sou · GUB359 · 2007-01-01 00:00:00 — Men kursändringen mot en dif- ferentierad näringslivspolitik kom att ta en nyliberalt influerad riktning som bär prägel av den så kallade tredje vägen. Detta kom att i väsentliga avseenden stöpa om grundarna för den svenska arbetsmarknaden och det svenska samhället. De ideologiska grunderna för den typ av tredje vägens politik, som på olika sätt har influerat inte bara svensk socialdemo- krati, men de flesta socialdemokratiska rörelser och partier i , har formulerats av framstående amerikanska och brittiska intellektuella (Schierup, och Castles 2006; 2005a). Amitai Etzioni (1995 [1993]; 2000), politisk rådgivare till , beskriver den tredje vägen som ett nytt samhällskontrakt som balanserar stat, marknad och civilsamhälle mot varandra i syfte att odla ett harmoniskt partnerskap. Det är grunden för a good soci- ety som undviker såväl den byråkratiserade välfärdsstatens Scilla som den nyliberala marknadsfundamentalismens Karybdis. Socio- logen , politisk rådgivare till och , har fört fram den tredje vägen som en reformerad social- demokratis svar på globaliseringens utmaningar (Giddens : 26). Här skall nya former för decentraliserad medborgarinflytande Den sociala exkluderingen i och lokala partnerskap mellan stat, näringsliv och civilsamhälle utformas på ett sätt som ökar effektivitet och konkurrenskraft, stimulerar individuell arbetsmotivation och entreprenörskap, och fungerar som instrument för social integration. Men soli- dariteten i det nya goda medborgarsamhället vilar mindre på rättig- heter och mera på plikter än medborgarskapet i den traditionella välfärdsstaten; härunder individens personliga plikt att hålla sig anställningsbar genom att investera i sitt humankapital, söka de jobb som finns och att inte ligga staten och samhället till last (till exempel Giddens 1998:27). och har knappast utvecklats till den typ av harmoniska samhällen som Etzioni föreskriver (se diskussionen i Schierup, och Castles 2006, kap. 4 och 5). Men på EU nivå har den tredje vägens tankegods anammats som en generell modell för gemenskapens social- och sysselsättningspolitik och i Lissabonprocessen formulerats som en strävan att förena nya strategier för social inkludering med målet att göra den europeiska ekonomin till världens mest konkurrenskraftiga (se vidare 2005a). Skeptiker har dock föredragit att beskriva Lissabonprocessen och EU:s reellt existerande pragmatiska social- och sysselsättningspolitik som en inbäddad nyliberalism (van Apel- doorn 2003; se vidare 2005a; och Schierup, och Castles 2006). Politiken är nyliberal i den mening att den ger före- träde för globala marknadskrafter och det transnationala kapitalets fria rörlighet varigenom marknaderna kommer att bli allt mera frånkopplade nationalstaternas institutionella regleringar – och utan att motsvarande regleringar överförs till Unionens övernationella nivå. Marknaden är dock institutionellt inbäddad såtillvida att det erkänns att det finns gränser för laissez-faire. Således anses fort- farande en viss välfärdspolitik behövlig, åtminstone i den grad som den bidrar till att upprätthålla det europeiska kapitalets konkur- renskraft och skapar en god cirkel av flera jobb och social in- kludering. Välfärdspolitiken bör fungera som en produktionsfak- tor, som upprätthåller budgetdisciplinen, lever upp till företagens krav om flexibilitet på arbetsmarknaden, som mobiliserar civilsam- hället under marknadens baner och säkrar en stadig ström av disci- plinerad och välanpassad arbetskraft genom offentligt subventione- rade utbildningsprogram och arbetsmarknadsåtgärder.TPF9FPT 9TP PT Analyser av EU:s ekonomiska politik, den sociala dimensionens utveckling och karaktär, samt Unionens integrations- och migrationspolitiska befogenheter och betydelse finns bland annat i (2005a, 2005b, 2005c). Den sociala exkluderingen i Det nya som tonar fram kan, med bakgrund i denna vidare kontext, beskrivas som en särskild variant av