sou · GUB337 · 2007-01-01 00:00:00 — I en tidigare undersökning har jag fokuserat på de typer av diskrimine- ring i den svenska barnomsorgen som hade att göra med maktdi- mensioner som relaterade till sexism och åldersdiskriminering, som den synliggjorde sammanhanget med rasism och etniskt förtryck. Här avser jag i stället att anlägga ett något större perspektiv på systemet, och i huvudsak fokusera på rasismens och den etniska diskrimineringens mekanismer3 – utan att för den skull glömma samspelet mellan rasism och andra förtrycksdimensioner, såsom ålder och kön. Den ansats som presenteras här skiljer sig från den i akademiska kretsar annars dominerande analysen utförd av . Han presenterar en positiv bild av vad han beskriver som den soci- aldemokratiska modellen, så som man ofta förknippar den med de nordiska länderna, och framför allt med (1990; 1996). Bort- sett från att Esping-Andersens bedömning i stora stycken var begränsad till en klassanalys av välfärdssystem, så var den också begränsad genom sin fokus på ett relativt sett litet område av väl- färdsåtgärder: fördelningspolitiska åtgärder. har femi- nistiska och profeministiska4 kommentatorer försökt att bredda välfärdsanalysen till att bland annat omfatta vissa aspekter av soci- 3 Rasismen som begrepp är fortfarande mycket omtvistat inom sociologin (för en sammanfattning av sådana strider jfr Bulmer & Solomos, 1999). Detta är knappast rätt plats för en djuplodande diskussion av sådana frågor. I den här artikeln definierar jag helt enkelt rasism som det systematiska förtrycket av människor som tillhör en underordnad grupp, utövat av människor som tillhör en överordnad grupp – ett förtryck som baseras på grundlösa generaliseringar om de förra utifrån biologiska och/eller kulturella och/eller etniska föreställningar. Olika former av rasism kan därför se olika ut beroende på tid och rum (, 1994). För analytiska ändamål kan dock rasism beskrivas som att den verkar i tre sammankopplade domäner: den privata, den institutionella och den strukturella. 4 Begreppet profeminist är ett ofta använt och allmänt accepterat begrepp bland genusforskare i hela den engelskspråkiga världen och i stora delar av . Intressant nog förekommer det mer sällan i de nordiska länderna. Begreppet utvecklades delvis som ett svar på insikten om att även om det var önskvärt att män skulle vara involverade i att hjälpa till med utvecklingen av feministiska perspektiv och handlingar, så har det funnits en besvärande tendens att män, som forskare och/eller aktivister, annekterar eller koloniserar sina kvinnliga kollegors ansträngningar och framsteg (Hanmer, 1990). Som profeminister kan män alltså aktivt stödja feminismen utan att för den skull befinna sig mitt i rörelsen. (1998:2) visar skarpsinnigt på ett ytterligare tankemönster som ligger till grund för det profeministiska perspektivet: Pro-feminism has developed as an explicit perspective over many years, even many centuries, on the basis that men cannot be feminist(s), if feminism is understood as theory and practice by women for women. On the other hand, it is quite possible for men to relate positively to, to welcome, to learn from, to support and be supportive of feminism. Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn alvården, såsom barndaghem eller äldrevård (Anttonen & Sipila, 1996; , 2000). Men också detta vidgade perspektiv har varit begränsat till frågor om anställning och arbete på arbetsplatsen och i hemmet (jfr , 1999). Detta har i praktiken inneburit en ganska blyg- sam förändring av den allmänt accepterade positiva bilden av de nordiska länderna. Som jag redan har påpekat vill jag gå ett steg längre. Jag vill studera hur det svenska välfärdssystemet fungerar på ett djupare plan när det gäller barns och familjers välfärd – och sär- skilt fokusera på hur det förhåller sig till frågor kring rasism och etnisk diskriminering.5 En sådan utökad studie tecknar enligt min uppfattning en mer mångfasetterad