sou · GUB322d3 · 2007-01-01 00:00:00 — av ordföranden , till vilken ledamöterna () och () ansluter sig Kap. 7 Positiv särbehandling Enligt min uppfattning bör positiv etnisk särbehandling i arbetsli- vet inte införas. Jag anför följande skäl för detta ställningstagande. Personer med utländsk bakgrund har ofta en missgynnad ställ- ning i förhållande till etniska svenskar inom arbetslivet. De är i högre grad arbetslösa eller har i högre grad arbeten som inte mot- svarar deras utbildning. De kan också bli orättvist behandlade när det gäller lön, arbetsuppgifter, karriär och kompetensutveckling. Jag delar majoritetens uppfattning att uppsökande, uppmuntrande och förstärkande åtgärder har visat sig otillräckliga och att det be- hövs mer ingripande åtgärder för att kompensera personer med ut- ländsk bakgrund för det underläge som de befinner sig i och ge dem lika möjligheter som andra att få arbete. Jag delar däremot inte majoritetens uppfattning att positiv särbehandling är en lämplig åt- gärd för att uppnå detta mål. Jag anser att de problem av principiell och praktisk natur som kan uppkomma om en sådan möjlighet genomförs är så stora och kan skapa en sådan rättsosäkerhet att de inte uppväger de eventuella fördelar som kan finnas. Här redogörs för en del av dessa problem. 1)Positiv särbehandling är alltid diskriminering. Att positivt sär- behandla en individ innebär alltid att en annan individ får stå tillbaka. huvuduppgift har varit att så långt möjligt åstadkomma ett lika starkt skydd för alla män- niskor mot diskriminering oavsett vad diskrimineringen grun- dar sig på. Positiv särbehandling innebär alltså ett avsteg från denna viktiga princip. 2)Majoritetens uppfattning tycks vara att en s.k. ikappåtgärd i form av positiv särbehandling på ett reellt sätt skulle kunna bidra till att ge människor med utländsk bakgrund lika möjligheter som etniska svenskar på arbetsmarknaden. Det bör därvid under- strykas att förslaget om att tillåta positiv särbehandling – i överens- stämmelse med EG-rätten – inte är obligatoriskt. För att posi- tiv etnisk särbehandling skall bli en effektiv ikappåtgärd krävs därför att åtgärden har ett brett stöd hos arbetsmarknadens parter. Vad som framkommit i kommitténs arbete tyder inte på att detta stöd finns. 3)Enligt EG-rätten får positiv särbehandling endast användas när det inte föreligger någon större skillnad i merit- och kvalifika- tionshänseende mellan två eller flera arbetssökande. Utrymmet för att kunna använda åtgärden torde därför vara mycket litet. Förslaget kan därför antas få ringa praktisk betydelse. 4)Som framgår av redogörelsen i avsnitt 7.3.2 Vem skall gynnas? är avgränsningen av vilka målgrupper som skall komma i fråga för positiv etnisk särbehandling en svårlöst fråga. För att åtgär- den skall vara på något sätt trovärdig krävs att den är omgärdad av rimliga rättssäkerhetsgarantier. Av lagen och dess förarbeten måste alltså kunna utläsas efter vilka principer som målgrupps- avgränsningen skall göras. Utan ett sådant stöd saknas möjlig- heter att i tvistiga fall göra en rättslig bedömning. Bedömning- en riskerar i stället att bli godtycklig, slumpmässig och oförut- sägbar. Detta skapar i sin tur också en rättsosäker situation för den arbetsgivare som vill använda sig av positiv särbehandling. Tillämpas metoden på ett felaktigt sätt kan skadeståndsskyl- dighet för arbetsgivaren uppkomma. Majoriteten har i sitt för- slag över huvud taget inte lämnat besked om vilka principer som skall gälla vid målgruppsavgränsningen. Svårigheten att göra en sådan avgränsning utgör enligt min uppfattning ett avgörande hinder mot att genomföra förslaget. 