas med Barzan istället för att hjälpa . P2 tillfrågades inte varför han inte hjälpte när P1 gått ner för att möta P3. Enligt både P1:s och P2:s berättelse hade Barzan lugnat sig då och låg ner med handbojor och kan alltså knappast utgjort något hinder. Överhuvudtaget redde man inte ut (och förefaller alltså inte sett det som märkligt) att ingen såg hur det var med den skottskadade förrän det var fem poliser på plats. Inte heller tillfrågades poliserna om hur de uppfattade Azads hälsotillstånd. Att P1 i förhören gav motstridiga uppgifter om huruvida han uppfattat att blivit träffad eller ej verkar heller inte uppmärksammats. I första förhöret uppgav P1 att han förstått att han träffat , men i senare förhör hävdar han att han överhuvudtaget inte sett om skottet träffat eller ej. Alla dessa omständigheter har internutredningen och åklagaren alltså helt missat. Förhören När Barzan efter dödsskjutningen förhördes använde man tolk. Något som dock är uppenbart när man läser förhöret är att tolkningen var mycket bristfällig. Många meningar är svåra att tyda och grammatiska fel är närmare regel än undantag. går Barzan in själv och rättar tolken som översatt fel. Emellanåt börjar Barzan faktiskt berätta på svenska istället. En svenska som verkar ligga ungefär på samma nivå som tolkens, dock alldeles för dålig för att uppfylla den standard som måste hållas i ett förhör. Förhörsledaren och tolken talade ofta till varandra och talade om Barzan i tredje person. Givetvis ett problem då det direkta samtalet mellan förhörsledaren och Barzan bryts och tolken gör en egen, sammanfattande, tolkning av vad Barzan sagt istället för att direktöversätta. Det hände också att tolken inte översatte vad förhörsledaren sade utan frågade om han förstod. Ett mycket grovt fel då det är möjligt att Barzan förstod en del men kanske inte allt eller helt missförstått. Resultatet är att Barzans vittnesmål 173 Släcka eld med bensin SOU 2006:73 inte utnyttjats till fullo. Den bristande tolkningen av Barzans berättelse ledde till att den blev svårförståelig, rörig och oklar i flera viktiga avseenden. En brist som fortsatte ända upp i tingsrätten, vilket kommer att beröras närmare nedan. Förhörsledaren borde ha insett att tolkningen inte var tillräcklig och avbrutit förhöret eller åtminstone i efterhand hållit nytt förhör via en annan tolk. Internationellt har problemet med tolkars bristande kompetens uppmärksammats i forskningen och lyfts fram som ett hot mot rättssäkerheten och likabehandlingsprincipen (SOU 2005:56 s. 436). I har problemet särskilt uppmärksammats inom asylrätten. Enligt en undersökning gjort har av polisdistrikten någon kvalitetspolicy för tolkservice, och av distrikten ställer överhuvudtaget inget krav på tolkens kompetens. Dagen efter dödsskjutningen hördes de två poliserna för att berätta om vad som hade hänt. Läser man förhörsprotokollet visar det sig som tidigare nämnts att det finns många oklarheter i polisernas berättelse som internutredningen aldrig uppmärksammade eller frågade poliserna om. Därtill finns även oklarheter och motsägelser som internutredningen faktiskt har uppmärksammat. Men de frågor internutredningen ställer om dessa oklarheter är inte sådana att de försöker utreda om poliserna gjort fel. Tvärtom erbjuder förhörsledaren friande förklaringar till poliserna. Man ställer ledande frågor där poliserna erbjuds förklaringar som berättigade deras agerande. Här finns inte utrymme att ange dem alla, men några exempel räcker för att illustrera de allvarliga misstagen. När P2 berättade om hur gripit tag om kniven, hållit den mot sin egen hals och sedan rusat ut ur lägenheten så hade P2 aldrig nämnt något om att han kände sig hotad på något sätt. Trots detta frågade (eller snarare påstod) förhörsledaren: Du upplever situationen, förstår jag, som hotfull när han rusar fram (förundersökningsprotokoll i mål B 458-01, s. 47). Det går givetvis inte i efterhand att bedöma om P2 påverkats av frågan, men det finns en del som pekar i den riktningen. Trots att han aldrig nämnt något tidigare om att han kände sig hotad i den situationen svarade han nu att han upplevde situationen mycket hotfull. När han senare under förhöret talade om samma situation sade han dock att han inte kände sig hotad. Även P1 instämde i att 174 SOU 2006:73 Släcka eld med bensin han inte kände sig hotad på något sätt i den situationen, utan att uppenbarligen bara ville komma därifrån. I den första frågan om tumultet med Barzan utgick förhörsledaren från P2:s uppgifter om att Barzan angrep honom. Under förhörets gång framstod det dock allt klarare att det aldrig var tal om något angrepp: Men om jag ska uppfatta det rätt så är det väl inget regelrätt angrepp han gör på dig, utan han försöker komma fram till (). Är det så jag ska uppfatta det? (a.a. s. 56) P2 svarade aldrig riktigt på frågan, och det framstod allt klarare i förhöret att allt Barzan bara försökte göra var att ta sig fram till . Varför P2 då hindrade honom och började brottas med honom, utväxla slag, brotta ner honom på marken och gripa honom kan inte P2 förklara. Förhörsledaren säger då plötsligt: Du försökte, såvitt jag förstår, hålla honom undan och begränsa honom i sin rörelseförmåga. Ska jag uppfatta det så? (a.a. s. 56) Det är uppenbart att det förväntade svaret är ja, och att det också är vad man ska svara om man vill slippa fler frågor om ingripandet. Att förhörsledaren formulerar frågan/påståendet på detta sätt är problematiskt också för att P2 inte sagt någonting alls i den riktningen. Han hade inledningsvis beskrivit det som att han blev angripen, något som framkommit inte visat sig stämma. Förhörsledaren erbjöd nu honom en ny förklaring – där P2 förefaller ha agerat korrekt – till vad hans tumult med Barzan handlade om. Förhörsledaren fick inget riktigt svar från P2. Förhörsledaren började då fråga om Barzan aggressivitet också riktades mot P1: Förhörsledaren: , han är aggressiv och du får hålla undan honom, riktas hans aggressivitet mot (P1) din kollega? P2: Ja, det han är ju, som jag uppfattar, så är han ju på det klara med att det är inte jag som har skjutit utan det är (P1) Förhörsledaren: Då kan man ju tänka sig att han ville försöka på något sätt hämnas på (P1) eller försöka träffa honom. Upplevde du det så? (a.a. s. 56) Denna fråga lägger fram en ny hypotes som aldrig varit uppe tidigare under förhöret. Om Barzan ville hämnas på P1 så är det en bra anledning för P2 att försöka övermanna honom. Saken var dock 175 Släcka eld med bensin SOU 2006:73 den att någon riktig förklaring till varför P2 övermannade Barzan aldrig kommit fram. Inte ens när förhörsledaren ställde den ledande frågan om han skulle uppfatta det som att P2 försökte hålla Barzan borta och begränsa honom i hans rörelseförmåga. Med den här frågan erbjöd förhörsledaren nu P2 än en gång en ny förklaring där P2 förefaller ha agerat korrekt. Förhörsledaren borde rimligen ställa förhållandevis neutrala frågor som vad gjorde Barzan?, Vad trodde du hans mål var?, Varför försökte du stoppa honom?.