sou · GUB3107 · 2007-01-01 00:00:00 — Arbetsmiljölagen klargör arbetsgivarens ansvar i detta avseende. Om en sjukskrivning inte kan undvikas är det viktigt att nöd- vändiga rehabiliteringsinsatser kommer igång . En grundläg- gande utgångspunkt för en effektiv rehabilitering är betydelsen av tidiga åtgärder. All erfarenhet visar att tidiga åtgärder är viktiga för en framgångsrik rehabilitering. Ju längre en person är borta från arbetslivet på grund av sjukdom desto svårare är det att komma tillbaka till arbetslivet. Det är därför angeläget att nödvändiga åt- gärder påbörjas så snart det är möjligt. Det är också viktigt att re- habiliteringen kännetecknas av ett genomgående jämställdhetsper- spektiv och att både kvinnor och män får del av den rehabilitering som är nödvändig. En annan grundläggande utgångspunkt är arbetsplatsens bety- delse för möjligheterna till återgång i arbete. Arbetsgivaren har i allmänhet god kunskap om sina anställda och deras resurser samt vilka åtgärder som kan vidtas för att underlätta återgång i arbete. I detta avseende spelar arbetsgivarens möjligheter att anpassa arbets- platsen stor roll. Även arbetstagarorganisationerna har en viktig roll genom den kompetens och kännedom som de har om arbets- platsen. Ytterligare en utgångspunkt är att den försäkrade deltar aktivt i rehabiliteringen. Den enskildes engagemang och motivation är av- görande för möjligheterna att återgå i arbete. Det är dessutom an- geläget att den försäkrade kan hålla kontakten med arbetslivet un- der tiden som den enskilde får ersättning från sjukförsäkringen. Ansvaret för rehabiliteringsutredning och rehabiliteringsåtgärder Enligt bestämmelserna i skall den försäkrades arbetsgivare i samråd med den försäkrade svara för att dennes behov klarläggs och för att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering. Det saknas dock bestämmelser om sanktioner för att genomdriva att arbetsgivaren uppfyller de nämnda skyldigheterna. Enligt bestämmelserna i skall arbetsgivaren se till att det i verksamheten finns en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpass- nings- och rehabiliteringsverksamhet. Dessa bestämmelser är sank- tionerade genom bestämmelser om tvångsåtgärder (föreläggande och förbud) i 7 kap. AML samt 8 kap. samma lag. Enligt bestämmelserna i skall arbetsgivaren lämna rehabi- literingsutredningen till senast när sjukfallet har pågått . Utredningen kan användas som utgångspunkt för planering av rehabiliteringsåtgärder av såväl arbetsgivaren som . Enligt nuvarande bestämmelser saknas emellertid en tidsgräns för när arbetsgivaren skall ha påbörjat nöd- vändiga rehabiliteringsåtgärder. Enligt 22 kap. 5 § skall Försäk- ringskassan se till att rehabiliteringsinsatser påbörjas så snart det av medicinska och andra skäl är möjligt. Enligt förarbetena (prop. 1990/91:141) har arbetsgivaren ansva- ret för de rehabiliteringsåtgärder som kan genomföras inom eller i anslutning till den egna verksamheten för att arbetstagaren skall beredas fortsatt arbete hos arbetsgivaren. Det finns emellertid om- ständigheter som medför svårigheter för arbetsgivaren att uppfylla ansvaret att vidta nödvändiga rehabiliteringsåtgärder och som aktu- aliserar behovet av att förtydliga hur omfattande arbetsgivarens an- svar är och när detta ansvar skall anses vara uppfyllt. För det första kan vissa rehabiliteringsåtgärder som arbetstaga- ren behöver innebära orimligt stora kostnader för arbetsgivaren. Detta skulle kunna leda till att sådana rehabiliteringsåtgärder som utifrån den försäkrades situation är de mest lämpliga inte kommer till stånd. För det andra har arbetsgivare olika ekonomiska förut- sättningar att finansiera arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder. Särskilt mindre företag kan ha svårt att klara exempelvis en mer omfattande rehabiliteringsinsats. För det tredje finns det former av arbetslivsinriktad rehabilitering som innehåller betydande inslag av såväl medicinsk som social rehabilitering. Den försäkrades