sou · GUB330 · 2007-01-01 00:00:00 — I studien användes två versioner av en videofilm som visade ett simulerat rån i en matvarubutik där rånaren allvarligt skadar affärs- biträdet. Båda versionerna inleddes med samma scenario där en person kom in i mataffär för att handla. Kunden plockade olika varor i sin kundvagn, och gick därefter och ställde sig i kön till kassan för att betala. När kunden ställt sig i kön dök det plötsligt upp en man med kniv som rusade fram till kassan. Mannen viftade hotfullt med kniven både mot kunderna och affärsbiträdet, och försökte komma åt pengarna i kassan. För att hindra rånaren tog affärsbiträdet tag i mannens arm, och i samband med att rånaren försökte komma loss skar han biträdet i ögonen med kniven. Rånaren tog sedan pengarna ur kassan och rusade snabbt ut ur butiken. I en av filmversionerna spelades rånaren av en man med ett typiskt skandinaviskt/svenskt utseende, dvs. med ljus hy, blont hår och blågröna ögon. I den andra versionen, där händelseförloppet var exakt likadant som i den första, spelades rånaren av en invandrare med sydländskt utseende (mörk hy, svart hår och bruna ögon). Affärsbiträdet var i båda versionerna en svensk man. Gärningsmännen i de två versionerna hade samma längd och kroppsbyggnad, samt var identiskt klädda. omkring långa, och hela scenen med rånet utspelades . I studien deltog både personer med svensk bakgrund och perso- ner med invandrarbakgrund. Begreppet invandrare är en vid term, och vem som i olika sammanhang ska kategoriseras som invand- rare och vem som ska kallas svensk är ofta ganska oklart. I var- dagsspråket används uttrycket invandrare ofta för att beskriva personer från sydligare länder som skiljer sig från skandinaver i fe- notypiska särdrag (t.ex. hår- och hudfärg), och i studien stipulera- des definitioner för invandrare och svensk i linje med detta språkbruk. Som svenskar kategoriserades de deltagare som a) var födda i och hade minst en förälder som också var född i , alternativt b) var födda utanför , men vars båda för- äldrar var födda i . Som invandrare kategoriserades personer som c) var födda i , , eller , och som hade minst en förälder som också var född i något av dessa områden, alternativt d) var födda i , men vars båda föräldrar var födda i något av de ovan nämnda områdena. De definitioner av begreppen invandrare och svensk som stipulerats för studien gör inte anspråk på att vara de mest optimala eller giltiga i varje sammanhang, utan är formulerade i syfte att besvara de specifika frågeställningar som undersöks i detta projekt deltagare var studenter vid eller Tekniska . Före experimentet hade deltagarna fått veta att syftet med stu- dien var att undersöka hur människor från olika kulturer upplevde olika typer av filmmaterial. De hade inte informerats mer specifikt om filmernas innehåll eller vilken typ av uppgifter som skulle ingå i försöket. En grupp svenskar (22 stycken) och en grupp deltagare med invandrarbakgrund (21 stycken) presenterades för filmen med den svenske rånaren, och två andra grupper med svenskar (22) och invandrare (20) såg rånet med en invandrare i rollen som rånare. Deltagarna fördelades till de två versionerna genom slumpdragning, vilket säkerställer att deltagare som sett olika filmer inte skiljer sig systematiskt från varandra från början. Efter att ha sett filmen fick deltagarna bedöma rånarens beteende på sex olika skattningsskalor; Hur nervös rånaren verkade vara, i vilken utsträckning han tycktes ha erfarenhet av, och kontroll över situationen, hur våldsamt han agerade, hur svårt affärsbiträdet ska- dades, och i vilken utsträckning rånaren verkade ha för avsikt att skada affärsbiträdet. Samtliga skattningar gjordes på en skala från 1 (inte alls) – 11 (i mycket hög utsträckning). De sex skalorna sum- merades till ett generellt index över rånarens klandervärdighet (med omvända värden på skalan för rånarens nervositet). Medel- värden på detta index för deltagare i de olika grupperna redovisas i Figur 1. Figur 