kapitalismens allmänna omvandling från den nationella välfärds- staten som ram kring regleringen av ekonomi och politisk styrning till en nyliberalt anpassad så kallad post-nationell workfare-regim (se vidare Jessop 2002a). Syftet är en differentierad och aktiv närings- livspolitik som mobiliserar humankapital, stimulerar entreprenörs- anda och maximerar regionala och lokala komparativa fördelar. Men en övergripande systemomvandling markeras även av grund- läggande förskjutningar i synen på förhållandet mellan arbete och välfärd – en utveckling som delar med de övriga Nord- atlantiska välfärdsstaterna: Full sysselsättning omdefinieras till full anställningsbarhet och arbetslöshet framställs som i första hand knuten till indivi- dens (förmodat bristande) kvalifikationer . Den ekonomiska politikens dominans över socialpolitiken framhävs i syfte att skapa mer flexibla arbetsmarknader. Sociala kostnader betraktas därmed som en produktionskostnad sna- rare än som ett medel för fördelning. Socialpolitiska åtgärder definieras allt mindre som ett medel att skydda samhället och medborgarna mot en oreglerad mark- nadsekonomis otillräcklighet och destruktiva krafter. Social- och sysselsättningspolitiken har blivit ett redskap för att styra individers beteende i syfte att göra individen anpassnings- bar till vad regeringar uppfattar som marknadsekonomiska behov (2005). Transfereringar för att upprätthålla inkomstnivåer begränsas till ett minimum i syfte att få människor i arbete och skapa entre- prenörskapsanda. Parallellt med detta ideologisk-politiska perspektivbyte utmanas politikens nationella förankring till fördel för en post-nationell marknads- och näringslivsinriktad styrning med genomslag lokalt, regionalt och transnationellt, i med som främsta aktör. Ett så kallat neo-kommunitaristiskt styrsystem växer fram som premierar decentraliserad organisering i lokala, regionala och transnationella utvecklingspartnerskap. Detta utgör, i det nya Nätverkssamhällets (Castells 1996) namn, en viktig social bas för den inbäddade nyliberalismens strategi där avreglerade marknadens tillkortakommande kompenseras genom solidariska partnerskap Den sociala exkluderingen i mellan privat och offentlig sektor, anställda och företag, frivilligor- ganisationer, social ekonomi och ett mobiliserat civilsamhälle. Precis som de traditionella välfärdsstaterna efter Andra Världs- kriget antog skilda former (1990; 1987) har det tredje millenniets förändrade ekonomiska och sociala ord- ning fått olika karaktär i olika länder (Jessop 2002b; Schierup, och Castles 2006, kap. 5–9). I har denna djupgående regimförändring lett bortom den svenska modellens grundläggande ekonomiska och sociala orientering. Det har skett parallellt med och påverkats av EU-integration och har fått sin konkreta utformning genom det sätt som och politiska direktiv har institutionaliserats i och implementerats genom den nationella politiska processen (se vidare Schierup, och Castles 2006, särskilt kap. 3). Dessa processer har blivit avgörande för hur frågor om social välfärd, social exkludering, samt integration och migration hanteras . Medan efterkrigstidens solidariska lönepolitik hanterade social utjämning som en motor för ekonomisk konkurrenskraft och eko- nomisk växt och modernisering, har fokus numera förskjutits till en stark prioritering av näringslivspolitik och forcerad ekonomisk tillväxt som föreställt instrument för social inkludering av dem som lämnats i bakvattnet. Denna kursändring från en centraliserad makro- ekonomiskt funderad arbetsmarknadspolitik mot en decentraliserad näringslivspolitik, som stakats ut , har bland annat markerats av inrättandet av , , , ESF och andra statliga och överstatliga myndigheter som organiserar, finansierar, koordinerar och integ- rerar utbildning, forskning och innovation, stimulerar entrepre- nörskap och småföretagsutveckling, organiserar inkubatorer samt moniterar lokala, regionala och transnationella