sou · GUB322 · 2007-01-01 00:00:00 — Ett sådant resultat kan därför inte anses innefatta en diskriminering. Att det här skulle röra sig om diskriminering är inte heller något som de aktuella EG- direktiven ger uttryck för. Försäkringstagarens ålder har betydelse både vid riskbedömningen och vid bestämmande av premiens stor- lek. På orter med högskolor och universitet förekommer det att det finns bostäder som är särskilt avsedda för studenter. Villkoren är ibland formulerade så att det finns en övre åldersgräns för att få hyra dessa bostäder. Seniorboende är en form av bostäder som är avsedda för perso- ner som uppnått en viss ålder. Det förekommer att bostadsrättsföreningar har en övre ålders- gräns för vem som får bli medlem. Orsaken till detta är att med- lemmarna förväntas kunna bidra med praktiskt arbete vid förval- tandet av bostadsrättsföreningens fastigheter. Skälen för vår bedömning I den svenska lagstiftningen finns inget förbud mot diskrimi- nering på grund av ålder som omfattar området varor, tjänster och bostäder. EG-rätten kräver inte att ett sådant diskrimineringsför- bud införs. Vår kartläggning visar att det förekommer särbehandling på grund av ålder. Lagar innehåller flera bestämmelser som främst anknyter till myndighetsåldern . Syftet med dessa bestämmel- ser är att skydda unga personer från att utsättas för risker av olika slag. Denna särbehandling anser vi vara väl motiverad. Det förekommer i stor utsträckning att det tillämpas särskilda villkor för unga och äldre personer. Syftet med dessa villkor är att gynna olika åldersgrupper som anses ekonomiskt svaga. Vi anser inte det finns något behov att förbjuda möjligheten att erbjuda denna typ av förmånliga priser. Av de situationer som vi kartlagt är det villkoren vid kreditgiv- ning med uttalade åldersgränser, bostadsrättsföreningar med övre åldersgränser och de åldersgränser som tillämpas inom detaljhandel och nöjesvärlden som kan ifrågasättas. Det framstår således som om det föreligger ett visst behov av förbud mot åldersdiskrimine- ring på området varor, tjänster och bostäder. Ett sådant förbud bör dock förenas med ett omfattande undantag för att det inte skall förbjuda sådan särbehandling på grund av ålder som kan anses be- fogad. Bl.a. behöver det göras en mer utförlig kartläggning av de åldersrelaterade villkor som tillämpas, och syftet med dessa, än vad vi med hänsyn till vår utredningstid kan göra. Vi anser mot denna bakgrund att ytterligare överväganden bör göras av denna fråga. Skydd för juridiska personer Diskrimineringsförbudet i fråga om varor, tjänster och bostäder bör också gälla i förhållande till juridiska personer. Ett exempel på när en juridisk person kan diskrimineras är t.ex. i fråga om banklån eller hyra av en lokal. 6.9.2Allmän sammankomst och offentlig tillställning Enligt kommittédirektiven (dir. 2002:11) skall kommittén överväga om skydd mot diskriminering bör införas på de områden som omfattas av straffbestämmelsen om olaga diskriminering i 16 kap. 9 § (BrB). De områden som omfattas av 16 kap. 9 § BrB Straffbestämmelsen i 16 kap. 9 § BrB omfattar samma tillämp- ningsområden som den civilrättsliga bestämmelsen om förbud mot diskriminering vad gäller varor, tjänster och bostäder. krets som omfattas av förbudet är dock vidare än i den civilrättsliga bestämmelsen. Den straffrättsliga bestämmelsen föreskriver ansvar för bl.a. anordnare av allmän sammankomst eller offentlig tillställ- ning eller medhjälpare till sådan anordnare (se avsnitt 3.3). Be- greppen allmän sammankomst och offentlig tillställning har i den straffrättsliga bestämmelsen samma innebörd som i 2 kap. 1–3 §§ ordningslagen (1993:1617). Med allmän sammankomst avses enligt 2 kap. 1 § 1–5 p. ord- ningslagen sammankomster som utgör demonstrationer eller som annars hålls för överläggning, opinionsyttring eller upplysning i allmän eller enskild angelägenhet. Vidare avses föreläsningar och föredrag som