2.1 Upplevelse av rånarens klandervärdighet hos svenskar och invandrare som sett ett rån med en svensk eller en invandrare som gärningsman. Figuren anger medelvärden på en 11-gradig skala baserad på sex skattningar. Höga värden indikerar hög grad av klandervärdighet (Baserad på , 1998) Som framgår av Figur 1 var både rånarens och vittnets etnicitet av- görande för hur rånaren bedömdes. Svenska deltagare upplevde den sydländske rånaren som mer klandervärd än svensken, medan del- tagare med invandrarbakgrund gjorde motsatt bedömning. Mot bakgrund av tidigare resonemang om effekter av grupptillhörighet, är en rimlig förklaring till detta resultat att deltagarna i båda grup- perna haft negativa förväntningar på rånaren med en annan etnicitet än de själva, och att dessa förväntningar färgat upplevelsen av gär- ningsmannens beteende. Något som är viktigt att tänka på när man tolkar resultatet är att deltagarna i studien inte själva hade något att vinna på att vara partiska. Det gör det rimligt att anta att den hår- dare bedömningen av en rånare med annan etnicitet uppstod utan någon avsikt, och förmodligen också utan att deltagarna själva var medvetna om att deras bedömningar påverkades av gärningsman- nens grupptillhörighet. Figur 1 visar att deltagare med invandrarbakgrund var mer par- tiska i sina bedömningar av de två rånarna än de svenska deltagarna. Detta kan vid första påseende tyckas märkligt då man framför allt kanske förväntat sig negativa attityder till invandrare bland svens- kar snarare än tvärtom. Forskning har dock visat att man tenderar att bli mer partisk när man bedömer personer i sin egen grupp jämfört med personer i andra grupper ju mer medveten man är om sin grupptillhörighet. Invandrare i är i minoritet, och som invandrare blir man därmed betydligt oftare än en svensk påmind om sin etnicitet. Skillnaden i partiskhet mellan svenskar och in- vandrare kan alltså ses som en konsekvens av skillnader i hur upp- märksamma deltagarna i de olika grupperna var på sin och rånarens etnicitet14. Något som också är viktigt att beakta vid tolkningen av resultatet är att de svenskar som ingick i studien var universitets- studenter, vilket var en av de grupper i som enligt attityd- mätningar för studien hade den mest positiva in- ställningen till invandrare15. Det är möjligt att andra delar av den svenska befolkningen skulle uppvisa större partiskhet i vittnes- sammanhang än de svenska deltagare som ingick i studien. Man ska också minnas att partiskhet hos majoritetsmedlemmar får betydligt större inverkan på individer från minoriteter än tvärtom, eftersom det oftast är personer från majoritetsgruppen som har makten att döma. I samma studie undersöktes deltagarnas minne för rånarens utse- ende. Ett stort antal studier har dokumenterat att vi har lättare för att känna igen personer från vår egen grupp än personer från andra grupper. Vita amerikaner är t.ex. bättre på att identifiera vita än svarta, medan svarta har lättare för att känna igen andra svarta än vita16. Den vanligaste förklaringen till fenomenet är att man umgås mer med personer från sin egen grupp, och därför blivit skickligare på att särskilja dessa individer jämfört med personer i andra grup- per. I studien prövades huruvida svenska deltagare på motsvarande sätt hade lättare för att identifiera en svensk jämfört med en ut- ländsk gärningsman. Eftersom invandrare är en heterogen grupp med människor från många olika länder, förväntades inte motsva- rande mönster hos deltagare med invandrarbakgrund. 14Abrams, 1985. 15Lange & , 1993. 