engagemang och motivation är avgörande för om och när åtgärder för att möjliggöra återgång i arbete kan ske. Ar- betsgivaren, och andra myndigheter kan i första hand ge både kvinnor och män bra förutsättningar och erbjuda lämpliga insatser. Likväl kan det ifrågasättas om nuvarande lagstift- ning ger den sjukskrivne tillräckligt inflytande över sin egen reha- bilitering och om de förväntningar som man bör kunna ha på den enskilde kommer till uttryck i lagstiftningen. Genom lagstiftning som trätt i kraft har det tydliggjorts vilka förväntningar den försäkrade kan ha på Försäk- ringskassan när det gäller att upprätta rehabiliteringsplaner och att kalla till avstämningsmöte. Det finns nu skäl att även stärka ar- betstagarens rätt att genom arbetsgivaren få klarlagt sina möjlighe- ter att återgå till arbete och att lämpliga åtgärder som behövs också kommer till stånd. I detta sammanhang kan det övervägas om ar- betstagarorganisationerna bör få en tydligare roll då deras engage- mang och kunskaper behövs som ett stöd för den enskilde. Aktiva arbetstagarorganisationer har mycket att tillföra rehabiliteringspro- cessen och det är därför viktigt att ge fackliga representanter till- träde till dessa processer. Kraven bör dock inte ensidigt ställas på arbetsgivaren utan ar- betstagaren skall också vara skyldig att aktivt medverka till att be- hovet av insatser klarläggs och att nödvändiga åtgärder också genomförs. Det är viktigt att arbetsgivaren och den anställde fort- löpande håller kontakt och att den sjuk- skrivne när så är lämpligt kan vistas på arbetsplatsen. Självfallet måste de krav och förväntningar som avser den försäkrade ta hän- syn till den enskildes hälsotillstånd och de får inte medföra att ar- betsgivarens ansvar reduceras. En särskild utredare skall, i syfte att stärka den enskildes ställning och skapa en effektivare rehabilitering, tillkallas för att pröva möj- ligheten att reglera arbetsgivarens rehabiliteringsansvar samt för att se över den enskildes ansvar i rehabiliteringsprocessen och Försäk- ringskassans möjligheter att finansiera arbetslivsinriktad rehabili- tering. Utredaren skall pröva möjligheten till en arbetsrättslig reglering som ger arbetstagaren rätt till en av arbetsgivaren utförd rehabili- teringsutredning. Utredaren skall även pröva möjligheten att införa en reglering gällande arbetsgivarens skyldighet att genomföra reha- biliteringsåtgärder. För att nödvändiga åtgärder skall vidtas så snart det är medicinskt lämpligt skall utredaren också utreda möjligheten att ange en tidsgräns för när åtgärder skall vara påbörjade som syf- tar till att en anställd skall återgå i arbetsgivarens verksamhet. Ut- redaren skall vidare överväga om det behövs ytterligare lagstiftning för att säkerställa den enskildes inflytande över den rehabilitering som skall genomföras. Utredaren skall också överväga om det be- hövs ytterligare lagstiftning angående den enskildes skyldighet att medverka vid utredning av rehabiliteringsbehov, att aktivt med- verka i rehabiliteringen och att hålla kontakt med arbetsplatsen. Utredaren skall pröva vilka konsekvenser som utredarens förslag skall få för tillsynen av hur bestämmelserna efterlevs. Utredaren skall också pröva vad förslagen skall få för konsekvenser i form av effektivare påföljder vid bristande efterlevnad. Utredaren skall också se över möjligheter att, inom ramen för sitt samordningsansvar, bidra till finansieringen av arbetslivsinriktad rehabilitering för försäkrade där målet med rehabiliteringen är återgång i arbete hos nuvarande arbetsgivare. Utredaren skall pröva om det är förenligt med arbetsgivarens reha- biliteringsansvar att finansierar sådana rehabili- teringsåtgärder. Om utredaren finner det förenligt skall utredaren föreslå i vilken utsträckning och i vilka fall som , inom ramen för sitt samordningsansvar, skall kunna finansiera ar- betslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder där målet med rehabiliter- ingen är återgång i arbete hos nuvarande