hålls för undervisning eller för att meddela allmän eller medborgerlig bildning och sammankomster som hålls för reli- gionsutövning. Slutligen avses teaterföreställningar, biografföre- ställningar, konserter och andra sammankomster för att framföra konstnärligt verk, samt andra sammankomster vid vilka mötesfri- heten utövas. För att en sammankomst skall anses som allmän krävs att den anordnas för allmänheten eller att allmänheten har tillträde till den eller att sammankomsten med hänsyn till de villkor som gäller för tillträde till den bör anses jämställd med en sådan sammankomst. Med offentlig tillställning avses enligt 2 kap. 3 § 1–5 p. ordnings- lagen tävlingar och uppvisningar i sport och idrott, danstillställ- ningar, tivolinöjen och festtåg, marknader och mässor samt andra tillställningar som inte är att anse som allmänna sammankomster eller cirkusföreställningar. För att en tillställning skall anses som offentlig krävs enligt ord- ningslagen att den anordnas för allmänheten eller att allmänheten har tillträde till den. En tillställning till vilken tillträdet är begränsat genom krav på inbjudan, medlemskap i en viss förening eller annat villkor är dock att anse som en tillställning som allmänheten har tillträde till, om tillställningen uppenbarligen är en del av en rörelse vars verksamhet uteslutande eller väsentligen består i att anordna tillställningar av detta slag. Detsamma gäller om tillställningen med hänsyn till omfattningen av den krets som äger tillträde, de villkor som gäller för tillträdet eller andra liknande omständigheter är att jämställa med sådan tillställning. föreslog i sitt betänkande Ett utvidgat skydd mot diskriminering (SOU 2002:43 s. 343–344) en civilrättslig bestämmelse som omfattade förbud mot diskriminering i samband med allmänna sammankomster och offentliga tillställ- Utredaren gjorde följande bedömning. Både allmän sam- mankomst och offentlig tillställning är företeelser som har nära samband med handel – främst handel med tjänster – och som na- turligen låter sig inordnas i den bestämmelse vi föreslår. Förbudet skall på samma sätt som 16 kap. 9 § rikta sig i första hand mot anordnaren men också mot medhjälpare till anordnaren. Skälen för vårt förslag Vi har på i avsnitt 3.3 anförda skäl gjort bedömningen att den straffrättsliga bestämmelsen om olaga diskriminering i 16 kap. 9 § BrB inte bör upphävas. En av konsekvenserna av dubbelreglering genom både straffrättsliga och civilrättsliga bestämmelser är att diskrimineringsskyddet har olika omfattning i straffrätten respekti- ve civilrätten. Vi anser att det är en brist att det civilrättsliga skyd- det inte har samma omfattning som den straffrättsliga bestämmel- sen om olaga diskriminering. För att åstadkomma en effektiv och heltäckande lagstiftning mot diskriminering anser vi att det är lämpligt att det civilrättsliga skyddet utvidgas att omfatta även för- bud mot diskriminering i samband med allmänna sammankomster och offentliga tillställningar. Vi delar den bedömning som gjordes av Diskrimineringsutred- ningen 2001 att företeelserna allmän sammankoms och offentlig tillställning har nära samband med handel och därför kan inordnas med diskrimineringsförbudet mot varor, tjänster och bostäder. Be- greppen allmän sammankomst och offentlig tillställning skall ha samma innebörd som de har i ordningslagen. Förbudet skall på samma sätt som 16 kap. 9 § BrB rikta sig i första hand mot anord- naren men också mot medhjälpare till anordnaren. Bestämmelsen bör omfatta diskrimineringsgrunderna kön, könsidentitet, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder och sexuell läggning. Ytterligare överväganden krävs i fråga om diskrimineringsgrunden ålder. Vårt förslag: I den nya lagen om förbud och andra åtgärder mot diskriminering skall följande gälla. Diskriminering som har samband med kön, könsidentitet, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder eller sexuell läggning