sou · GUB396d2 · 2007-01-01 00:00:00 — När det gäller hanteringen av pornografi i allmänhet är det bestämmelsen i § 234 som anger det straffbara området. Detta är för det första avgränsat till försäljning och därmed omfattas inte lån, byten m.m. Vidare skall det röra sig om en person (och detta skall täckas av uppsåtet) och att det är fråga om bilder eller motsvarande. text kan inte falla in under bestämmelsens tillämpningsområde.61 För att en bild skall anses som otuktig (varom mera i nästa avsnitt) krävs att det är en detaljerad och starkt anstötlig framställning av sexuell natur som därtill saknar konstnär- ligt, vetenskapligt eller undervisningsmässigt värde. Det finns särskilda straffregler för att skydda barn i samband med pornografiska framställningar. I strafflagen § 235 kriminaliseras att sälja eller på annat sätt sprida barnpornografi.62 Även innehav av vissa typer av material är straffbelagt.63 Bestämmelsen lyder: Den, som udbreder utugtige fotografier eller film, andre utugtige visuelle gengivelser eller lignende af personer , straffes med bøde eller fængsel indtil eller under særligt skærpende omstændigheder med fængsel indtil . Som særligt skærpende omstændigheder anses navnlig tilfælde, hvor barnets liv udsættes for fare, hvor der anvendes grov vold, hvor der forvoldes barnet alvorlig 60Waaben s. 65. 61Waaben s. 66. 62Det kan noteras att det är förbjudet att ha personer som modeller i pornografiska sammanhang, § 230, se /, Strafansvar (2002) s. 208. 63Lov 1100 af . skade, eller hvor der er tale om udbredelse af mere systematisk eller organiseret karakter. Den, som besidder eller mod vederlag gør sig bekendt med utugtige fotografier eller film, andre utugtige visuelle gengivelser eller lignende af personer , straffes med bøde eller fængsel indtil . Bestemmelsen i stk. 2 omfatter ikke besiddelse af utugtige billeder af en person, der er fyldt , hvis den pågældende har givet sit samtykke til besiddelsen. Det kan noteras att det var efter viss tveksamhet som man ny- kriminaliserade på detta område. Dels fanns det redan regler som i sak straffbelade de handlingar som det var fråga om, dels var man osäker på vilka de praktiska konsekvenserna av ett förbud skulle bli. Det avgörande argumentet fick bli behovet av att skydda barn för att utsättas för nyproduktion av dylikt material genom att strypa tillgången och därmed marknaden som sådan.64 När det gäller avgränsningen av det straffbara området är ut- gångspunkten att bilder av barn i samlagssituationer eller där annat könsumgänge förekommer är otuktiga i lagens mening. Utöver dessa klara fall måste bedömningen utgå från om bilderna visar ett barn som deltar i någon form av sexuell akt eller där det måste an- tas att barnet utsatts för en grovt kränkande handling, t.ex. att barnet använts som modell vid fotografering av sexuellt präglade beröringar. Utanför det straffbara området faller allmänna naken- bilder på barn, t.ex. vid en strand eller under lek.65 Även bilder som i övrigt uppfyller bestämmelsens krav, men där barnet inte fram- ställs i en sexuell situation faller utanför det straffbara området. I dansk rätt har man tidigare inte tagit 18-årsgränsen som en given utgångspunkt för vem som skall anses vara ett barn, utan i stället har det ansetts att barn omfattar personer vars fysiska utveckling hänför dem till gruppen personer under 15 år.66 Detta ändrades 2002, då bestämmelsens nuvarande gräns på 18 infördes, inte minst för att skulle uppfylla vissa folkrättsliga förpliktelser angående skydd av barn och där barn angetts som personer under 18 år.67 Det är intressant att notera att man i för- arbetena anger att gränsen skall vara absolut, dvs. att det inte skall 64Se genomgången i 1994 LSF 38 avsnitt 2.3. 651994 LSF 38 avsnitt 2.4. 662002/1 LSF 117, avsnitt 2.1.4. och Waaben s. 67. 