och komplex bild av de pro- gressiva, nordiska välfärdsregimerna. Som jag redan har sagt undersöker jag dessa teman genom en ana- lys av en avslutad kvalitativ studie av ålder, etnicitet och kön i den svenska barnomsorgen. Projektet finansierades av Economic and (Award Number: R000223551), och fältarbetet var till största delen färdigt . Materialet består av ordagranna transkriptioner av semi-strukturerade, bandinspelade intervjuer med 37 respondenter. Studien riktades in på daghem, socialtjänst, socialt arbete och häl- sofrågor. Respondenterna valdes från ett brett spektrum av aktö- rer inom barnomsorgssystemet: föräldrar, socialtjänstanställda, chefer inom social förvaltning, kommunpolitiker och rikspolitiker, policyansvariga i regeringen, offentliga administratörer, och fram- stående akademiker inom vissa väl valda nyckelområden. I en kva- litativ studie som denna är en säkerställd representativ fördelning av respondenterna inte relevant, vilket det är i en kvantitativ studie. Respondenterna valdes i stället utifrån ett strategiskt urval som möjliggör en djupgående belysning av olika aspekter ur olika per- spektiv (, 1994; Denzin & , 1998). Majoriteten av de föräldrar jag intervjuade tillhörde olika etniska minoritetsgrupper, eftersom ett av de uttalade målen med projektet var att undersöka etnicitetens roll i barnomsorgen. 5 En sådan fokus på etnicitet i förhållande till en jämförande utvärdering av välfärdssystem förekommer endast sällan i litteraturen på området. Undantag finns dock – jfr Brah, 2001; 1992, 1993; Pringle, 1998; , 2001. Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn De professionella respondenterna (alltså de som inte svarade utifrån sina erfarenheter som föräldrar) valdes också utifrån strate- giska grunder. I ett försök att begränsa omfånget av respondenter till en hanterbar grupp valdes till exempel vård- och omsorgsarbe- tare och deras chefer ut så att de skulle representera en bred upp- sättning av olika tjänster. Dessa inkluderade: socialt arbete ägnat åt att organisera tjänster, socialt arbete ägnat åt att erbjuda tjänster, socialt arbete med inriktning på barnomsorg, socialt arbete inom barnpsykiatrin, hälsovård på en nivå, barndaghem, kli- nisk psykologi med inriktning på barn och barnomsorg, välfärds- tjänster i både statlig och privat regi riktade mot barn, samt barn- psykiatri. Politikerna valdes från många partier, men inte från alla. De intervjuade tillförde , , Socialdemo- kraterna och . Politikerna var antingen högt uppsatta inom partiorganisationerna på kommun- eller länsnivå, eller riks- dagsledamöter. Begreppet policy-skapare är ganska vagt, och med detta menar jag de som, även om de inte är direkt involverade som politiker, ändå spelar en central roll i att yrkesmässigt forma den officiella politiken och rikets lagar. Respondenter i denna kategori var bland andra högt uppsatta rådgivare och/eller människor som innehade högre chefspositioner i icke-statliga organisationer; poli- tiska sakkunniga; tjänstemän i den offentliga sektorn med ett kon- kret och stort ansvar för områden med relevans för ämnet för den här undersökningen; högt uppsatta rådgivare inom ; medlemmar i relevanta statliga eller parlamentariska kommittéer; samt slutligen andra som innehaft strategiska positioner inom den svenska statsapparaten för främjandet av barns välfärd. De akade- miska respondenterna valdes slutligen för att täcka in ett brett fält med betydelse för studien och befann sig oftast på en högre nivå i hierarkin (alltså docenter eller professorer). Relevanta ämnesområ- den inkluderade barnomsorg, könsrelationer, etnicitet, barnpsyki- atri. Två saker är viktiga när det gäller intervjupersoner. Ett: även om de flesta (men inte alla) av respondenterna gav sin tillåtelse till att bli identifierade med namn så har jag, med hänsyn till analysens karaktär, ändå valt att låta dem förbli anonyma. I och med detta har det blivit svårare att vara utförlig beträffande