5)Enligt förslaget får positiv särbehandling användas om åtgärden är ett led i strävanden att främja lika möjligheter oavsett etnisk tillhörighet. Det krävs alltså att en arbetsgivare kan visa att per- soner av visst etniskt ursprung särskilt missgynnas jämfört med andra personer. Detta förutsätter i praktiken att statistik förs över vilken etnisk tillhörighet som människor har. Statistik över människors etniska tillhörighet innebär en integritets- kränkning och står i strid med huvudprincipen i personuppgifts- lagen (1998:204, PUL) om att skydda människor mot att deras integritet kränks genom behandling av personuppgifter (1 §). För att positiv etnisk särbehandling skall bli konsekvent torde dessutom krävas att arbetsgivaren gör en kartläggning och analys av t.ex. den lämpliga rekryteringsbasen för en viss anställning. Det är alltså både komplicerat och resurskrävande för en ar- betsgivare att använda sig av positiv etnisk särbehandling vilket i sig kommer att vara en återhållande faktor. Sammanfattningsvis anser jag att svårigheterna och nackdelarna med att införa möjligheten till positiv etnisk särbehandling är så stora att något förslag om detta inte bör lämnas. Jag anser att de förslag om skärpta krav på användning av aktiva åtgärder och krav på obligatoriska likabehandlingsplaner som vi föreslår (kap. 8) på ett bättre sätt kommer att motverka de svårigheter på arbetsmark- naden som personer med utländsk bakgrund har och bidra till en effektiv likabehandling av de aktuella personerna. av ledamoten () Jag står i stort bakom betänkandet men anser att utformning och förslag i vissa fall borde ha varit annorlunda. Förutom de synpunk- ter som jag framfört i ett särskilt yttrande vill jag markera avvikan- de mening i följande avsnitt. 6.15 Värn- och civilplikt Jag står inte bakom kommitténs förslag att införa ett undantag från förbudet mot könsdiskriminering avseende totalförsvarsplikten. Enligt min mening är det uppenbart att ett sådant förfarande stri- der mot grundsynen om lika möjligheter och skyldigheter för människor oavsett kön. Kommittén prövar först mycket krystade juridiska spetsfundig- heter som skulle innebära att män och kvinnor inte ens skulle anses kunna befinna sig i en jämförbar situation så att frågan om diskri- minering inte ens skulle kunna uppkomma. Kommittén finner dock att detta knappast kan anses vara ett tillfredställande resone- mang utan föreslår ett rakt undantag så att endast män har skyldig- heter enligt totalförsvarsplikten. Därmed bortdefinieras helt enkelt frågan om diskriminering. Oavsett förenligheten med EG-rättsliga principer, eller svensk grundlag menar jag att detta är i grunden ett felaktigt ställningstagande som dåligt rimmar med kommitténs utgångspunkt och viljeinriktning i övrigt. Kommittén har därmed inte heller fört vidare de analyser som pekat åt ett annat håll i tidigare utredningar utan lämnar frågan med rapsodiska resonemang. Kommittén menar att uppgiften att göra en reell översyn av frågan inte ligger inom uppdragets ram men an- ser ändå att enligt vår mening finns det – inte minst av jämställd- hetsskäl – skäl att ytterligare se över frågan om könsneutral total- försvarsplikt (sic!). Enligt min uppfattning borde just Diskrimine- ringskommitténs övergripande ställningstaganden ha inbegripit ett avgörande av denna fråga. Jag är medveten om de problem, bl.a. av integritetsskäl, som lätt uppstår i samband med en eventuell lönekartläggning med hänsyn till etnisk tillhörighet. Ändå menar jag att kommittén avfärdar frå- gan alltför lättvindigt. Dels finns det användbar information och öppet statistiskt underlag och dels kan man tänka sig frivilliga och mer selektiva förfaringssätt. I själva verket visar ett flertal gjorda studier och rapporter att det förekommer negativ särbehandling i detta hänseende i arbetslivet. Orsakerna kan vara många. Därför finns det ett starkt intresse av att dessa förhållanden löpande följs upp och åtgärdas på arbetsplatsen. Att, som kommittén, hänvisa till vad diskussionen i samhället om lönediskriminering i första hand gäller är snarare uttryck för förutfattade meningar även om löne- diskrimineringen på grund av kön är väldokumenterad. Inte heller torde ett metodiskt förfarande kunna sägas innebära ett omfattande administrativt arbete. Däremot skulle säkert inte kartläggningen och tillhörande handlingsplan vara av samma natur och omfattning som när det gäller kön med anledning av de överväganden som görs i betänkandetexten. Jag anser att frågan borde ha utvecklats i en mer positiv och konstruktiv anda än vad som skett. 