är förbjuden i fråga om 1.insatser inom , och 2.stöd i form av färdtjänst och riksfärdtjänst samt bostadsan- passningsbidrag. Förbudet mot könsdiskriminering gäller dock inte i fråga om in- satser inom , om olika behandling av kvinnor och män kan motiveras av ett berättigat mål och de medel som används för att uppnå målet är lämpliga och nödvändiga. Vår bedömning: Det krävs ytterligare utredning av behovet av förbud mot åldersdiskriminering. Enligt direktivet mot etnisk diskriminering, som gäller för diskri- mineringsgrunderna ras och etniskt ursprung, är diskriminering förbjuden i fråga om socialt skydd, inklusive social trygghet samt hälso- och sjukvård och i fråga om sociala förmåner. Motsvarande bestämmelser finns inte för diskrimineringsgrunden kön i likabe- handlingsdirektivet eller för diskrimineringsgrunderna religion eller övertygelse, funktionshinder, sexuell läggning eller ålder i arbets- livsdirektivet. Bestämmelsen i direktivet mot etnisk diskriminering har, såvitt avser diskrimineringsgrunden etnisk tillhörighet, genomförts bl.a. genom bestämmelsen i 10 § lagen om förbud mot diskriminering. har gått längre än vad som krävs EG-rättsligt och infört förbud mot diskriminering i 10 § lagen om förbud mot diskrimine- ring även för diskrimineringsgrunderna religion eller annan tros- uppfattning och sexuell läggning. Lagen om förbud mot diskriminering Enligt 10 § lagen om förbud mot diskriminering är diskriminering som har samband med etnisk tillhörighet, religion eller annan tros- uppfattning eller sexuell läggning förbjuden i fråga om insatser inom och tillstånd till färdtjänst och riksfärdtjänst samt bostadsanpassningsbidrag. I förarbetena till bestämmelsen anges att vägledning för vad som omfattas av begreppet socialtjänst kan hämtas i lagen (2001:454) om behandling av personuppgifter inom . Enligt 2 § i den lagen definieras som bl.a. följande. 1.verksamhet enligt lagstiftning om socialtjänst och anslutande särskild lagstiftning om vård av unga och av missbrukare utan sam- tycke, 2.verksamhet som i annat fall bedrivs av socialnämnd, 3.verksamhet som bedrivs av , 4.verksamhet hos invandrarbyrå, 5.verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa funktionshindrade, 6.handläggning av ärenden om bistånd som lämnas av social- nämnd enligt lagstiftning om mottagande av asylsökande m.fl., 7.handläggning av ärenden om introduktionsersättning för flyk- tingar och vissa andra utlänningar, 8.handläggning av ärenden om tillstånd till parkering för rörel- sehindrade. Med socialtjänst förstås verksamhet enligt lagstiftning om social- tjänst (punkten 1). Häri ingår bl.a. försörjningsstöd och annat bi- stånd, åtgärder mot missbruk, omsorg om barn och ungdomar, äld- re och människor med funktionshinder samt vård i familjehem och hem för vård och boende. Detta regleras i huvudsak i socialtjänstla- gen (2001:453). Vidare avses med socialtjänst verksamhet enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Med socialtjänst förstås också verksamhet som i annat fall enligt lag handhas av socialnämnd (punkten 2). Exempel finns i föräldra- balkens regler om socialnämnds medverkan vid fastställande av fa- derskap och underhållsbidrag till barn, om medverkan i frågor om vårdnad, boende och umgänge samt om medverkan i samband med adoptioner. Verksamhet som bedrivs av är social- tjänst i lagens mening (punkten 3). central förvaltningsmyndighet för sådana hem som avses i 12 § la- gen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (sär- skilda ungdomshem) samt 22 och 23 §§ lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM-hem). Vidare bedriver institu- tionsstyrelsen verksamhet som är att hänföra till socialtjänst enligt förordningen (1996:610) med instruktion för Statens institutions- styrelse samt enligt lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård. Även verksamheten vid en invandrarbyrå hänförs till (punkten 4), t.ex. verksamhet som sker inom ramen för kommunens tolkförmedling som äger rum vid en sådan enhet. Verksamhet enligt lagstiftningen om stöd och service till vissa funktionshindrade förstås i detta sammanhang som socialtjänst (punkten 5). Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funk- tionshindrade, LSS, behandlas särskilt nedan. Handläggning av ärenden om bistånd som lämnas av social- nämnd enligt lagstiftning om mottagande av asylsökande m.fl. för- stås även som socialtjänst (punkten 6). Beträffande vissa utlänningar – de som har ansökt om uppehålls- tillstånd i och av särskilda skäl medgetts rätt att vistas här medan ansökan prövas – beslutar och betalar socialnämnden i den kommun där utlänningen vistas ut bistånd. Handläggning av ären- den om introduktionsersättning för flyktingar och vissa andra ut- länningar är också att anse som socialtjänst vid tillämpning av den- na lag (punkten 7). I lagen (1957:259) om rätt för kommun att ta ut avgift för vissa upplåtelser av offentlig plats, m.m. och i trafikförordningen (1998:1276) finns bestämmelser om att rörelsehindrade av kom- munen får befrias från skyldighet att erlägga parkeringsavgift och att kommunen när det gäller rörelsehindrade får besluta om undan- tag från bestämmelser som avser parkering. Ansökningar om par- keringstillstånd för rörelsehindrade prövas av en nämnd. Även denna verksamhet anses som socialtjänst (punk- ten 8). Med socialtjänst avses även tillsyn, uppföljning, utvärdering, kva- litetssäkring och administration av verksamhet som avses i första stycket punkterna 1–8. Detta reglerar framför allt länsstyrelsernas och arbete som avser bl.a. tillsyn och kommuner- nas arbete med kvalitet i verksamheten. Utöver insatser inom omfattar diskriminerings- förbudet också vissa andra verksamheter som har betydelse för en- skildas ekonomiska och sociala trygghet. En kommun eller, efter överlåtelse av kommunens uppgifter, ett landsting ansvarar för färdtjänst och riksfärdtjänst enligt lagen (1997:736) om färdtjänst respektive lagen (1997:735) om riksfärdtjänst. Tillstånd enligt dessa lagar anses inte som en form av insats inom , utan som en trafikpolitisk fråga. Kommunerna svarar dessutom för bi- drag enligt lagen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag m.m. som lämnas till anpassning och återställning av bostäder. Även fysiska eller juridiska personer som genom avtal med en kommun fullgör insatser inom omfattas enligt förar- betena av förbudet att diskriminera. Diskrimineringsförbudet omfattar enligt förarbetena såväl den verksamhet som utgörs av handläggning av ett ärende (myndig- hetsutövning) som faktiska handlingar t.ex. information, rådgiv- ning, uppsökande verksamhet, hemhjälp och verksamhet i behand- lingshem. Diskrimineringsförbudet gäller i verksamheten som så- dan och kan avse rätten till insatserna, insatsernas räckvidd och in- nehåll samt avgiftsbetalning. Även underlåtenhet att agera kan in- nebära diskriminering.20 I socialtjänstlagen (2001:453; SoL) anges att samhällets socialtjänst på demokratins och solidaritetens grund skall främja människornas ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnadsvillkor och aktiva deltagande i samhällslivet. skall under hän- synstagande till människans ansvar för sin och andras situation in- riktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna an- svar. Verksamheten skall bygga på respekten för människors själv- bestämmande och integritet (1 kap. 1 §). Huvudregeln är att varje kommun svarar för inom sitt område och att kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver (2 kap. 1 och 2 §§). SoL är en s.k. ramlag vilket innebär att den, med några få undantag, inte innehåller specifika beskrivningar av vilka insatser som en kommun skall erbjuda. Kommunen har stor frihet att anpassa utformningen av lagens intentioner efter de lokala förutsättningarna. 