sou · GUB321 · 2007-01-01 00:00:00 — Till skillnad från kolonialtidens i allt väsentligt rasistiskt motiverade förtryck for- muleras nutidens främlingsfientlighet i kulturalistiska termer. Det är inte rasblandning som anses vara av ondo utan blandningen av kulturer. Eliternas rasifierande diskurser underblåser inte bara ex- tremisternas diskriminerande praktiker utan även den institutiona- liserade diskrimineringen som utövas av myndigheter, företag och organisationer. För att beskriva denna grundläggande kognitiva mekanism insatt i ett historiskt-socialt sammanhang införs termen andrafiering. beskriver andrafieringen som en sociokognitiv komponent i nationsbildandet, vilken på en och samma gång upprättar en homogen kollektiv identitet, ett folk, och avgränsar denna identitet från de Andra (Kamali 2005:40 ff.). är det viktigt att inse att diskrimineringens diskursiva mekanismer inte bara – kanske inte ens främst – har med bilden av de Andra att göra utan framför allt med bilden av Vi eller med vad som har kallats diskrimineringens andra ansikte (2005:139). Det är just i den kombinerade verkan av dessa två Vi- respektive Dom-relaterade ansikten som den diskursiva diskri- mineringen blir en så stark kraft i samhället att vi kan tala om den som en struktur. Slutligen ska här nämnas vad det betyder att man teoretiskt betraktar diskrimineringens andra ansikte, dvs. i vårt fall svenskheten, som symboliskt objekt. Poängen är att självförhärli- gandet av den egna kollektiva gemenskapen tillmäts en grundläg- gande och avgörande betydelse för diskrimineringen av de Andra, vars beständighet i mycket kan förklaras med den flexibilitet, god- tycklighet och anpassningsbarhet i förhållande till den aktuella si- tuation och de egna intressena som utmärker bilden av oss själva (2005). Genom att svenskheten – eller vilken annan identitet som helst – aldrig strikt definieras kan det som betecknas som svenskt variera från den ena situationen till den andra utan att det upplevs som ett problem. Det enda som är fixerat är den självgod- hetens lov som är mer eller mindre underförstådd i den diskursiva diskrimineringens praktiker oavsett vilka de Andra för stunden rå- kar vara. Det är från dessa teoretiska utgångspunkter som ovan nämnda hypoteser om hur nyhetsmedierna kan antas medverka i diskrimi- neringen av medlemmarna i etniska minoritetsgrupper kan härle- das. Om dessa hypoteser bekräftas av medieforskningen är det ett skäl att ta teorin om strukturell diskriminering på allvar och att överväga sådana åtgärder för att motverka diskrimineringen som tar fasta på dess strukturella orsaker. Men något slutgiltigt bevis för teorins hållbarhet får vi förvisso inte eftersom nya teorier med ännu större förklaringskraft kan komma att utvecklas . Skulle däremot hypoteserna inte bekräftas talar detta för att teorin knappast är hållbar. I sig är detta dock inte något bevis för att den konkurrerande teorin är hållbar. För detta krävs ytterligare un- derlag i form av empiriska belägg, dvs. att den alternativa teorins hypoteser har verifierats. Också vid ett sådant utfall är teorins håll- barhet endast avgjord tills vidare. Forskning om medierna i det multietniska samhället Medierna i det multietniska samhället kan karaktäriseras som ett forskningsområde inom medie- och kommunikationsvetenskap som länge var tämligen outforskat men har expanderat både i och i synnerhet internationellt. Det är ett mycket heterogent område med avseende på teoretiska perspektiv, forskningsobjekt, frågeställningar och metoder (se t.ex. 2002 och 2004, Cottle 2000, 2005, SOU 2005: 56 för svenska och internationella översikter). Vi har inte för avsikt att här presentera en utförlig genomgång av denna forskning men pre- senterar nedan några iakttagelser om fältet som helhet. Snarare än att kommentera enskilda studier vill vi belysa en del generella tren- der och utmärkande drag som vi bedömer som specifikt relevanta för volymens tematik. Fältet som helhet präglas av en stor obalans