13.9 Tillsynsansvar för länsstyrelserna Jag menar att kommittén lagt för liten vikt vid frågan om den regi- onala tillsynen och avfärdar förslaget om ansvar allt- för lättvindigt. arbetar med tillsynsuppdrag av olika slag och har stor regional överblick. Myndigheten arbetar såväl med flera av de områden som hänger samman med flera av diskrimine- ringsgrunderna som med planfrågor. Jämställdhetsexperten skall främja jämställdhetsarbetet i länet på bred front. Här finns således både sakkunskap och förankring bland regionala aktörer. Den ut- redning som gjordes tidigare (Ds 2001:37) föreslog också ett läns- styrelseansvar för tillsyn av jämställdhetslagen. I flera län har det dessutom utvecklats ett bredare arbete kring frågor om diskriminering och mångfald. JämO har inlett ett samarbete med som före- faller väl motiverat och säkert kan utvecklas. Det är dock svårt att uppfatta detta som ett hinder för att förstärka det vidare uppdrag som skulle kunna axla. Enligt min uppfattning bör den regionala bevakningen av jämställdhetsfrågorna förstärkas. Kommittén antyder i sin argumentation att den nya ombudsman- nen skulle kunna drabbas av kapacitetsbrister och samordningspro- blem i ett inledningsskede och därmed inte skulle ha resurser för att hantera en förstärkt tillsyn. Jag menar tvärtom att det är viktigt att inte tappa tempo när det gäller kampen mot de könsmärkta orättvisorna. Det är visserligen sant att dubbelarbete och gränsdragningspro- blem mellan berörda aktörer måste redas ut. Däremot är de syn- punkter som parterna framförde i remissvaren över den tidigare nämnda utredningen svårförståeliga. Huvudansvaret för jämställd- hetsarbetet flyttas inte alls till statliga inspektörer om länsstyrel- serna får en roll. Det är uppföljningen, granskningen och tillsynen som därmed avses förstärkas. I och med att förslagen i detta betänkande breddar och förstär- ker arbetet mot diskriminering krävs det dock att frågan om den regionala tillsynen ges en mer framskjuten plats i analys och förslag än vad kommittén presterat. I stället för att passivt avvakta med frågan om länsstyrelsernas tillsynsroll borde kommittén utvecklat förslagen i den tidigare nämnda utredningen med hänsyn till de nya förutsättningarna. av ledamoten () Min ståndpunkt är att positiv särbehandling på etnisk grund är en mycket tveksam metod att ta till för att få bukt med diskrimine- ringen på arbetsmarknaden. Den riskerar att leda till motsatt effekt då den, trots goda avsikter, med största sannolikhet bidrar till ökad strukturell diskriminering. Därför reserverar jag mig mot majorite- ten av slutsats. Som ledamot i den parlamentariska har jag deltagit i diskussionerna om positiv särbehandling. Jag me- nar att vi aktivt måste föra en politik som motverkar de strukturer som bidrar till att individer som definieras som dom diskrimineras. Vi vet att människor med annan etnisk bakgrund möter större svårigheter på arbetsmarknaden än majoritetsbefolkningen. Det är självklart oacceptabelt. Jag tror att många med mig anser att situa- tionen är ohållbar. Den enigheten borde vi använda till att komma fram till politiska lösningar som motverkar fördomar i vårt samhäl- le istället för att i ren desperation och frustration försöka lösa ett fel genom att själv begå samma fel. Diskrimineringsproblematiken är oerhört komplex och det finns inga genvägar att tillgripa. Att öka mångfalden i arbetslivet är ett långsiktigt arbete. Metoden posi- tiv särbehandling borde inte ingå i detta arbete. Jag har flera in- vändningar mot positiv särbehandling: Principen om likabehandling utmanas Vår demokratiska syn vilar på principen om att alla människor är lika inför lagen och skall därför behandlas