20 Jfr prop. 2002/03:65 s. 139 f. och 209 f. Till en socialnämnds uppgifter hör bl.a. att svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk hjälp och an- nat bistånd till familjer och enskilda som behöver det (3 kap. 1 §). skall verka för att människor som av fysiska, psy- kiska eller andra skäl möter betydande svårigheter i sin livsföring får möjlighet att delta i samhällets gemenskap och att leva som and- ra. Nämnden skall medverka till att den enskilde får en meningsfull sysselsättning och får bo på ett sätt som är anpassat efter behovet av särskilt stöd (5 kap. 7 §). Kommunen har ett ansvar för att bedriva uppsökande verksam- het och att göra sig förtrogen med funktionshindrades levnadsför- hållanden. Kommunen skall vidare uttryckligen enligt SoL planera sina insatser för funktionshindrade och därvid samverka med andra berörda samhällsorgan och organisationer (5 kap. 8 §). har ett särskilt ansvar att genom stöd och avlösning un- derlätta även för dem som vårdar närstående som har funktions- hinder (5 kap. 10 §). bör vidare verka för att den som utsatts för brott och dennes anhöriga får stöd och hjälp. Nämnden bör härvid sär- skilt beakta att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet kan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sin situation (5 kap. 11 §). Lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, ger rätt till insatser för särskilt stöd och service till personer med omfattande funktionshinder. Medan insatser enligt SoL i prin- cip skall finnas tillgängliga för alla som behöver dem, har LSS en snävare definition av vilka som skall få del av dess insatser. LSS har betydligt starkare inslag av rättighetslagstiftning än SoL. Verksamheten enligt LSS skall främja jämlikhet i levnadsvillkor och full delaktighet i samhällslivet för de personer som omfattas av lagen. Målet skall vara att den enskilde får möjlighet att leva som andra. Verksamheten skall även vara grundad på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet. LSS omfattar följande grupper: – personer med utvecklingsstörning, autism eller autismliknande tillstånd (1 § 1). Med utvecklingsstörning avses ett intellektuellt funktionshinder som uppkommit under personens utvecklingspe- riod (vanligen ), och som är så betydande att per- sonen behöver särskilt stöd och särskild hjälp i sin livsföring. Med autism eller autismliknande tillstånd avses en djupgående person- lighetsstörning som debuterar under barndomen, i regel . De djupgående störningarna påverkar bland annat social för- måga, kommunikation och beteende, –personer med betydande och bestående begåvningsmässigt funktionshinder efter hjärnskada i vuxen ålder föranledd av yttre våld eller kroppslig sjukdom (1 § 2). Utlösande faktorer kan vara sjukdomar av kroppslig art som tumörer, hjärnblödningar eller in- flammationer eller skador som föranletts av yttre våld (prop. 1992/93:159), –personer med andra varaktiga fysiska eller psykiska funktions- hinder som uppenbart inte beror på normalt åldrande, om de är stora och orsakar betydande svårigheter i den dagliga livsföringen och därmed ett omfattande behov av stöd eller service (1 § 3). Häri inbegrips barn, ungdomar och vuxna med långvariga habiliterings- och rehabiliteringsbehov. Personer med olika psykiska sjukdoms- tillstånd, som också kan medföra begåvningshandikapp, till exem- pel demenser, och personer med sjukdomar som är en följd av missbruk av beroendeframkallande medel ingår också i gruppen. Det gäller personer som på grund av sitt funktionshinder har ett i flera avseenden likartat behov som de som omfattas av första och andra grupperna. Alla angivna rekvisit ska vara uppfyllda för att lagen ska vara tillämplig. Rekvisiten går dock inte att helt självstän- digt bedöma var för sig, eftersom de påverkar varandra (prop. 1992/93:159). Personkretstillhörigheten enligt grupperna 1 och 2 bygger på medicinska diagnoser. På grund av den utsatta situationen och svå- righeten att tillvarata sina intressen, hör dessa grupper