16för en översikt se Meissner & Brigham, 2001 Deltagarna i studien fick genomföra en vittneskonfrontation där de skulle försöka identifiera gärningsmannen från filmen de sett. Ansiktsbilder på åtta män, inklusive de båda rånarna, presenterades på en och samma diabild. Fyra av männen på bilderna var invand- rare och fyra var svenskar. Männen var alla i samma ålder, och hade likartad kroppsbyggnad och frisyr. Deltagarna ombads att avgöra om rånaren fanns med på bilden och, om han fanns med, skriva ned vilket nummer hans bild hade. Resultatet, redovisat som andelen deltagare i de olika grupperna som gjorde en korrekt identifikation av rånaren, återfinns i Tabell 1. Tabellen visar att det generellt sett var ganska svårt för deltagarna att känna igen rånaren. I genomsnitt var det ungefär ett av tre vittnen som gjorde en korrekt identifika- tion. Den låga andelen korrekta identifikationer kan vara en konse- kvens av den korta tid som rånaren exponerades i filmen. Av tabel- len framgår också att de svenska deltagarna var något bättre på att identifiera en svensk jämfört med en sydländsk rånare, medan del- tagarna med invandrarbakgrund i stort sett presterade på samma nivå oavsett rånarens etnicitet. Tabell 2.1 Andel deltagare som gör en korrekt identifikation av rånaren, som pekar ut en oskyldig svensk respektive en oskyldig invandrare i en vittneskonfrontation (baserat på , 1998) aSlumpnivå för korrekt identifikation är . Resultatet analyserade också med avseende på etniciteten hos de personer som blev oskyldigt utpekade i konfrontationen (se Tabell 1). Eftersom konfrontationsgruppen bestod av lika många svenskar som invandrare var sannolikheten för att peka ut en oskyldig svensk lika stor som sannolikheten för ett utpekande av en oskyl- dig invandrare. Som framgår av Tabell 1 tenderade dock både delta- gare med svensk och med utländsk bakgrund att peka ut oskyldiga invandrare betydligt oftare än oskyldiga svenskar. sett vilken etnicitet den faktiska gärningsmannens haft, dvs. även vittnen som sett en rånare med svenskt utseende pekade ofta ut en invandrare i konfrontationen. Det här är ett resultat som kan bero på att deltagarnas minne för rånarens utseende påverkats av för- väntningar. Invandrares överrepresentation i svensk våldbrottsstati- stik är som redan nämnts ett återkommande tema i media, och denna mediabild kan ha skapat en förväntan hos både invandrare och svenskar på hur den typiske förövaren till denna typ av brott ser ut. Om vittnets minnesbild av rånaren redan från början varit vag, vilket den troligen var hos många vittnen med tanke på den låga andelen identifikationer, kan en sådan förväntan ha haft ett avgörande inflytande på minnet av rånaren. Effekter av etnicitet i vittnessammanhang: Poliser kontra civila Filmerna med butiksrånet användes i ytterligare en studie som ge- nomförts i projektet. Syftet var att undersöka om det finns skillnader mellan hur poliser och civila bedömer gärningsmän av olika etnicitet17. Poliser är en grupp som är intressant i samman- hanget av flera skäl. Dels är poliser representanter för rättssystemet på gatan, vilket betyder att bedömningar och beteenden hos just denna grupp har särskild relevans ur ett praktiskt rättssäkerhetsper- spektiv. Poliser har rätt och makt att ingripa och utöva våld mot enskilda individer, och det måste i ett demokratiskt samhälle var helt klart att denna makt enbart utövas på basis av rättsligt rele- vanta faktorer. Poliser har också till skillnad från de flesta civila direkt erfarenhet av brottslingar, både sådana med svensk och med utländsk bakgrund. Det är av teoretiskt intresse att undersöka om denna erfarenhet innebär att poliser reagerar på ett annat sätt än civila när de konfronteras med brottslingar med olika etnisk bak- grund. I denna studie deltog liksom i den första studien en grupp svenska studenter, men också en grupp svenska poliser med mellan 3 och 30 års yrkeserfarenhet. För att veta om eventuella skillnader mellan poliser och civila beror på polisers yrkeserfarenhet eller om de kan bero på att personer som blir poliser från början har sär- skilda egenskaper, ingick även en grupp nyantagna polisaspiranter i studien. På basis av samma slumpprincip som i den första studien, pre- senterades deltagarna antingen för en film där en svensk man rånar 17 el al., 1997. en butik (21 studenter, 18 polisaspiranter och 19 erfarna poliser), eller för en film med en invandrare i rollen