lika av staten. Principen om likabehandling skyddar oss från politiska övergrepp och orätt- vis behandling. Genom att göra våld på likhetsprincipen löser vi inga diskrimineringsproblem. Jag är den förste att medge att lik- hetsprincipen i praktiken inte gör sig gällande men principen bär inte ansvaret för diskrimineringen. Det som bär ansvaret är politi- kens utformning och människors attityder. Det är där vi bör rikta vår energi. Vi har i kraft av att vi är politiker, samhällsmedborgare och nyckelaktörer stora möjligheter att göra något åt den diskrimi- nering som är en verklighet för många svenskar. Låt oss bekämpa det onda snarare än att stirra oss blinda på symptomen. Förslaget om positiv särbehandling försöker lösa den strukturella diskrimine- ringen på samma sätt som halshuggning skulle lösa huvudvärk. Ett farligt grupptänkande genereras Vi människor är både enskilda individer och en del av olika kollek- tiv. Vi skiljer oss åt och det finns väldigt få människor, om ens nå- gon, som utan vidare kan sägas tillhöra endast ett större kollektiv. Människor med utländsk bakgrund är inget undantag. Det ryms stora klasskillnader inom begreppet etnisk grupp. Dessutom blir det också svårt och obehagligt att välja ut de grupper som skall sär- behandlas. Det finns ett praktiskt problem, hur definierar vi vilka som skall kategoriseras som eftersatta och underrepresenterade? En person kan dessutom vara resursstark trots att den gruppen som hon definieras till anses vara eftersatt och underrepresenterad, eller vice versa. Hur kan vi vara säkra på att rätt individer får ta del av positiv särbehandling även om vi skulle finna en lösning på katego- riseringsproblematiken. Spänningar i samhället skapas Syftet med särbehandling är att bekämpa negativa strukturer. Det finns dock en betydande risk att metoden istället skapar spänningar i samhället som spär på de fördomar som ligger till grund för dis- krimineringen. De fördomar som finns i mot människor med utländsk bakgrund kommer sannolikt inte att minska om vi bestämmer oss för att ge dem förtur på arbetsmarknaden. Risken finns att vi kommer att vidga klyftan mellan vi-och-dom genom att sortera in människor i olika grupper som får olika privilegier av samhället. En välkänd metod som för övrigt användes av kolonial- makterna för att skapa inre motsättningar i de koloniala samhällena. Genom förslaget om positiv särbehandling riskerar vi därför att segregeringen av samhället i ett vi-och-dom kommer att få en legitim grund att vila på. Positiv särbehandling leder till stigmatisering Positiv särbehandling riskerar också att platta till individer så att de blir endimensionella etniska, kulturella eller religiösa varelser. En människa är ett ju ett i ett mikroperspektiv. Jag ställer mig därför frågan vad som föranlett att majoriteten av valt att ta detta steg. Ett steg som utmanar princi- pen om statens neutralitet och som riskerar att öka de fördomar som vi enats om är grunden till problemet. Sammanfattningsvis menar jag att nackdelarna med positiv sär- behandling är betydligt fler än fördelarna. Fördelarna är tyvärr mycket få, om ens några. Att använda metoden som symbolfråga är att svika de människor som diskrimineras på arbetsmarknaden. Istället borde vi lägga vår energi på att bekämpa fördomarna och fina djärva och nytänkande lösningar på den strukturella diskrimi- neringen. Åtgärden riskerar att slå tillbaka på redan utsatta grupper och jag vill att vi istället skall finna bättre åtgärder. Låt oss därför använda vår frustration till att verka för långsiktiga och hållbara lösningar snarare än kortsiktiga symboliska dagsländor. av ledamoten () Även arbetsrättsliga diskrimineringstvister skall lösas av allmän domstol i stället för av Arbetsdomstolen de Grönas principiella inställning är att specialdomsto- lar så lång som möjligt skall undvikas och att således huvuddelen av olika tvister skall lösas i de allmänna domstolarna och allmänna förvaltningsdomstolarna. Varje