med avseende på de delar av mediernas kretslopp som forskningen har fokuserat. I jämförelse med studierna av utbudet, framför allt av nyhetsmedier- nas representationer av t.ex. etnicitet, rasism, flyktingar, invand- rare och integrationsfrågor, är studierna av medieproduktionen lik- som av publiken och dess reception av medieinnehållet betydligt färre. Enligt den brittiske medieforskaren speglar detta en obalans som kännetecknar det medie- och kommunika- tionsvetenskapliga fältet i dess helhet (Cottle 2000: 15). Vi resone- rar nedan om några innebörder och konsekvenser av denna obalans. För det första är avsaknaden av produktionsstudier problematisk av flera skäl. Dels tenderar den att leda till underteoretiserade analyser av de krafter som både betingar och möjliggör etniska Dels ställer den sig i vägen för en fullständig förståelse av de faktorer som bidrar till såväl etniska minoriteters underrepresentation i majoritetsmediernas arbetskraft som deras missrepresentation i dessa mediers utbud. Dessa faktorer omfattar t.ex. den statliga mediepolitiken, rådande assimilations- och integrationsideologier, kulturella klimat, förändringar i medie- systemets struktur och processer, samt globaliserings- och kom- mersialiseringstrender (Cottle 2000: 15-17). Denna avsaknad av forskning om medieproduktionen kan också konstateras för Sveri- ges del. Det råder exempelvis brist på studier om den etniska sam- mansättningen i majoritetsmediernas personalstyrka, t.ex. på nyhetsredaktionerna. Likaså saknas undersökningar om vad en förmodad underrepresentation av minoriteterna har för konsekven- ser och vilka följder en förändring av arbetskraftens sammansätt- ning skulle kunna få för diskrimineringen (SOU 2005: 161). För det andra är även den relativa avsaknaden av publikstudier problematisk. Studier av etniska minoritetspubliker är fåtaliga och detta beror enligt Cottle på en institutionell (akademisk) logik som länge ignorerade vad dessa grupper kunde tänka, vilja eller säga om medieutbudet och mediernas relevans för deras vardagsliv. De senaste årens förändrade mediesituation med alltmer fragmenterade marknader och ökande konkurrens mellan medierna har dock lett till att medieföretag har börjat göra marknadsundersökningar av minoriteters mediesmak. Parallellt med detta kan konstateras ett ökande intresse för receptionsstudier inom den akademiska forsk- ningen , vilket resulterat i studier av me- ningsskapande processer i förhållande till identitetsskapande och föreställda gemenskaper (Cottle 2000: 23–24). För del konstaterar att det saknas systematiska studier av hur människor med olika etnisk och social bakgrund uppfattar en svensk nyhetsrapportering som bl.a. berör deras förhållanden. Hon gör dock iakttagelsen att i undersökningar som bl.a. behandlar flyktingars integration och ungdomars identitetsarbete uttrycks uppfattningen att svenska nyhetsmedier ensidigt och återkom- mande producerar bilder av vissa länder, kulturer, religioner och personer från dessa länder som är nedvärderande och stereotypise- rande samt att dessa bilder har både sociala konsekvenser (dvs. konsekvenser i det praktiska livet, såsom hur någon bedöms som arbetssökande) och mentala konsekvenser för den egna självbilden (2004: 14). som svarat för ett kapitel i den här boken har dock lagt fram en avhandling som är unik i det den bland annat studerar hur olika etniska grupper ser på medi- erna i anslutning till några aktuella krishändelser (2005). Låt oss nu skifta fokus till majoritetspubliker och frågan om journalistikens betydelse för den offentliga debatten och männi- skors sätt att tänka och tala. konstaterar att det i den litte- ratur som handlar om medier, rasism och etniska relationer i väs- terlandet ofta tas för givet att det finns viktiga samband mellan ny- heternas verklighetskonstruktioner och medborgarnas verklighets- uppfattningar och handlingsmönster, men att det finns få empiriska studier av hur dessa samband mer exakt ser ut. Hon anser dock att de