arbetsgivare. Utredaren skall i detta sammanhang beakta särskilt mindre arbetsgivares möj- ligheter att finansiera olika rehabiliteringsåtgärder. Utredaren skall lämna de förslag till författningsändringar och andra åtgärder som uppdraget kan ge anledning till. Sammantaget skall förslagen syfta till att ge bättre förutsättningar för likabe- handling och en effektiv rehabiliteringsprocess. Utredaren skall vidare analysera och bedöma förslagens samhällsekonomiska ef- fekter. Utredaren skall även analysera förslagens effekter ur ett jämställdhetsperspektiv. Utredaren skall under arbetet samråda med arbetsmarknadens parter och i lämplig utsträckning även med myndigheter och andra organisationer som berörs. Utredaren skall också samråda med den utredare som ser över vissa delar av arbetsmiljölagen (dir. 2004:91). Utredaren skall, när det gäller förslagens konsekvenser för små fö- retag, samråda med för regelgranskning. Utredaren skall redovisa uppdraget . Tilläggsdirektiv till Utredningen om vissa delar av arbetsgivarens rehabiliteringsansvar (S 2005:05) Utredaren skall analysera vilka konsekvenserna blir för arbets- givarens rehabiliteringsansvar om det i ett befintligt anställnings- förhållande kan lämnas lönebidrag då en arbetstagare drabbas av ett funktionshinder som medför så nedsatt arbetsförmåga att arbetsgivaren överväger uppsägning. beslutade regeringen direktiv (dir. 2005:48) som gav en särskild utredare i uppdrag att pröva möjligheten att reglera arbetsgivarens rehabiliteringsansvar samt för att se över den enskildes ansvar i rehabiliteringsprocessen och möjligheter att finansiera arbetslivsinriktad rehabilitering. Utredaren skall lämna de förslag till författningsändringar och andra åtgärder som uppdraget kan ge anledning till. Utredaren skall redovisa uppdraget . Den arbetsmarknadspolitiska insatsen lönebidrag innebär ekono- miskt stöd till den arbetsgivare som nyanställer en person som har ett funktionshinder som medför nedsatt arbetsförmåga. Stödet är ett bidrag till arbetsgivarens lönekostnad och skall fastställas med hänsyn till graden av nedsättning i arbetsförmågan. Lönebidrag är en lönesubvention som skall kompensera arbetsgivaren för den nedsatta arbetsförmågan och som kommit till för att stödja nyan- ställning av personer som har ett funktionshinder som medför nedsatt arbetsförmåga. Av budgetpropositionen framgår att regeringen har prövat frågan om möjligheten att lämna lönebidrag för en arbetsta- gare som under pågående anställning drabbats av ett funktionshin- der som medför så nedsatt arbetsförmåga att hans eller hennes ar- betsgivare överväger uppsägning. Regeringen har dock funnit att det kan finnas negativa effekter på bl.a. arbetsgivarens rehabiliter- ingsansvar som gör att det inte bör göras några för- ändringar i denna del. meddelade regeringen att tilläggs- direktiv till utredningen om arbetsgivarens rehabiliteringsansvar var under beredning. Regeringen anser mot denna bakgrund att effekterna på arbets- givarens rehabiliteringsansvar bör utredas ytterligare. Utredaren får därför i uppdrag att också analysera konsekvenserna för arbets- givarens rehabiliteringsansvar om det i ett befintligt anställnings- förhållande lämnas lönebidrag då en arbetstagare under anställ- ningstiden drabbats av ett funktionshinder som medför så nedsatt arbetsförmåga att arbetsgivaren överväger uppsägning. (S 2005:05) Förlängd tid för uppdraget Med stöd av regeringens bemyndigande till-kal- lade statsrådet en särskild utredare med uppdrag att ut- reda vissa delar av arbetsgivarens rehabiliteringsansvar. Vid regeringssammanträde beslutade reger- ingen att ge utredaren i uppdrag att även analysera vilka kon- sekvenserna blir för arbetsgivarens rehabiliteringsansvar om det i ett befintligt anställningsförhållande lämnas lönebidrag då en arbets- tagare drabbas av ett funktionshinder som medför så nedsatt arbetsförmåga att arbetsgivaren överväger upp- sägning. Tiden för utredningsuppdraget förlängs. Utredarens uppdrag