tillväxtprogram och utvecklingspartnerskap. Statens förpliktelse har på motsvarande sätt förskjutits från ett ansvar för full sysselsättning och fördel- ningspolitik och social utjämning mot tillhandahållandet av en omfattande marknad för utbildning i syfta att höja humankapitalets allmänna nivå och människors individuella konkurrensförmåga. Hög- skoleutbildningen har breddats och regionaliserats i syfte att bidra till uppgradering av perifera regioners och utsatta stadsdelars human- kapital och konkurrenskraft. Men jämlikhetssträvan och fördelningspolitik har hamnat i bak- grunden och fortsatta utfästelser om att återupprätta den fulla sys- selsättningen underordnats en monetaristisk anti-inflationspolitik. Den sociala exkluderingen i Detta har parats med snabbt växande inkomstklyfter. Jämsides med och var det land inom med den snabbaste växten av ojämlikhet avseende inkomst; dock från en jämförelsevis låg utgångsnivå (2003: 446ff). Detta innebar ett radikalt brott med årtionden av inkomst- utjämning och 1990-talets snabbt stigande arbetslöshet och växande beroende av socialbidrag ledde till ett växande antal fattiga hushåll (2000: 34). Väsentliga element av den ursprungliga svenska modellen finns dock kvar, om än i något ändrade former. Det gäller särskilt den stora offentligt finansierade välfärdssektorn. Välfärdssystemet byg- ger fortfarande principiellt på en idé om generella åtgärder för hela befolkningen (se 2000: 9). Men det offentliga servicesyste- met har undergått omfattande omorganisering, ofta med outsour- cing till privata företag. Ersättningsnivåerna har också krympt och kvalitén på offentlig välfärdsproduktion har i många fall äventyrats. Graden av täckning, när det gäller offentlig omsorg för unga och gamla är dock fortfarande relativt hög jämfört med och med . Social exkludering beror därmed mindre på förändringar i det dekommodifierande välfärdssystemet utanför arbetsmarknaden och i högre grad på förändringar i den arbetslinje som var den Rehn-Meidnerska modellens främsta väl- färdspolitiska instrument. Här har facken och SAP en nyckelställ- ning. Graden av facklig organisering har förblivit långt den största inom hela EU-området och – med en växt från av arbetsstyrkan i i 2003 (LO 2004) – i själva ver- ket betydligt högre än under den svenska modellens glansdagar. Facken har försvarat viktiga institutionella landvinningar som erövrades i efterkrigstidens kamp för bättre betingelser: reglerade arbetsförhållanden, medbestämmande, säker- hetsbestämmelser och sjukförsäkring. Sysselsättningen förblev, även vid lägsta nivån , på en högre nivå än i resten av , om man bortser ifrån de skandinaviska grannlän- derna. ökar dock klyftorna mellan de som befinner sig inom arbetslivets primära reglerade delar och den växande andel av befolkningen som återfinns i en sekundär sektor präglad av aty- piska jobb samt de som är beroende av försämrade arbetslöshets- ersättningar eller socialbidrag eller befinner sig inom en ny typ av oreglerad informell arbetsmarknad. Det är, som utvecklas längre Den sociala exkluderingen i fram, trender som särskilt drabbar invandrade och nya etniska minoriteter. När det gäller samspelet mellan ideologisk-politisk omorienter- ing och social exkludering är radikala förändringar i arbetsmark- nadspolitiken särskilt viktiga. Dagens marginaliseringsprocesser och sociala uteslutning betyder inte att arbetslinjen har getts upp som den främsta socialpolitiska grunden för det svenska välfärds- samhället. Men, som (2004) visar i sin avhandling om den svenska arbetslinjen, så har arbetsmarknadspolitikens ideolo- giska och politiska premisser ändrats grundläggande . Medan den svenska modellens aktiva arbetsmark- nadspolitik främst var grundad i ett rättighetsbegrepp och en före- ställning om (arbetarklassens) självhjälp, promoveras numera en ideologi och en diskurs allt mer fokuserad på kontroll och disciplin (Junestav 2004: 21ff and 180ff). Detta påminner om disciplinerande