de kontexter i vilka de verkar (eller förut verkade) då de positioner de innehar annars blir för enkla att identifiera. Två: en förenklad kategorisering gör inte full rättvisa åt komplexiteten i mina respondenters identiteter – många av dem innehade flera olika poster. En individ kunde, till Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn exempel – eller vid olika tillfällen i livet – arbeta praktiskt inom vård- och omsorgssektorn, inneha en chefsposition inom vård- och omsorgssektorn, vara en högt uppsatt forskare, en policy-skapare och en förälder. Ett uttalat mål i undersökningen var att få fram respondenternas synpunkter på: (1) de positiva och de negativa sidorna av barn- och familjeomsorgen så som de själva definierade dem; (2) de stora utmaningarna som systemet har att möta inom de närmaste 5–10 åren, samt deras uppfattning om (a) de strategier de förväntade sig skulle användas för att möta dessa utmaningar och, om det fanns sådana, (b) i så fall vilka strategier som de själva skulle förespråka. På så sätt kunde undersökningen analysera de olika diskurser som deltagarna använde sig av för att göra reda för barn- och familjeomsorgen, och för sina egna erfarenheter (utifrån en rad olika positioner) av samma system. Diskurs-begreppet är omdis- kuterat inom den sociologiska och den metodologiska litteraturen (Finlayson, 1999). Här följer min användning av begreppet sociala teoretiker såsom , Laclau och Mouffe. I detta sammanhang är diskurser meningsuppsättningar som är constitutive of social subjects, organizing social relationships into conceptual frame- works – diskursanalys är således concerned with investigating the variable discursive formations which make it possible for certain statements to be made and attitudes to be held, while others are excluded (Finlayson, 1999: 64; Fairclough, 2001). Så som begreppet används av Laclau och Mouffe (Laclau, 1990) är diskurser centrala för processer av social konstruktion genom vilka vår uppfattning om vad verklighet (naturligtvis också social verklighet) består i förändras. Jag föreslår inte, också detta med utgångspunkt i Laclau och Mouffe (Laclau, 1990), en skarp avgränsning mellan handling och mening (action, meaning). Handlingar, liksom språk, kan konstituera diskursiva objekt (Finlayson, 1999: 65) – och diskursiva formationer kan i sig själva utgöra sociala praktiker eller bidra till den sociala praktikens processer. Studiens resultat visar på konkreta och möjliga representationer, diskurser och förutsättningar inom systemet som bidrar till insti- tutionaliseringen av diskriminerande/rasbaserade tillämpningar och processer. Däremot kan dessa resultat inte användas för att dra Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn kvantitativa slutsatser om dessa processer. Liknande mekanismer måste följas upp genom fortsatt forskning. Det är också viktigt att kort nämna ett av de teoretiska perspek- tiv som har varit centralt för hur jag tolkat materialet. Det tycks allt mer omöjligt att fullt ut förstå dynamiken bakom sociala skillnader utan att förstå hur just ett slags skillnad förhåller sig till åtminstone några andra sociala skillnader i specifika situationer. Här delar jag det tvivel som West och Fenstermaker (1995) uttrycker kring aritmetiska eller additiva perspektiv på sådana förhållanden. Jag delar även deras uppfattning att perspektiv, som fokuserar på de komplexa intersektionerna mellan olika former av makt, är otill- räckliga. I likhet med dem och ett antal andra som skrivit om detta (West & Fenstermaker, 1995; , 2000; Brah, 2001; , 2001; , 2003; de los , 2005), föredrar jag i stället att fokusera på de olika sätt på vilka olika former av förtryck (i föreliggande fall centrerade kring kön, etnicitet och ålder) ömse- sidigt konstituerar varandra på komplexa och ofta motsägelsefulla sätt. Även om det här kapitlet inte först och främst fokuserar på teoretiska överväganden om begreppen intersektionalitet eller ömsesidigt