befintliga studierna ger stöd för antagandet att nyheterna medverkar i att upprätta diskursiva ramar för hur flyk- ting- och invandrarfrågor artikuleras och förstås i det offentliga samtalet och bland medborgarna (2004: 11ff). Bristen på empirisk forskning på detta område har även påtalats av utred- ningen om strukturell diskriminering (SOU 2005: 56, s. 161). För det tredje, när det gäller medieutbudet noterar samma utred- ning att den forskning som i och utanför fokuserat på de bilder av invandrare och svenskar (eller andra nationaliteter) som förmedlas av medierna pekar i en tydlig riktning: Medierna är dels etniskt homogena, dels en mycket central arena och aktör i skapandet av å ena sidan stigmatiserande, ofta rasistiska stereotyper om invandrare och å andra sidan en positiv bild av och ma- joritetsbefolkningen. (SOU 2005: 56, s. 127) Enligt utredaren tycks de svenska studierna enhälligt visa att svenska medier, liksom medier i andra länder, rutinmässigt återskapar en övergripande Vi och Dom-indelning som följer etniska linjer och att detta sker genom att gruppen invandrare rutinmässigt förknippas med negativa företeelser såsom brottslighet och könsförtryck (SOU 2005: 56, s. 127–128). Det kan emellertid tilläggas att den svenska medieforskningen inom detta område är teoretiskt heterogen och att teorin om den strukturella diskrimineringen är underutnyttjad av medieforskarna. Föreliggande antologi motsvarar rätt väl forskningsläget natio- nellt och internationellt. Det är innehållsanalytiska studier av nyhetsmaterial som dominerar. Dessa spänner över ett brett spekt- rum av genrer från inrikes-, ekonomi- och brottsjournalistiken samt rapporteringen om ett hedersmord, via kultur-, nöjes- och konsumentnyheter till sport- och krigsjournalistik. Genom fokuse- ringen på utbud från olika tidsperioder möjliggör även somliga kapitel jämförelser varigenom förändringstendenser görs Dessutom ingår i boken en organisationsstudie och en publikstudie. Den förra fokuserar på mediearbetare med utländsk bakgrund och deras situation och position i majoritetsmedier. Den senare undersöker hur människor från både majoritetskulturen och minoritetsgrupper förhåller sig till utbudets inkluderande och exkluderande mekanismer. Antologins bidrag tillämpar begrepp och tolkningsramar från teorin om strukturell diskriminering, vil- ket möjliggör en förståelse av både institutionella och ideologiska förhållanden bakom mediernas roll för diskrimineringen. Flera av författarna konstaterar vissa tendenser i positiv riktning och hävdar att förändringar är möjliga. Svensk medieforskning har som redan noterats producerat relativt lite säker och övergripande kunskap om förekomsten av mediear- betare med utländsk bakgrund i majoritetsmediernas personal samt hur de fördelar sig på t.ex. medieformer och företagstyper. Det- samma gäller för dessa mediearbetares uppfattningar och upplevel- ser av sin situation och position på arbetsplatsen samt om de anser sig vara utsatta för diskriminering. presenterar i sitt kapitel en intervjuundersökning med tio mediearbetare med utländsk bakgrund, i syfte att ur deras berättelser frilägga eventu- ella mekanismer för strukturell diskriminering inom majoritetsme- dierna. Studien identifierar sex olika typer av diskrimineringsmeka- nismer. Tre av dessa, mekanismer vid rekrytering, anställningsfor- mer samt kollegors och chefers behandling av mediearbetare med utländsk bakgrund, har det gemensamt att de huvudsakligen har effekter på den individuella mediearbetaren. De tre andra typerna, ghettoisering av mångfaldsredaktioner och verksamheter, styrning av det journalistiska arbetet samt förnekelsemekanismer, är meka- nismer som både har konsekvenser för individen samt för det jour- nalistiska arbetet och dess produkter. Viktiga effekter av dessa mekanismer är exkludering eller villkorad inkludering och att de bidrar till reproduktionen av andrafiering. Vidare finner Camauër att mediearbetare vid både public service och privata