och degraderande workfare-åtgärder i och (1996; King 1999; Fox och 1993; 1989, 1996; Schierup, och Castles 2006, kapitlen 4–5; samt Junestav 2004: 180ff). I stället för att kanalisera arbetslösa och bidragsberoende in i mer kvalificerade jobb har arbetsmarknads- politikens funktion allt mer blivit en fråga om att hålla presumtiva välfärdsklienter aktiva och anställningsbara för arbetsmark- nadens lägstbjudande. Fokus ligger på individuellt beteende och individens personliga ansvar för sin sociala och ekonomiska situa- tion (Junestav 2004: 190ff). Denna förskjutning i ideologi, lag- stiftning och institutionell praxis rör sig alltså i motsatt riktning av den starka dekommodifieringstrend som präglade den traditionella svenska välfärdsstatliga modellen. I likhet med den politiska utvecklingen och institutionell praxis i EU som helhet (Schierup, och Castles 2006, kap. 3) handlar utvecklingen i själva verket om en kraftfull tendens mot arbetets rekommodifiering. Det vill säga, avregleringar och nya institutionella styrformer som (åter-)kopplar människors välfärd mer direkt till deras arbetes marknadsvärde. Arbetsmarknadspolitikens omvandling visar härvidlag på hur den ideologiska kärnan i begreppet solidaritet gradvist har skiftat karaktär på ett sätt som är analogt med vad vi kan observera i den Europeiska Unionens dominerande politiska diskurs sedan Maa- stricht Fördraget (1992) (se Schierup, och Castles 2006, kap. 3). Det vill säga från att handla om fördelning och social rätt- visa, till en föreställning om den enskilda aktörens, intressen- Den sociala exkluderingen i tens eller partnerns ansvar att bidra till ekonomins konkur- rensförmåga och till en begränsning av samhällets sociala kostnader (Levitas 1998: 25). Till detta hör särskilt individens ansvar att kontinuerligt upprätthålla sin personliga anställningsbarhet ge- nom livslångt lärande. Invandrings- och integrationspolitik i förändring Parallellt med den svenska välfärds- och arbetsmarknadsmodellens ackumulerade problem råkade även den tidens invandringspolitik och invandrarpolitik i djup kris (se vidare och 1991). Svensk invandrings- och invandrarpoli- tik hade utvecklats som en integrerad del av den svenska modellen. Det tidiga 1990-talets recession lämnade det i internationell jämfö- relse jämlika och inkluderande i ett tillstånd som plötsligt minde om den skiktning på arbetsmarknaden som länge varit legio på kontinenten och i . De invandrade fick bära den tyngsta bördan av omvandlingen. Medan andelen arbetslösa i arbetskraften bland inrikes födda ökade från i i 1993, ökade den dramatiskt från till bland utlandsfödda (Integrations- verket 2005: 21) och bland utländska medborgare från till . För att förstå förändringarna som blev manifesta krävs därför en historisk tillbakablick också på den svenska invandringspolitiken och invandrarpolitiken. med att kvinnor vann växande insteg på arbetsmarkna- den nådde efterkrigstidens organiserade rekrytering av migrantar- betare till svenska företag sin kulmen och . Invandringen bidrog till att kyla ner en het arbetsmark- nad. Den gynnade de stora exportföretagen och den fortsatta expansionen av ett tayloristiskt industriellt system med det löpande bandet i centrum (se till exempel 1978). Importen av arbetskraft underlättade även för svenskfödda arbetare att byta sina jobb mot mer attraktiva tjänstemannayrken (1972). Samti- digt var invandringen knuten till en invandrar- politik som var framsynt jämfört med de flesta andra invandrings- länder i . Politiken, som hade brett stöd i och hos arbetsmarknadens parter, syftade till att infoga alla sociala grupper, inklusive migrantarbetarna, i det generella välfärdssystemet samt inkludera de invandrade i den reglerade arbetsmarknaden. Den sociala exkluderingen i födda fick samma formella rättigheter inom välfärdssystemet som infödda svenskar (2006, kapitel 8). Styrningen av invandringen underlades således arbetsmarknads- och välfärdspolitikens