skall istället vara avslutat . (S 2005:05) Förlängd tid för uppdraget Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade statsrådet en särskild utredare med uppdrag att utreda vissa delar av arbetsgivarens rehabiliteringsansvar. Vid regeringssammanträde beslutade regeringen att ge utredaren i uppdrag att även analysera vilka kon- sekvenserna blir för arbetsgivarens rehabiliteringsansvar om det i ett befintligt anställningsförhållande lämnas lönebidrag då en arbetstagare drabbas av ett funktionshinder som medför så nedsatt arbetsförmåga att arbetsgivaren överväger uppsägning. Vid regeringssammanträde förlängdes utred- ningsuppdraget till . Tiden för utredningsuppdraget förlängs ytterligare. Utredarens uppdrag skall istället vara avslutat . Kortfattade referat av domar i vilka Arbetsdomstolen berört frågan om arbetsgivarens rehabiliteringsansvar AD 1982 nr 99 AD 1993 nr 42 och 96 AD 1994 nr 12 AD 1996 nr 109 och 115 AD 1997 nr 39, 52, 73 (berör endast omplaceringsskyldigheten), 115 och 145 AD 1998 nr 13, 20, 30, 57 och 67 AD 1999 nr 2, 10, 26 och 124 AD 2000 nr 111 AD 2001 nr 1, 55, 59 och 92 AD 2002 nr 32 och 33 AD 2003 nr 44 och 45 AD 2005 nr 86 och 105 AD 2006 nr 11, 57, 83 och 90 AD 1982 nr 99 En lastvagnsmekaniker sade upp sig efter en längre sjukskrivningspe- riod. Fråga bl.a. om arbetsgivaren förmått mekanikerna att lämna anställningen och om detta var att jämställa med en uppsägning från arbetsgivarens sida. Vidare bl.a. fråga om arbetsgivaren genom att underlåta att vidta åtgärder för att möjliggöra mekanikerns återgång i arbetet i så väsentlig grad åsidosatt sina åligganden enligt anställ- ningsavtalet att mekanikern hade rätt att häva detta. Arbetsdomstolen behandlade frågan om vad som allmänt sett bör åvila en arbetsgivare. Enligt domstolen bör det självfallet åvila en arbetsgivare att ta tillvara de möjligheter som finns för att underlätta arbetet för en anställd. Detta åliggande innefattar i före- kommande fall att inom rimliga gränser anskaffa tekniska Vid bedömandet av hur långt ett sådant åliggande kan sträcka sig spelar givetvis bl.a. tekniska och ekonomiska faktorer in vid sidan av bedömningar i vilken utsträckning arbetstagaren blir mer varaktigt hjälpt av en ifrågasatt anordning. I det aktuella fallet riktade Arbetsdomstolen kritik mot arbetsgi- varen för att på ett tidigt stadium ha ställt sig skeptisk eller avvi- sande till tanken att hjälpmedel skulle kunna underlätta för arbets- tagaren. Inom anpassningsgruppen diskuterades inga konkreta och detaljerade förslag till hjälpmedel. Bolaget lade för egen del inte heller fram några förslag. Bolaget höll sig vidare passivt och visade ointresse när tekniska hjälpmedel kom på tal. Kritiken riktade sig framför allt mot dels den attityd som bolaget visade när tekniska hjälpmedel kom på tal, dels bolagets underlåtenhet att på något sätt ta initiativ i saken och att i någon form utreda eller på annat sätt klargöra vilka möjligheter som skulle ha kunnat föreligga att med tekniska hjälpmedel underlätta för arbetstagaren. beak- tade Arbetsdomstolen att det i målet inte hade förebringats någon utredning som visade att tekniska hjälpmedel verkligen skulle ha kunnat möjliggöra för arbetstagaren att utföra sina arbetsuppgifter. Arbetsdomstolen avslog arbetstagarsidans talan. AD 1993 nr 42 Fråga om ett bolag som bedrev elinstallationsarbete hade saklig grund för uppsägning av två montörer som på grund av förslitningsskador respektive kärlförträngningar i fingrarna (s.k. vita fingrar) inte kunde utföra vissa vanligt förekommande arbetsmoment. Från arbetstagar- parternas sida åberopades bl.a. de skyldigheter en arbetsgivare har för arbetsanpassning och rehabilitering. Arbetsdomstolen uttalade att ändring i arbetsmiljölagen innebär att arbetsgivaren har getts ett större och tydligare ansvar för att utveckla sin arbetsorganisation, skapa meningsfullt och utvecklande arbete, anpassa arbetet till de enskilda anställdas förut- sättningar och genomföra