som rånare (20 studen- ter, 19 aspiranter, och 20 poliser). Deltagarna bedömde därefter gärningsmannens beteende på samma skalor som i den första stu- dien (nervositet, erfarenhet, kontroll, våldsamhet, i vilken utsträck- ning han skadade offret, och hans avsikt att skada offret), och skalorna summerades till ett index över gärningsmannens klan- dervärdighet. Eftersom studenter och polisaspiranter i princip hade identiska resultat, slogs skattningarna från dessa två grupper sam- man. Medelvärden för gruppen med aspiranter och studenter, här kallad civila, samt för poliser i de olika filmbetingelserna redovisas i Figur 2. Av figuren framgår att svenska studenter och polisaspi- ranter uppvisade samma mönster som de svenska deltagarna i den första studien, dvs. de var hårdare i sina bedömningar av den syd- ländske rånaren än av rånaren med svenskt utseende. Denna skill- nad i bedömningen av de två rånarna var statistiskt säkerställd. De erfarna poliserna uppvisade dock ett annat mönster. Dels gjorde poliserna mindre skillnad på de två rånarna än de civila deltagarna, dvs. en jämförelse av medelvärdena i de två grupperna av poliser visade inte någon statistiskt säkerställd effekt. Den tendens till skillnad i bedömningen av rånarna som fanns hos poliserna gick också i motsatt riktning jämfört med i de civilas bedömningar. Poliserna tenderade alltså att bedöma den svenske rånaren något hårdare än den sydländske. Figur 2.2 Upplevelse av rånarens klandervärdighet hos poliser och civila som sett ett rån med en svensk eller en invandrare som gärningsman. Figu- ren anger medelvärden på en 11-gradig skala baserad på sex skatt- ningar. Höga värden indikerar hög grad av klandervärdighet (Baserad på , , 1997) Det här resultatet kan uppfattas som kontraintuitivt och kanske till och med kontroversiellt. Vi är vana vid medias skildringar av poli- ser som en särskilt rasistiskt och främlingsfientlig grupp. Av både svenska och internationella studier framgår också att poliser har negativa attityder till etniska minoriteter18, och svensk forskning visar att personer med invandrarbakgrund betydligt of- tare än andra upplever att de blivit illa behandlade av poliser19. I stu- dier där man funnit att poliser sinsemellan använt en rasistisk jargong har man kunnat konstatera att de inte agerat eller uttryckt sig diskriminerande i möten med personer med utländsk bakgrund20. Det finns flera tänkbara förklaringar till att poliserna i studien uppvisar ett annat mönster än de civila. En möjlighet är förstås att poliserna gissat vad studien gick ut på, och att de som vi diskuterat tidigare undvek att visa sina egentliga reaktioner på den utländske 18Granér, 2004; , 1999; ; 1985; Wortley & , 1995; , 1986. 19Lange, 2000. 20Granér, 2004; , 1999; , 1995. rånaren för att inte framstå som fördomsfulla. Denna förklaring bedömer vi som mindre sannolik av flera skäl. Dels måste man i så fall utgå från att de poliser som såg filmen med den svenske rånaren räknat ut att det fanns en version till, med en invand- rare som rånare, och att de på basis av denna vetskap korrigerade sina egentliga reaktioner på den svenska rånaren i mer negativ rikt- ning för täcka upp de kollegor som skulle få se filmen med invandraren. Ett sånt antagande framstår som alltför långsökt för att verka rimligt. Vid den förfrågan om vad deltagarna tänkt kring syftet med studien som oftast görs efter denna typ av experiment, var det inte heller någon av poliserna som nämnde några associa- tioner till test av fördomar. De flesta antog att det var en form av minnestest, och uttryckte stor förvåning när de fick veta att vi undersökte hur man bedömde brottslingar av olika etnicitet. Man måste också med en sådan förklaring ställa sig frågan varför de polisaspiranter och studenter som deltog i studien inte på samma sätt korrigerade sina svar. En annan möjlig förklaring är att polisernas reaktioner på den svenske rånaren var en så kallad kontrasteffekt. Om man har mycket positiva förväntningar på en