övergripande mål och politiska ramverk (1994).TP F10FPT Facken insisterade på att invandringen aldrig, som var fallet i det stora invandringslandet (se till exempel Schie- rup, och Castles 2006), skulle bli instrument för löne- och välfärdsdumping. Detta motsvarade väl – åtminstone i princip– den dominerande svenska korporativa strategin som fokuserade på en fortskridande uppgradering av löner, kvalifikationer, teknologi och produktivitet i ekonomins arbetsintensiva och mindre produktiva segment. syftade reformer , som stärkte politiska och kulturella rättigheter, till att ge migranterna reell till- gång till ett aktivt medborgarskap (Proposition 1975; se även 1994; Borevi 2004; Soininen 1999). Detta skulle, tillsam- mans med växande integration av de invandrade i de politiska parti- erna och fackföreningarna, stärka deras möjligheter att faktiskt realisera de sociala rättigheter som de formellt hade del i (Borevi 2004: 43ff). Migrantarbetarnas situation kom dock i reali- teten att få karaktär av vad som med en kritisk not har kal- lats för underordnad inkludering (Mulinari och 2004). Således kom det svenska samhällets klass- och könsmässiga delning att även anta en etniskt segmenterad karaktär. En etniskt delad arbetsmarknad uppstod med arbetare invandrade från , Syd- , och i de minst attraktiva delarna av industrin och i serviceyrken som städning och på restaurang. En svensk vertikal mosaik tonade fram (1985; Schierup, 1987 #484, som parafraserar Porter 1968). Det vill säga ett samhälle och en arbetsmarknad präglad av social ojämlikhet strukturerad efter klass-, köns- och etnicitetskategoriseringar som i varierande grad och på olika sätt överlappade, betingade och stärkte varandra. Dis- kriminering på arbetsmarknaden och i företagen blockerade yrkes- mässig rörlighet och hindrade ofta de invandrade att få jobb som motsvarade deras kvalifikationer och utbildning (till exempel Schie- rup och 1994). De invandrade kom även att enrolleras som obligatoriska medlemmar av facket men med marginellt inflytande på facklig politik (Knocke 1982; 1986; 1985; Mulinari och 2004). 10TP PT Min beskrivning av invandrings- och invandrarpolitikens utveckling och bygger främst på (1994) framställning. Den sociala exkluderingen i Trots koncentrationen inom arbetsmarknadens sämsta och mest konkurrensutsatta delar var migrantarbetarna och deras familjer inkluderade i det sociala trygghetssystemet, inom såväl som utanför arbetslivet. Den svenska modellens solidariska lönepolitik och den fulla sysselsättningen, i kombination med en högre grad av full- tidsanställningar (inom industrin) bland utlandsfödda kvinnor än bland svenskfödda, betydde dessutom att inkomstskillnaderna mel- lan utlandsfödda och infödda som helhet var förhållandevis små (Wadensjö ; et al. Även med den traditionella svenska modellens uppenbara och växande strukturproblem (1992; 1998) fortsatte de invandrade att ha en hög sysselsättning och en låg grad av arbetslöshet. Dock började utlandsfödda – särskilt personer som kommit till som flyktingar från länder utan- för , och – få svårare att komma in på arbetsmarknaden och uppvisade en avsevärt högre arbetslöshet och lägre sysselsättningsgrad än infödda. Den nya integrationspolitiken: en rättvis spelplan stod invandringspolitiken och invandrar- politiken vid en avgörande korsväg (och 1991). hade växande arbetslöshet och bidrags- beroende blivit en tacksam grogrund för politiska diskurser som fokuserade på asyl- och invandrarfrågor som ett socialt problem och som en börda för välfärdsstaten. Olika välfärds- och arbets- marknadsinstitutioners dagliga praxis hade kommit att präglas av en stigmatiserande och diskriminerande kulturalism (se vidare och 1991). I ett skede när stod inför det tidiga 1990-talets ekonomiska och sociala kris hade det populistiska Ny Demokrati fått ett betydande inflytande på den offentliga debatten parallellt med ett uppsving för nynazistiska gräsrotsrörel- ser. varningar för