företag över- lag uttrycker en desillusionerad inställning till medieföretagens mångfaldsarbete och mångfaldspolicies. Man betonar den stora dis- krepansen mellan retorik och praktik, långsamheten och de ringa resultaten. Camauër pekar dock på vissa hoppingivande tendenser i medieföretagen som ökad medvetenhet om diskrimineringen och ett sökande efter alternativa sätt att gestalta verkligheten. Hon drar slutsatsen att dessa tendenser, kombinerade med ett mediepolitiskt stöd och ett ökat tryck från den mediekritiska debatten, kan bereda marken för en process av omvärdering av invanda journalistiska värderingar och rutiner. Kapitlet avhandlar också frågan om varför det är viktigt att fler mediearbetare med utländsk bakgrund blir verksamma i majoritetsmedier, vilket diskuteras utifrån både teo- retiska utgångspunkter och empiriska indikationer. Mediernas och journalistikens betydelse för diskriminering i olika avseenden, dvs. både könsmässigt och etniskt och vad gäller sexuell läggning, är en fråga som debatterats återkommande under åtminstone något decennium, vilket bland annat har lett till att me- dieföretagen och journalistkåren tagit initiativ för att öka mångfal- den bland personalen och motverka diskriminerande stereotypa skildringar av t.ex. etniska minoriteter. 2005 har titeln för att markera ambitionen att jour- nalistiken lever upp till kraven i ett multietniskt samhälle. Detta är utgångspunkten för som i sitt kapitel analyserar hur tre storstadstidningar beskrev det svenska, etniskt heterogena samhället i ett antal olika genrer. Skiljer sig journalistiken från hur den såg ut tidigare, är hennes fråge- ställning. Hennes resultat är både positiva och i vissa avseenden nedslående. Hon vänder troligen upp och ner på vissa förutfattade meningar om hur s.k. kvalitetspress skiljer sig från kvällspress och nyhetsjournalistik från sportjournalistik med avseende på etnisk diskriminering. konstaterar att mediebilden av Dom och Vi undergår vissa förändringar som genomgående framstår som positiva utifrån ett mångfaldsperspektiv. I synnerhet om vi begrän- sar tidshorisonten till det . Ur detta perspektiv befinner journalistiken sig av allt att döma i en förändringstid. Men inom s.k. hårda genrer som traditionellt åtnjutit hög status, såsom inrikes och ekonominyheter, liksom i brottsjournalistiken är bilden huvudsakligen negativ, eftersom de Andra sällan förekom- mer som auktoritativa källor men däremot ofta figurerar som brottsmisstänkta och kriminella. tycker sig dock se en ten- dens till inkludering i mer mjuka genrer som kultur-, nöjes- och konsumentjournalistiken, vilka fått allt större utrymme . I dessa genrer tenderar etniska minoriteter att behandlas på i stort sett samma sätt som andra vanliga människor och utan att stigmatiseras. Detsamma tycks gälla sportjournalistiken, en genre där sportidoler med utländsk bakgrund varit vanligt förekommande . Inkluderingsstrategier kan dock ibland spela med ste- reotyper och om de inte kopplas till ett förhållningssätt som utgår från mänskliga rättigheter riskerar de enligt att endast åstad- komma en sorts kosmetisk inkludering. I bidrag anläggs ett historiskt perspektiv på hur i första hand den svenska lokalpressen skildrat invandrare och invandring –2000. Hon bygger sina resultat på ett stort material – totalt ca 1800 artiklar från fyra tidningar – som också ligger till grund för en avhandling. Genom att analysera tid- ningstexterna mot bakgrund av den aktuella invandringspolitiken och dess grundläggande idéer visar hur intimt relaterade journalistiken är med de officiella politiska strömningarna. Journa- listiken framstår som statsmaktens lyhörda följeslagare men också som dess tribun. Från denna förmedlar journalisterna tankar för dagen och medverkar genom denna förmedling till befästande av kollektiva tankemönster och förhållningssätt. Men bakom invand- ringspolitikens konjunkturer som pressen så följsamt återger skönjer ett mer beständigt inslag. Det är klangen från folk- hemmets