rehabiliteringsinsatser. Arbetsdomstolen slog också fast att bestämmelserna i anställningsskyddslagen om saklig grund för uppsägning och om arbetsgivarens omplacerings- skyldighet måste ses i belysning av de rättigheter och skyldigheter som arbetsgivare och arbetstagare har antingen dessa grundas på särskilda föreskrifter i anställningsskyddslagen eller annan lag eller på avtal som parterna är bundna av. Häri ligger att även ändringarna i arbetsmiljölagen och lagen om allmän försäkring får betydelse vid prövningen. I det aktuella fallet ansåg Arbetsdomstolen att det, med beak- tande av att det var ett litet företag med endast fem anställda, var uppenbart att det skulle medföra framför allt stora praktiska pro- blem för företaget om bolaget skulle tvingas organisera om arbetet så att de båda montörerna inte kunde tas i anspråk för utförande av arbeten som innehåller vanligt förekommande moment. Domstolen ansåg det inte heller rimligt att fördela dessa tunga arbetsmoment på andra arbetstagare då detta skulle medföra en risk för arbetsska- dor för dessa. I målet konstaterades att utredningen angående tekniska hjälp- medel var bristfällig (t.ex. effekterna av detta och kostnaderna). Arbetsdomstolen ansåg dock ändå att det stod klart att införskaf- fande av hjälpmedel endast skulle ha haft marginell betydelse. Arbetstagarsidan gjorde gällande att arbetsgivaren hade kunnat utöka sin verksamhet till att även omfatta ritningsverksamhet och reparationer av hushållsapparater. Utredningen visade att arbetsgi- varen tidigare endast i enstaka fall utfört reparationsarbeten och att ritningsarbeten över huvud taget inte förekommit som arbetsupp- gift. Arbetsdomstolen konstaterade även att arbetsgivaren även efter de aktuella lagändringarna måste anses ha en principiell rätt att besluta om sin verksamhet och att det således inte kan ha varit arbetsgivarens skyldighet att på sätt arbetstagarsidan hävdat utvidga verksamheten för att på detta sätt kunna förse arbetstagarna med arbetsuppgifter. Vad gäller betydelsen av att arbetstagarna vid uppsägningarna uppbar sjukpenning uttalade Arbetsdomstolen följande. I förarbe- tena har det uttalats att det knappast torde bli aktuellt att bedöma en uppsägning från arbetsgivaren som sakligt grundad under tid då det pågår åtgärder för att stärka den enskilde arbetstagaren och öka dennes förutsättningar att arbeta (prop. 1990/91:140 s. 52). Utta- landet kunde emellertid enligt domstolens mening inte antas ta sikte på andra situationer än sådana då fråga är om åtgärder för att arbetstagaren ska kunna återkomma till sin arbetsgivare eller situa- tioner då det ännu är oklart om arbetstagaren kan återkomma. Domstolen ansåg att det redan vid uppsägningstillfällena hade stått klart att arbetstagarna inte kunde förväntas komma tillbaka i arbete hos bolaget och att bolagets ansvar för deras rehabilitering därmed upphörde. Arbetsdomstolens slutsats blev att det förelåg saklig grund för uppsägningarna. AD 1993 nr 96 Ett landsting sade upp ett köksbiträde som varit sjuk- skriven och även uppburit sjukbidrag på grund av bröstryggbesvär. Vid uppsägningstillfället hade arbetstagaren bestämt sig för att återgå i arbete på halvtid men vägrade infinna sig för arbete på den arbetsplats som arbetsgivaren anvisat. I målet var bl.a. fråga om vilken betydelse det har att en arbetstagare som uppbär sjukbidrag vägrar att inställa sig till arbete som arbetsgivaren erbjuder. Vad gäller frågan om arbetstagarens egen medverkan uttalade Arbetsdomstolen följande. De insatser som krävs för att en arbets- skadad ska kunna komma tillbaka i arbete utgår ifrån en samver- kanssyn, där denne förväntas medverka på ett aktivt och positivt sätt. Någon möjlighet att rent fysiskt tvinga en arbetsskadad till arbetsprövning finns inte. Om den arbetsskadade utan giltig anled- ning vägrar att underkasta sig sådan arbetslivsinriktad rehabilitering som avser att förkorta sjukdomstiden eller att förebygga eller häva nedsättning av arbetsförmågan, kan besluta att