konsekvenserna av en strukturellt grundad institutionell diskriminering på arbets- marknaden och av en fortsatt rasialisering av det svenska samhället fick mot denna bakgrund en ödesmättad ton (se till exempel 1990). som delar av dess migrationspolitiska program i själva verket koopterades av det politiska etablissemanget, inom ramen för EU-anpassningens rationalitet, pressades den svenska populis- Den sociala exkluderingen i tiska inbrytningen tillbaka av ett brett vänster-hö- ger samförstånd om en integrationspolitisk nyorientering (se vidare Schierup, och Castles 2006, kap. 8). Propositionen , framtiden och mångfalden (Proposition 1998), som presenterades för 1997, var baserad på en kritisk granskning av invand- rarpolitiken och dess institutionella praktiker vilket resulterade i formuleringen av dagens integrationspolitik. Den nya integrationspolitiken avsågs att bli en politik för hela befolkningen grundad på den kontinuerliga utvecklingen av sam- hällets institutioner: arbetsmarknaden, utbildningssystemet, boen- det, vård och omsorg, kulturlivet, och så vidare. Integrationspoliti- ken skulle utgå ifrån befolkningens faktiska sammansättning och bakgrund och ta [. . .] till vara alla de kompetenser och erfarenheter som finns inom landet (Proposition 1997b: 20 ). Samhällets etniska och kulturella mångfald skulle således tas som utgångspunkt för den generella politikens utformning och genomförande på alla samhällsområden och nivåer (Proposition 1997b: 19). Men inte- grationspolitiken skulle ta särskild hänsyn till alla som förfördelats på bakgrund av sin etniska eller kulturella bakgrund. Kampen mot diskriminering, främlingsfientlighet och rasism skulle prioriteras (Proposition 1997b: 19–22). Alla medborgare, framför proposi- tionen, är ansvariga för denna integration, vilken alltså inte bör för- stås primärt som en fråga för invandrade, utan ha utvecklingen av ett integrerat mångetniskt samhälle som mål. Propositionen poäng- terar att detta innebär byggandet av en ny svensk identitet och en omförhandlad nationell gemenskap, där uppslutningen kring gemen- samma grundläggande demokratiska värderingar har större bety- delse för integrationen än ett gemensamt historiskt ursprung (Proposition 1997b: 23). Till dessa värderingar hör även rätten att vara olik. Men i motsättning till den korporativa andan i 1970- talets invandrarpolitiska reformer (se vidare Soininen 1999; Schie- rup 1991b; och Schierup, och Castles 2006, kap 8) anses det nu att frågan om etnisk och kulturell identitet först och främst måste vara en fråga för individen (Proposition 1997b: 23). Såväl höger som vänster, fack och näringsliv har bejakat den nya integrationspolitiska reformens intentioner och, retoriskt, nyckel- orden integration och mångfald. Även om det i själva verket finns betydande skiljaktigheter vad avser problemanalys och i fråga om vilka åtgärder som anses mest lämpliga för att främja mångfald och integration (se vidare Schierup, och Castles 2006) vill jag hävda att millenieskiftets integrationspolitiska agenda i praxis Den sociala exkluderingen i konvergerar med den nyliberala politiska vändningen i i allmänhet och, i förlängning, även med den typ av åtgärder för social inkludering och integration som är utmärkande för EU:s Lis- sabonprocess (Schierup, och Castles 2006, kap. 3). Integra- tionspolitikens paralleller med näringslivspolitiken framgår bland annat av en rad offentliga utredningar (till exempel SOU 1996a; 1996b; 1996c; 1996d; Departementsserien 2000), som producerats , och som har lagt grunden för dagens svenska integrationsåtgärder (see Soininen 1999; se även 2003). Honnörsorden är även här livslångt lärande, anställningsbarhet, entreprenörskap och etnisk driven småföretagsamhet, invandrare som en flexibel resurs för regional ekonomisk växt, samt en förmo- dat tillväxtstimulerande mångfaldshantering inom företagen. Detta har även påverkat synen på föreningar bildade på etnisk grund (och 2005).