till lagens personkrets utan att kriterierna enligt grupp 3 behöver prövas i var- je enskilt fall. Insatser för särskilt stöd och särskild service utgörs av rådgiv- ning, biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans, ledsagarservice, biträde av kontakt- person, avlösarservice i hemmet, korttidsvistelse och korttidstillsyn utanför egna hemmet, boende i familjehem eller bostad med sär- skild service samt daglig verksamhet (9 §). De personer som omfattas av LSS har rätt till lagens insatser om de behöver hjälp i sådan livsföring och om deras behov faktiskt inte tillgodoses på annat sätt. Undantag från detta är att endast de per- soner som tillhör första och andra persongruppen har rätt till insat- sen daglig verksamhet (7 §). Kommunen och , om inte annat avtalats, svarar för in- satser inom LSS (2 §). Skälen för vårt förslag Det befintliga diskrimineringsförbudet lag bör flyttas över till den nya lagen. Detta kan göras utan ändringar i sak. saknas skydd mot könsdiskriminering inom samt i fråga om färdtjänst, riksfärdtjänst och bostadsanpassnings- bidrag. Regeringen har i olika lagstiftningsärenden konstaterat att förbud mot könsdiskriminering i fråga om är angelä- get även om det inte är nödvändigt för att genomföra EG-rätten och att det är regeringens ambition att så snart kan ske se till att skyddet mot könsdiskriminering blir lika starkt som skyddet mot annan diskriminering (prop. 2004/05:147 s. 45 och prop. 2002/03:65 s. 64). Vi delar det synsättet. För att skapa ett så lika skydd som möjligt oavsett diskrimineringsgrund bör förbud mot könsdiskriminering införas i fråga om m.m. Av en rapport från framgår att insatser inom social- tjänsten ofta har ett tydligt könsmönster (rapporten soci- altjänst? Könsperspektiv på , 2004.) Bland annat anses demografiska förhållanden påverka mäns och kvinnors behov av insatser. Exempelvis pekas på att äldre kvinnor oftast lever ensam- ma utan vårdande make och att kvinnor oftare än män står utanför arbetsmarknaden. Ett annat exempel som lyfts fram är att de flesta ensamstående föräldrar är kvinnor. De är oftare sjuka och arbetslö- sa jämfört med ensamstående män och upplever oftare ekonomiska svårigheter. När det gäller våld i nära relationer är det oftast en man som är förövare och misshandeln drabbar oftast en kvinna. rapporten får sådana könsskillnader konsekvenser för mäns och kvinnors behov av verksamhet och påverkar social- tjänstens agerande. Det finns dock inte tillräcklig kunskap för att kunna avgöra hur stor del av de olika insatsernas fördelning som kan förklaras av skillnader i behov och hur mycket som beror på andra faktorer. I rapporten sägs vidare att en jämställd socialtjänst innebär att kvinnor och män skall ha samma förutsättningar att få sina behov tillgodosedda på ett kunskapsbaserat och kostnadseffektivt sätt (behovsperspektiv). Med utgångspunkt i detta mås- te kvinnor och män ibland behandlas olika av . Nyt- tan, riskerna och omfattningen av insatserna som behövs kan skilja sig åt likaväl som typen av insatser eller behandlingsmetoder. En bra metod för manliga missbrukare behöver enligt rapporten inte vara lika bra för kvinnor. Vi kan konstatera att det faktum att kvinnor och män erbjuds olika insatser i fall som dessa bygger på att behovet av insatser ty- piskt sett anses kunna variera mellan könen. kan an- tas att detta strukturella synsätt motsvarar det aktuella behovet av vård som en kvinna eller man t.ex. med missbruksproblem har. Det finns i sådana fall inte skäl att anse förfaringssättet står i strid med diskrimineringsförbudet. Här kan pekas på att vid bedöm- ningen av om två personer befinner sig i en jämförbar situation an- ses i första hand vård- och stödbehovet hos kvinnor respektive män vara styrande när det gäller insatser inom (se prop. 2002/03:65 s. 88). bör erinras om att diskrimineringsbegreppet utgår från de omständigheter som gör sig gällande i varje enskilt fall.