person och personen beter sig på ett uppenbart klandervärt sätt, kan den skarpa kontrasten mellan förväntningar och faktiskt beteende ibland göra att man bedömer personen hårdare än man annars skulle gjort21. Polisernas relativt negativa bedömning av den svenske rånaren skulle alltså kunna tol- kas som ett tecken på att hans brottsliga beteende avvek mer från polisernas än de civilas förväntningar på svenskar. Eftersom poliser betydligt oftare än civila konfronteras med svenskar som begår grova brott verkar dock även detta osannolikt. En tredje förklaring till polisernas resultat kan vara att de genom sin yrkeserfarenhet reagerar annorlunda vid ett brottsscenario än civila. Forskning har dokumenterat att tendensen att styras av förväntningar i tolk- ningen av andra människors beteende ökar när vi är under press eller blir överrumplade av en situation22. Det verkar rimligt att anta att poliser reagerar med mindre stress vid brott än civila, och det är därmed möjligt att de har större möjlighet att basera sina bedöm- ningar på det som faktiskt händer i en brottssituation snarare än på sina förutfattade meningar. Det är förstås inte möjligt att dra några bestämda slutsatser utifrån en enda studie vare sig om eventuella skillnader mellan 21Biernat & Manis, 1994. 22Kruglanski & , 1983; Pratto & Barg, 1991. poliser och civila i reaktioner på invandrare och svenskar, eller om mekanismer bakom en sådan skillnad. För sådana slutsatser krävs att resultaten replikeras och utvecklas i ett antal ytterligare studier. Den slutsats man kan dra av den forskning som finns är att polisers attityder till och deras beteenden och reaktioner gentemot etniska minoriteter är flerdimensionella och komplexa. Vi menar att det är av stor betydelse att man förhåller sig öppen inför denna komplex- itet och avstår från förenklande generaliseringar som baseras på att man på förhand bestämt sig för att alla poliser i grund och botten är rasister. Det komplexa mönster som framträder i forskningen på polisers relationer till etniska minoriteter understryker vikten av att man från myndigheter och polisledning tydligt marke- rar att man inte på något villkor accepterar negativ särbehandling av individer från stigmatiserade grupp inom polisens verksamhet. Liksom i den första studien undersöktes även här deltagarnas förmåga att identifiera rånaren i en vittneskonfrontation. Resultatet visade samma övergripande mönster som i den första studien. Del- tagare i alla grupper hade relativt svårt att peka ut gärningsmannen, och de som sett en invandrare som rånare uppvisade den sämsta prestationen. Det fanns inga skillnader mellan poliser och civila vad gällde förmåga att identifiera gärningsmannen. Både poliser och civila tenderade också att, som deltagarna i den första studien, peka ut en oskyldig invandrare avsevärt oftare än en oskyldig svensk, oavsett etnicitet hos den rånare de faktiskt sett. Sammanfattningsvis visar resultatet från de två studierna att etni- citeten hos vittne och gärningsman till ett brott kan ha en avgö- rande betydelse för ett vittnesmål. I linje med resultat från tidigare forskning kring mer tvetydiga situationer, visar studierna att de förväntningar ett vittne har på en gärningsmans grupp kan styra hur allvarligt brottet upplevs av vittnet. Detta mönster kan möjli- gen variera mellan individer med olika erfarenhet av brott. Svenska vittnen tycks ha något svårare för att känna igen gärningsmän med utländsk än med svensk bakgrund. Det tycks också vara så att vitt- nens minne av gärningsmannen till ett brott kan formas till att överensstämma med förväntningar på den typiske brottslingens utseende. En sådan tendens skulle kunna leda till att individer från stigmatiserade grupper löper en ökad risk att bli oskyldigt utpekade som brottsförövare. En uppenbar slutsats av studien är att grupp- tillhörigheten hos inblandade parter i ett brottsfall noga bör beak- tas när man utvärderar vittnesmål. Vid bedömning av tillförlitlig- heten i ett vittnes