avsteg från denna princip måste kunna motiveras av tungt vägande skäl. När det gäller frågan om Arbetsdomstolen skall lösa tvister mel- lan enskilda i deras funktion av anställda och deras arbetsgivare, så prövas dessa tvister av Arbetsdomstolen om arbetstagarens fackliga organisation eller någon av JämO, DO, HO eller HomO för den enskildes talan. Om inte så sker, kan den enskilde själv väcka talan i allmän domstol. Tingsrättens avgörande kan sedan överklagas till Arbetsdomstolens. Arbetsdomstolen är således i ar- betsrättsliga diskrimineringstvister alltid slutinstans. Jag anser att utredningen inte har presenterat några vägande skäl för varför de arbetsrättsliga diskrimineringstvisterna även fortsätt- ningsvis skall prövas av Arbetsdomstolen. Samtliga tvister rörande diskriminering på arbetsplatsen borde i stället lösas av allmän domstol. Den sakkunskap majoriteten hävdar finns i Arbetsdomstolen, skulle kunna knytas till tingsrätten ge- nom särskilt sakkunniga ledamöter eller genom att tingsrätten in- fordrar sådan utredning. På så sätt kommer alla tvister att behand- las av samma sorts domstol och förutsättningar för en förbättrad praxis skapas, genom att tvisterna kan behandlas av tingsrätt, hov- rätt och . Sammantaget anser jag därför att samt- liga tvister i dessa ärenden skall prövas av allmän domstol. Ordet ras skall utmönstras ur den svenska lagstiftningen Av 16 kap. 8 § BrB följer bl.a. att den som i uttalande eller i annat meddelande som sprids hotar eller uttrycker missaktning för folk- grupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller sex- uell läggning, döms för hets mot folkgrupp till fängelse i högst eller om brottet är ringa, till böter. Begreppet ras kan härledas till bl.a. stadga, dess deklaration om de mänskliga fri- och rättigheterna och dess konventionen mot alla former av rasdiskriminering. I samtliga des- sa dokument anges att diskriminering på grund av ras skall vara förbjuden. Om dessa dokument bedöms och tolkas i deras rätta och totala kontext, framkommer att de präglats av åtskillnaden mellan personer beroende på deras hudfärg och etniska ursprung i bl.a. och . Att begreppet ras därför har använts i svensk lagstiftning har således sina historiska skäl. Jag anser inte, att detta begrepp hör hemma i en upplyst värld, då det bygger på det helt felaktiga synsättet att det finns mänskliga raser. Jag har inte kunnat finna stöd vare sig i modern forskning eller i andra källor, för att det skulle kunna gå att hävda ståndpunk- ten att det finns olika mänskliga raser. Tvärtom är det ett uttryck för ett kolonialt och rasistiskt förflutet, där det fanns ett behov av att definiera personer som mer eller mindre värda beroende på per- sonens hudfärg. Denna konstruerade uppdelning av människor, syftade till att upphäva den vite mannen till skapelsens och mänsk- lighetens krona – alltings norm. Detta ledde i sin tur till att männi- skor som inte tillhörde den vita rasen inte ansågs lika mycket värda, tvärtom ansågs de vara allt från mindre begåvade till omyn- digförklarade. Uttryck som att afrikaner stod på en 10-årings intel- lektuella nivå förekom till exempel i nordiskt familjelexikon på 20- talet. Ett fortsatt användande av ordet ras som en analytisk kategori reproducerar detsamma som det kritiserar. Mot denna bakgrund anser jag att begreppet ras skall utmönstras ur svenska författ- ningar och att även i internationella sammanhang skall ta initiativ till att begreppet utmönstras. Diskrimineringsgrunderna etnicitet, hudfärg och nationalitet täcker väl vad som egentligen borde avses. Det har anförts att ett utmönstrande av ordet ras skulle med- föra problem i form av att ord som rasist eller rasism också För min del är inte detta ett problem, då dessa begrepp står för att det finns företrädare som anser att mänsklighe- ten kan delas in i just raser. Att då kalla en person för rasist eller att personen har rasistiska åsikter, stämmer väl överens med vad jag ovan anfört. Detta