trygga gemenskap från tiden innan och före. På detta sätt tar sig mediernas rekonstruktion av den nationella gemenskapen skiftande form som de oavbrutet utgör ett fundament för den föreställda nationella gemenskapen. Under tog emot ca 200 000 flyktingar och mot slutet av kriget började myndigheterna se dessa som lös- ningen på arbetskraftsproblemen inom jordbruket och industrin. De var en resurs för det svenska samhället och de skulle göra rätt för sig – det var ledtemat i lokalpressen och vidare . betonas hur de invandrade utlänningarna i gengäld får del av det svenska välståndet. Förutsatt att de anpassar sig till de skötsamhets- och flitighetsideal som förutsätts utmärka folkhemmet. upphör arbetskraftsinvandringen prak- tiskt taget helt på grund av skärpta regler och handlar invandringen om flyktingar och deras anhöriga. Invandrare blir nu ett begrepp och invandringspolitikens mål anges som jämlikhet, valfrihet och samverkan. I pressen är det samhällets insatser för att förverkliga dessa mål som står i centrum såsom språkkurser, dag- hem, hemspråksundervisning osv. ökar antalet asylsökande kraftigt, främst från konflikterna på . Främlingsfientliga åsikter får genomslag i en lokal folkomröstning i och Ny demokrati kommer in i 1991. brott mot utlänningar blir vanligare, vilket får stor uppmärksamhet i medierna. I lokalpressen anar man en vilja att lyfta fram det posi- tiva med invandringen. Bland annat i reportage om hur invandrar- nas matkultur berikar den svenska matkulturen förmedlas en bild av det inbjudande mångkulturella svenska samhället. tar sig också an lokalpressens rapportering av invandrare och invandring. Även i hans studie är perspektivet historiskt. studerar hur representationen av personer med utländsk bakgrund har förändrats i två lokaltidningar i : och . Kapitlet redovisar resultaten både från en kvantitativ analys av i vil- ken utsträckning som personer med utländsk bakgrund betraktas som resurs eller problem och från en kvalitativ analys där såväl språkbruk, förklaringsperspektiv, stereotyper och relationen till invandringspolitiken studeras. Den helt övervägande delen av ar- tiklarna i det två örebrotidningarna () skildrar invand- rare som problem. konstaterar att den negativa bilden av invandrarna ökar i takt med att de blir flera. Detta är särskilt påfallande i artiklar där personer med utländsk bakgrund beskrivs som kollektiv. Ökningen av problemrelaterade beskrivningar är här under hela undersökningsperioden. Liksom i stu- die finner att rapporteringen är hierarkiserad, den skild- rar personer med utländsk bakgrund som underlägsna den etniska majoriteten. Detta sker i vissa fall mycket aktivt genom tydliga ställningstaganden och värderingar också i nyhetsartiklarna. Det är bara i undantagsfall som etniska minoriteter får representera sig själva. Däremot visar också att den lokala politiska eliten ofta kommer till tals och även får tala både om och för de personer som har utländsk bakgrund. Andrafieringen, dvs. att de Andra exkluderas från den egna gemenskapen vilken beskrivs som ifrågasatt eller hotad av deras närvaro, kommer till uttryck i åtskilliga reportage. bely- ser t.ex. hur kontrasterande termer används i lokalpressens kon- struktion av det svenska respektive det främmande – termer som genomgående framställer det förra som mer värt än det . Termen invandrare används ofta oreflekterat och kopplas till kostnader för samhället, bostadsområden med sociala problem och segregering. Lokala politiker får okritiserat framträda med uttalan- den om att en begäran om muslimsk friskola är extravaganta gre- jor som drabbar kommunens ekonomi. Ett internt bråk inom en minoritetskyrka slås upp stort i båda lokaltidningarna och den och polisen beskrivs som fredsmäklare. Genomgå- ende finner exempel på hur lokaljournalistiken ger ett passivt stöd till majoritetskulturen och den rådande maktstruktu- ren. Vissa händelser äger en unik förmåga att ställa på sin spets före- ställningar och debatter om invandrar- och