skapande (mutual constitution) (jfr Pringle, kom- mande) så är dessa begrepp ändå viktiga för mycket av analysen i föreliggande text, och används också (jfr också de los , 2005: 242–50). Härnäst diskuterar jag ett antal nyckelfrågor som kommit fram i min svenska undersökning. En kritisk analys av dessa kan synlig- göra potentiella rasistiska och/eller etniskt diskriminerande proces- ser inom den svenska barnomsorgen, och samhället i stort. Frågor med utgångspunkt i studien Språket i svensk välfärdsforskning, politik och praktik Studien tydliggjorde att språkbruket i var radikalt annor- lunda jämfört med det som jag kände igen från det , där jag hade arbetat som socialarbetare och forskat kring och undervisat i socialt arbete, socialpolitik och sociologi . Det mest uppenbara exemplet på denna skillnad handlar om ordet invandrare (enklast översatt till engelskans immigrant). Att döma av det språk som respondenterna använde under mina intervjuer nyttjades ordet ofta för att beteckna inte endast männi- Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn skor som har kommit till från andra länder, utan dessutom – och mer övergripande – för att beskriva också de barn som de i sin tur fött i , och ibland också barn födda av människor som fötts i av föräldrar som invandrat från andra länder. Och med respondenter menar jag här inte bara vård- och omsorgsarbetare, politiker, policy-skapare inom vård och omsorg, och akademiker som ägnar sig åt omsorgsfrågor; utan också föräldrar som en gång varit flyktingar, eller vars föräldrar varit flyktingar. Jag fick också lära mig av en föräldrarespondent (en svensk kvinna, född i , med en svart6 afrikansk far och en vit svensk mor) att detta allmänna bruk av begreppet invand- rare fortfarande genomsyrar vissa halvofficiella anvisningar och dokument i , trots att det inte är formellt accepterat: RESPONDENT: Jag kontaktades faktiskt av arbetsförmedlingen i samband med ett projekt om Det var riktat mot andra generationens invandrare och jag undrade hur jag hade blivit regi- strerad på arbetsförmedlingen. För om jag hade haft blont hår och om jag hade haft en pappa från , till exempel, så tror jag inte att jag skulle ha fått det där brevet som sa att jag skulle komma till just den där kursen och under just den där perioden och så skulle jag för- hoppningsvis få ett jobb. Och om man också tänker på att De använder fortfarande den där terminologin om andra generationens invandrare och tredje generationens invandrare fastän det inte, det är inte lagligt KP: Det är inte en laglig definition men den används fortfarande i offi- ciella dokument? RESPONDENT: Ja precis. Jag kan väl tillägga att man i media och vetenskap ofta använder människor med utländsk bakgrund. I är det helt oacceptabelt att använda ordet invand- rare (immigrant) för att beskriva människor som är födda inom landets gränser. Detta gäller också människor vars föräldrar är födda i . Denna attityd blir särskilt tydlig i när det 6 Jag använder här uttrycket svart så som det ibland används i många engelskspråkiga länder: inte som ett beskrivande men som ett politiskt begrepp, ett begrepp som konnoterar ett motstånd mot en dominerande – och likaledes politisk – vithet (whiteness) (jfr , 1990; Dominelli, 1988). Jag inser naturligtvis att detta, i likhet med alla andra uttryck, inte är ett oproblematiskt begrepp och att det är öppet för kritik (, 1994) – bland annat på grundval av att det riskerar att utplåna viktiga kulturella skillnader och/eller antyda gemensamma intresseområden där inga sådana egentligen existerar (Modood, 1988). Således använder jag här uttrycket svart för att skissera den sannolika politiska och sociala position som kvinnans far (och hon själv, dessutom) innehar i ett konventionellt svenskt samhälle där rasbaserad diskriminering och förtryck råder. En mer fullständig förståelse av deras sociala och politiska positioner skulle förstås kräva att vi reflekterade över hur frågor som rasism och etnicitet har samverkat i olika skeden i deras liv med andra förtrycksdimensioner, såsom sexism, åldersdiskriminering och klassfrågor. Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn handlar om välfärdsforskning, politik och praktik, något man också kan läsa sig till i ledande brittiska, akademiska böcker om socialt arbete (jfr t. ex. Dominelli, 2002). Kort sagt skulle en diskurs kring personer med invandrarbakgrund, så som den existerar på ett var- dagligt plan i , betraktas som utestängande på gränsen till uttalat rasistisk i brittiskt välfärdsarbete, och också i stor utsträck- ning i det brittiska samhället som helhet. Frågan om vem som inkluderas i kategorin invandrare – och det sätt på vilket de inkluderas – väcker också viktiga frågor. Jag fick till exempel höra av ett flertal av respondenterna med yrkes- bakgrund inom välfärdssektorn att det finns en miljon personer med invandrarbakgrund bland nio miljoner invå- nare. Det är uppenbart att denna siffra inkluderar många olika nationaliteter och kulturella grupper, bland annat människor från de nordiska länderna och från andra europeiska länder (Kamali, 1997: 74–75). I själva verket utgör fortfarande just européer och nordbor majoriteten av människorna i med invandrarbak- grund, även om deras andel har minskat under de senaste decenni- erna. 2001 utgjorde utomeuropéer fortfarande mindre än en tredje- del av alla de som har invandrarbakgrund i . Å andra sidan, när vissa av respondenterna med en yrkesmässig bakgrund inom välfärdsarbete, policyskapande och politik diskute- rade invandrare som ett problemområde i det svenska samhäl- let var det ofta tydligt genom sammanhanget att de endast avsåg vissa grupper av invandrare. Framför allt var det uppenbart att de ofta menade människor som bekänner sig till islamsk tro. Ett ofta förekommande exempel på detta i intervjuerna handlar om kroppslig bestraffning och uppfattningen att invandrare inte alltid följer den gängse svenska inställningen, d.v.s. att kroppslig bestraffning inte ska användas, och att kroppslig bestraffning är lika med fysisk misshandel. Här talar till exempel en sköterska i en mellansvensk stad, vars arbetsuppgifter går ut på att övervaka häl- soutvecklingen för barn från födseln till . Hon berättar om de kulturella skillnaderna mellan människor från arabländerna och människor från när det handlar om vuxenrelationer. När jag frågar henne om hon tror att det finns några andra kultu- rella skillnader svarar hon: RESPONDENT: Hur de beter sig mot sina barn – för här i kan du liksom inte ta så här eller ta i örat eller nåt – du kan inte göra det i [] hur de uppfostrar sina barn, de gör det på ett annat sätt än vi gör. För här pratar du med dina barn mer än de gör. Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn tror att de kan ta dem hårt i nacken och ta dem i örat och det är hår- dare, den sortens fostran, än den vi har och det är en stor skillnad. Jag kommer att diskutera frågan om våld mot barn mer utförligt senare i kapitlet. Här vill jag endast poängtera, att i ett antal av intervjuerna med vård- och omsorgsarbetare, och med chefer inom samma sektor, frågade jag respondenterna huruvida de invandrar- familjer som uppvisade ett våldsamt beteende mot sina barn någonsin var av engelskt ursprung. Det bör påpekas att det är all- mänt känt att ett visst mått av kroppslig bestraffning accepteras av en stor majoritet av den engelska befolkningen som ett acceptabelt sätt att kontrollera sina barn – en inställning som dels rättfärdiga- des av tidigare lagstiftning men som också, alldeles , före- språkades av den nuvarande regeringen i . Ett antal av mina respondenter blev förvånade över frågan. Det kan naturligtvis ha funnits olika skäl för detta. Ett kan vara de grän- ser som just dessa respondenter avser med begreppet invandrare i denna kontext. Som exempel följer ett utdrag från samma respondent. Hon har just pratat om våldet mot barn i arabiska familjer: KP: [] för