utpekande av en gärningsman, bör man också överväga om vittnets minnesbild kan ha påverkats av förutbestämda uppfattningar om typiska brottslingars utseende. Resultaten indi- kerar, i linje med annan svensk forskning23, att personer i som tillhör etniska minoriteter kan ha ett sämre utgångsläge när de begått ett brott än personer från den etniska majoritetsgruppen. Effekter av etnicitet vid bedömningar av vittnens trovärdighet En fråga som ibland väckts i samband med diskussioner om dis- kriminering inom rättsväsendet är om vittnesmål från invandrare generellt uppfattas som mindre trovärdiga än vittnesmål från svenskar. Det finns åtminstone två teoretiska skäl att anta att det finns sådana systematiska skillnader i bedömningar av vittnens ut- sagor. Dels är det möjligt att negativa förväntningar på invandrare, liksom när det gäller bedömningar av våldsbrott, påverkar bedöm- ningen av trovärdigheten hos vittnen med invandrarbakgrund. I den studie av svenskars uppfattningar om invandrare som beskrevs tidigare var opålitlig bland de drag som nämndes oftast av delta- garna. En föreställning om att invandrare generellt är mindre pålit- liga och hederliga än svenskar skulle kunna färga svenskars bedöm- ning av utländska vittnens utsagor och göra att de bedöms mer negativt än svenskars. En annan faktor som kan leda till att vittnesmål från personer med utländsk bakgrund uppfattas som mindre trovärdiga är att det kan vara svårare att ge ett vederhäftigt intryck när man uttrycker sig på ett språk som inte är ens modersmål. Vi vet ganska lite om hur människor gör när de ska bedöma om en person har ett bra minne för en händelse eller inte, men det är rimligt att tänka sig att det i viss utsträckning handlar om hur lätt personen har att beskriva händelsen i fråga. Om t.ex. ett vittne tvekar, säger fel och upprepar sig ofta kan det ses som ett tecken på att personen har ett ganska dåligt minne av händelsen, och vittnesmålet bedöms som otillför- litligt. Tvekan och felsägningar kan ju dock också vara relaterade till hur bra man behärskar det språk man uttrycker sig på. Om man beskriver en händelse på ett språk som inte är ens modersmål är det sannolikt att man, oavsett hur bra man minns, då och då säger fel eller får söka efter ord och formuleringar. Även om personer med utländsk bakgrund uppfattas som lika sanningsenliga som svenskar, skulle den här typen av bedömningskriterier alltså kunna innebära Diesen, 2005. att en invandrares vittnesmål avfärdas därför att vittnet uttrycker sig på ett sätt som man lärt sig tolka som ett tecken på dåligt minne. I projektet om diskriminering i rättsliga sammanhang har en serie studier genomförts där frågan om hur ett vittnes etnicitet påverkar bedömningar av vittnets trovärdighet undersökts24. Studi- erna har genomförts med en tvåstegsprocedur som innebär att vittnen, i det här fallet svenska och utländska män, i en första fas fått se en kort filmsekvens med ett våldsbrott. Efter att de sett fil- men har männen fått beskriva vad de minns av händelsen i ett videoinspelat förhör. Männen, vittnena, har instruerats att under förhöret beskriva händelsen som om de sett den i verkligheten. Förhören, som är mellan 6–långa, har sedan skrivits ut ordagrant och korrektheten i berättelserna har bedömts genom en jämförelse med det faktiska scenariot i filmen. Förhören med vitt- nena från den första fasen har därefter i en andra fas visats för nya deltagare som fått till uppgift att bedöma hur trovärdiga och till- förlitliga vittnena är. Precis som i ett verkligt brottsfall, där varken poliser eller rättens ledamöter själva sett brottet, får deltagarna i den andra delfasen inte själva se filmsekvensen med brottet utan ska ta ställning till vittnets trovärdighet enbart utifrån en kort brottsbeskrivning och vittnesmålet i sig. Bedömningar av heterogena vittnen med svensk och utländsk bakgrund I en av projektets studier undersöktes hur förmågan att skilja mel- lan vittnen som minns bra och vittnen som minns dåligt, dvs.