tillsvidare vägra denne sjukbidrag. De bestämmelser som finns lagen om allmän försäkring för att komma till rätta med en arbets- skadad som vägrar att medverka i arbetslivsinriktad rehabilitering utgör inte någon uttömmande reglering. Bestämmelserna tar endast sikte på vad kan göra. Arbetsdomstolen konstaterade vidare att arbetsgivarens ansvar inte kan sträcka sig längre än att medverka till sådana åtgärder som syftar till att arbetstagaren ska kunna komma tillbaka till denne. Detta innebär att om arbetstagaren utan giltigt skäl vägrar att delta i en rehabilitering av sådant slag, måste dennes handlande få den effekten att arbetsgivaren får anses ha fullgjort sitt rehabiliterings- ansvar och därmed också att arbetstagaren kan göra anspråk på att få behålla sin anställning hos arbetsgivaren. Detta dock under förutsättning att det är fråga om en arbetsprövning som kan antas bidra till att arbetstagaren ska kunna återgå i arbete och att detta arbete är av sådant slag att arbetstagaren skäligen bör godta en omplacering till det. Arbetsgivaren ansågs i detta fall inte haft skyldighet att ge arbetstagaren möjlighet till någon annan omplacering. Arbetsdom- stolens slutsats blev att det förelegat saklig grund för uppsägning. AD 1994 nr 12 En arbetstagare som arbetade med glasstillverkning hade en medfödd ortopedisk sjukdom. Arbetstagaren blev anställning sjukskriven på grund av sina besvär . I rehabili- teringssyfte genomgick arbetstagaren en längre gymnasieutbildning. Under den tiden opererades han för att motverka besvären. Efter detta begärde arbetstagaren att få gå tillbaka till arbetet vilket arbetsgivaren vägrade och därefter sade upp arbetstagaren. Arbetsdomstolen konstaterade att arbetsgivaren som grund för uppsägning endast åberopade de risker för arbetstagarens hälsa som förelåg vid återgång i arbete. De hälsorisker som bolaget gjorde gällande var risker knutna till att arbetstagaren kunde behöva tidi- garelägga en operation i höften. Bolaget hade inte ens påstått att arbetstagarens nuvarande sjukdomstillstånd var sådant att det skulle begränsa hans arbetsförmåga eller innebära andra olägenheter för bolaget. Enligt Arbetsdomstolens mening borde frågan om uppsägning på grund av sjukdom som inte påverkar arbetsgivarens verksamhet bedömas än mer restriktivt. Endast i yttersta undan- tagsfall torde enbart faran för en arbetstagares hälsa kunna accepte- ras som argument från arbetsgivarens sida i en uppsägningstvist. Arbetsdomstolen konstaterade att den bevisning som hade före- bringats i målet vad gäller arbetstagarens hälsorisker var delvis mot- sägelsefull. Det beaktades även att det var ostridigt i målet att arbetstagaren efter operationen var smärtfri och att när han tidigare i sin anställning varit smärtfri hade han under åtskilliga år utfört arbete åt bolaget utan problem. Vidare beaktades arbetstagarens uppgift att hans mål var att söka sig ett arbete som passar han tek- niska utbildning som han numera hade. Den tid som arbetet hos bolaget skulle avse fick därför antas vara begränsad. Sammanfatt- ningsvis fann Arbetsdomstolen att hälsorisken inte medförde saklig grund för uppsägning. AD 1996 nr 109 En arbetstagare som arbetade inom plastindustrin fick problem med värk i överarmarna och nedsatt rörlighet. Hon sade själv upp sig från sin anställning. Fråga bl.a. om hennes arbetsgivare åsidosatt sitt reha- biliteringsansvar och därigenom föranlett henne att själv säga upp sig från anställningen. Arbetsdomstolen fann att arbetsgivaren inledningsvis hade kun- nat tilldela arbetstagaren arbetsuppgifter som var bättre anpassade för hennes hälsotillstånd. Med hänsyn till omständigheterna, att arbetstagaren enligt sitt schema ändå inte hade arbetat så mycket , menade dock domstolen att arbetsgivarens underlåtenhet inte kunde tillmätas avgörande betydelse. Arbetsgivaren hade till en början överlåtit till arbetstagaren att själv se till att arbetsuppgifterna anpassades till hennes förmåga. Detta ansåg domstolen vara olämpligt.