mångfaldsfrågor. Mordet på hör onekligen till dessa. Händelsen gav upphov till ett omfattande mediepådrag där frågor om kultur och kulturskillnader stod i fokus. I sitt kapitel studerar ett urval nyhetsinslag och samhälls- magasin som sändes i i direkt anslutning till mordet. Med diskursanalytiska metoder undersöker författaren hur händelsen gestaltades samt vad denna gestaltning säger om de in- blandade och deras kultur respektive och dess kultur. Ana- lysen pekar på tydliga stigmatiserande och dikotomiserande drag i bevakningen av mordet. Strand finner i sitt material starka polariseringar mellan Vi och Dom, mellan den svenska/väster- ländska och den kurdiska/österländska kulturen, vilka framställs som vitt skilda och oförenliga. Ett centralt tema i rapporteringen om mordet utgörs av kulturen kring hedersmord. Författaren visar att mordet tolkas nästan uteslutande i kulturella termer varvid den svenska kulturen framställs som den rätta och goda, som hederlig, rättvis, jämställd, handlingskraftig och beskyddande. I gestalt- ningen av Dom antyder bevakningen att invandrare inte vet, eller inte bryr sig om, vilka normer som gäller i och att de därför gör som de vill. Vanligt förekommande i materialet är också att minoritetsbefolkningens åsikt betraktas som mindre tillförlitlig, tillmäts ett lägre nyhetsvärde och efterfrågas sällan i någon större utsträckning. Ytterligare en dikotomi har att göra med gestalt- ningen av könsförtrycket. Det könsförtryck som förekommer i betraktas som onormalt medan samma förtryck framställs som en legitim företeelse i andra kulturer. Det sker genom inslagens/ programmens diskursiva konstruktion av könsförtryck som en kulturell handling där patriarkala strukturer anses förekomma endast inom vissa kulturella ramar och nationella gränser. Enligt samma logik gestaltas unga kvinnor med utländsk bakgrund gene- rellt som förtryckta, passiva, okunniga och isolerade. I sitt kapitel om sportjournalistik noterar att sport utgör en kultursfär där översvallande känslouttryck för det nationella nästan är norm och att denna journalistiska genre i sin egenskap av medskapare och uttolkare av idrottsevenemang spelar en central roll i sammanhanget. Härmed riktas strålkastarljuset mot diskrimineringens andra ansikte, majoritetskulturens skapande av en idealiserad Vi-gemenskap. Författaren undersöker det språk- bruk och de konventioner som används vid bevakningen av idrotts- evenemang och hans material består av och sportbilagor från två stora mästerskap åren 2004 respektive 2005. En utgångspunkt för studien är att sportjournalistiken kan upp- rätthålla föreställningar om vad som är svenskt, men bidra till en andrafiering genom att peka ut det/dem som inte till- hör den nationella gemenskapen. Ett av studiens resultat är att sportjournalistiken bidrar till en tydlig gränsdragning mellan Vi och Dom, med avseende på dels andra nationer, vilka kan framstäl- las som något som hotar det svenska utifrån, dels ett hot som kommer inifrån, vilket reproducerar dikotomin svensk-invand- rare. Genom språkbruk och andra konventioner skapar sportjour- nalistiken nationella hjältar och en bild av ett gemensamt förflutet, och den framhåller en förankring i familj och vardagsliv i som betydelsefullt för framgångarna. Vidare noterar att både ursprungssvenskar och svenskar med utländsk bakgrund kan inkluderas i det lyckorus som frammanas av medierna vid svenska sport- och idrottsframgångar. Hjältarna hyllas oberoende av iden- titet. Men denna öppenhet har en illusorisk karaktär ef- tersom andrafieringens Dom och Vi-dikotomi dels ligger till grund för sportjournalistikens förgivettagna banala nationalism, dels även strukturerar polariserade karaktärsskildringar av hjältar med olika etnisk identitet inom den kollektiva svenska gemenskapen. Således kan sportjournalistik på ett ytligt plan innesluta alla, men den har också en tendens att inordna människor i kategorin invandrare, vil- ken sätts i ett motsatsförhållande till det svenska.