medför att ordet ras kan uteslutas ut lagstift- ningen som ord som rasist och rasism fortfarande finns kvar som uttryck för åsikter som bygger på diskriminering utifrån den felaktiga värderingen att människor tillhör olika raser. En annan möjlighet skulle vara att ersätta orden som har upp- stått kring ordet ras. Jag kan snabbt bidra med ett förslag. Män som anser kvinnor mindre värda och därför riskerar att förtrycka kvin- nor kallar vi för manschauvinister. I betänkandet anges att diskrimineringsgrunden ålder skall omfatta arbetslivet, utbildning, arbetsmarknadspolitisk verksamhet, start eller bedrivande av näringsverksamhet, yrkesutövning och medlem- skap m.m. i arbetstagar-, arbetsgivar- och yrkesorganisationer men inte de andra delar av samhällslivet såsom t.ex. varor, tjänster och bostäder, , socialförsäkringssystemet och hälso- och sjukvården som de övriga diskrimineringsgrunderna omfattar. Jag tycker inte detta är tillräckligt utan anser att skyddet för ålder som diskrimineringsgrund skall vara lika omfattande som för de övriga diskrimineringsgrunderna enligt förslaget till lagen om förbud och andra åtgärder mot diskriminering. Min uppfattning är att talerätt skall bli möjlig för alla ideella orga- nisationer. Lokala Antidiskrimineringsbyråer skulle vara lämpliga för denna uppgift. Det skall då också ges ekonomiska möjligheter för dessa att driva diskrimineringsmål i domstol. av ledamoten () Kap. 14 Rättegången (AD) Kommittén föreslår en förändring av Arbetsdomstolens samman- sättning i diskrimineringsmål. Det är visserligen ett steg i rätt rikt- ning att ordförandena inte längre skall ha tidsbegränsade förord- nanden och att arbetsmarknadens parter inte skall ha majoritet i domstolen. Min uppfattning är dock att det inte bör förekomma partsrepresentation överhuvudtaget. av ledamoten () Den politiska kampen mot diskriminering har i i betydande utsträckning varit en liberal kamp – ofta i strid med socialdemokra- tiskt ointresse eller rent av motstånd. har i regerings- ställning varit pådrivande i att genomföra jämställdhetslag och införandet av JämO, LSS och samma års lag om etnisk diskriminering i arbetslivet. begärde i riks- dagen att regeringen skulle återkomma med förslag till en samlad lag mot diskriminering. har därför stor trovärdighet i strävan att göra insatserna mot diskriminering effektivare. Det är inte symbolmarkeringar utan effektivare åtgärder mot diskrimine- ring som kan bidra till att bryta utanförskap. återstår alldeles för mycket att göra för att bekämpa diskriminering i alla former. Redan strax efter att påbörjat sitt arbete uttryckte sin oro inför risken för att kommittén med sina nuvarande förutsättningar inte kommer att kunna göra en tillräckligt grundlig genomgång av alla de frågeställningar som ingår i uppdraget. Den oron visar sig be- fogad med kommitténs slutbetänkande. Det slutbetänkande, som nu avläm- nar, bör därför inte kunna ligga till grund för en ny samlad diskri- mineringslagstiftning. Betänkandet är i huvudsak en teknisk lös- ning av den beställning som regeringen gav i sina ursprungliga di- rektiv avseende en gemensam lag för dis- krimineringslagstiftningen och en diskrimineringsombudsmannain- stitution. Det får sägas vara ett synnerligen magert resultat efter det att regeringen presenterade sina direktiv för kom- mitténs arbete. I båda avseendena är förslagen till sitt innehåll dess- utom helt oacceptabla. Direktiven går tillbaka till den begäran om en lagstiftning och en ombudsmannainstitution, som gjorde 1999 i samband med att den behandlade de då föreslagna reformerade diskrimine- Efter det att kommitténs två föregångare – diskrimineringsutredning och – inte givit några svar på begäran, knöts stora förvänt- ningar till , när regeringen presenterade sina direktiv . skulle en samlad översyn av dis- krimineringslagstiftningen äntligen äga rum. fanns dock från början en betydande oro över om kommittén skulle kunna le- verera till den utsatta tidpunkten .