mig är det mycket intressant, för jag kommer från ett land, , där man [brittiska människor] också behandlar barn precis så – vi har ingen lag som förbjuder kroppslig bestraffning och tvärtom så tycker många människor att barn behöver lite smisk för att de ska få en bra fostran [] om du hade jobbat med en eng- elsk familj hade du kanske haft exakt samma problem. RESPONDENT: Jag har varit i och jag tycker att ni är mer som vi är här i än som de är i de arabiska länderna. Deras röster till exempel, de skriker mer åt varandra och det verkar som om de är argare, eller också uttrycker de sig mer ilsket än vi gör. Jag tror nog att svenskar kan skrika åt varandra också, men det verkar som om de är argare än vad vi är. De uttrycker sig så. Då frågade jag henne om det inte kunde handla om att människor från en annan kultur helt enkelt uttryckte sig så, snarare än att det handlade om ilska. Och hon svarade: Det vet vi ju inte för jag förstår inte vad de säger [] jag tänker att de här invandrarna, mer tror jag [de] från arabiska länder – jag tycker det är en stor skillnad. Och här ett annat perspektiv från en annan respondent, men i samma ämne. Hon är en utbildad psykolog som arbetar som rådgi- Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn vare åt regeringen. I följande utdrag diskuterar vi svenska myndig- heters attityder till olika etniska grupper: RESPONDENT: Jag är rädd för att vi behandlar invandrare på olika sätt, så om du har engelska som modersmål och om du är vit så hamnar du i gräddfilen tror jag KP: Jag undrade faktiskt över det [] RESPONDENT: Jag tror att det är så, tyvärr. KP: Så det beror liksom på vilken grupp invandrare du kommer från, om man ska vara uppriktig. RESPONDENT: Ja och man mörkar den här attityden väldigt naturligt Man visar inte Du vet, att man låtsas som om attityden inte existerar. Så gör vi. Ur ett mer personligt perspektiv kan jag säga, att i min femåriga erfarenhet av svenskt vardagsliv har jag aldrig hört att man pratat om vare sig britter eller amerikaner som invandrare. Således kan det på grundval av det kvalitativa materialet i studien anses rimligt att begreppet invandrare inte enbart utgör en del av en domine- rande offentlig diskurs som särskiljer stora grupper medborgare från det övriga samhället, endast med utgångspunkten att de tillhör en främmande kultur. Det kan också anses troligt att diskursen skiljer ut vilka främmande kulturer detta gäller. Dessutom verkar det som om det svenska bruket av ordet invandrare besitter djup- gående utestängande och nedsättande konnotationer – något som också gäller då ordet används av vissa välfärdsarbetare och policy- skapare. Detta är centralt av flera skäl, varav följande är särskilt viktigt. Som (2003) har påpekat i sin jämförelse av de israe- liska och de svenska välfärdssystemen, är ett av kännetecknen på det senare den beredvillighet med vilken statliga välfärdstjänstemän utnyttjar den förhållandevis höga självbestämmanderätt som står dem till buds. Den avgörande frågan blir då vilka kriterier som dessa tjänstemän använder sig av när de fattar sina beslut – och i hur stor utsträckning dessa kriterier är påverkade av personliga eller institutionella rasbaserade och etniska fördomar. Som vi just har sett så antyddes det, av vissa av studiens respondenter med en yrkesmässig bakgrund inom välfärdssektorn, att skilda attityder till olika etniska grupper förekommer. Dessa skilda attityder kan också grundas på vad jag måste beskriva som fördomar eller rasistiska föreställningar. Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn Om så är fallet är det avgörande att de som arbetar inom väl- färdssektorn – policy-skapare, chefer och arbetare – får en bra trä- ning och utbildning som kan hjälpa dem att förstå dessa svåra frå- gor. Denna förståelse skulle hjälpa dem att motverka fördomar och stereotypiskt tänkande, inte endast på det individuella planet utan också inom de institutioner där de verkar (Pringle, 1995).