672002/1 LSF 117, avsnitt 2.5.3.3. ha någon betydelse om en person ser yngre ut än sin faktiska ålder för straffbarhet. I förarbetena menar man att dock att de internationella konven- tioner som är bunden av inte hindrar att 15-årsregeln dyker upp igen.68 I tredje stycket regleras fall då den som är gett samtycke till framställningen. Huruvida giltigt samtycke är för handen måste avgöras utifrån samtliga föreliggande omstän- digheter, där faktorer som mognad, missbruk av förtroende och annat bör vägas in. Som exempel ges att en pojkvän till en flicka på 17 kan inneha bilder på henne som i och för sig kan betecknas som otuktiga, men där innehavet inte bör omfattas av straffansvar. I fall där det föreligger en mindre nära koppling mellan de inblan- dade gäller däremot att undantagsbestämmelsen mera sällan kan tänkas vara tillämplig. Rent tekniskt omfattar bestämmelsen fotografier, film och liknande. Före lagändringarna 2002 omfattades inte teckningar och dataanimationer av straffbestämmelsen, även om de har en närmast total likhet med verkliga bilder. Genom lagändringar och betoning- en av framställning utvidgades kriminaliseringen till att omfatta också fiktiva bilder.69 Det avgörande är om framställningen har en likhet med verkliga bilder, material som klart är att beteckna som teckningar eller målningar etc. omfattas ej. För det fall bilderna skulle ha något konstnärligt värde bortfaller också straffansvar, även om de objektivt sett i övrigt faller in under gärningsbeskriv- ningen.70 Rättspraxis synes vara tämligen sträng, där ostraffade och i övrigt skötsamma personer regelmässigt tycks dömas till fängelse.71 Bestämmelsen om s.k. ärekränkning avser att skydda såväl den yttre aspekten av en persons heder – dvs. hur denna uppfattas av andra – och den inre, dvs. hur man subjektivt uppfattar sitt egenvärde.72 Det är tydligt att skyddet för äran är något kultur- och 682002/1 LSF 117, avsnitt 2.5.3. 692002/1 LSF 117, avsnitt 2.5.3.4. 702002/1 LSF 117, avsnitt 2.14. och 2.5.3.4. 71Se UfR 2003 s. 255. 72Waaben s. 213. tidsbestämt och därmed är tolkningen av det straffbara områdets omfång beroende av det omgivande samhällets värderingar. Vidare står det klart att straffbestämmelserna på detta område innebär en begränsning av yttrandefriheten. I det ligger att det finns gränser för hur långt rättsordningen kan genomtvinga normer om hänsyns- fullhet, korrekthet m.m. i enskildas uttalanden. Med hänsyn till detta kan bara de klara överträdelserna av det acceptabla krimina- liseras.73 Till detta kommer att det är svårt att fånga det straffbara området i exakta bestämmelser, varför det blir domstolarnas uppgift att fastställa utrymmet för acceptabla yttranden. Även det inbjuder till försiktighet. Det är i §§ 267–269 straffloven som reglerna om förtal – ärekränk- ning – återfinns i dansk rätt. Bestämmelsen i § 267 lyder: Den, som krænker en andens ære ved fornærmelige ord eller handlinger eller ved at fremsætte eller udbrede sigtelser for et forhold, der er egnet til at nedsætte den fornærmede i medborgeres agtelse, straffes med bøde eller fængsel indtil 4 måneder. Till detta kommer ett straffansvar för ogrundade sakpåståenden enligt § 268. Er en sigtelse fremsat eller udbredt mod bedre vidende, eller har gerningsmanden savnet rimelig grund til at anse den for sand, straffes gerningsmanden for bagvaskelse, og den i § 267 nævnte straf kan da stige til fængsel . Gärningen enligt § 267 kan bestå i att yttra sig nedvärderande eller i ett påstående att någon gjort eller underlåtit något visst som i sig medför en nedsättande verkan för den enskildes aktning.74 Brottet är ett uppsåtsbrott. De senare fallen rör t.ex. allvarliga, straffbelag- da handlingar, grovt maktmissbruk och grov försumlighet vid ut- förandet av offentliga plikter. Inte bara raka beskyllningar eller sakpåståenden omfattas, utan även antydningar som åstadkoms genom retoriska frågor m.m.75 Utanför det straffbara området faller påståenden om att en person är obegåvad, ointressant, obehaglig eller liknande. Även helt korrekta påståenden, som visserligen kan 73Waaben s. 214. 74Van /, Strafansvar (2002) s. 219. 75Waaben s. 219. vara negativa för den de drabbar är straffria om de framförs på ett sätt som visar att syftet inte varit att kränka en enskild utan att upplysa om vissa sakförhållanden.76 I vissa fall kan dock straffansvar komma ifråga också för sådana mer allmänna nedvärderande omdömen, nämligen i fall då den ställningen en person intar gör denne särskilt känslig för dylika påhopp, verksamheter där det till exempel skulle vara uppenbart oetiskt att verka om påståendena var riktiga. I rättspraxis har på- ståenden om att en restaurangägare använt hälsofarligt kött, att en tidigare anställd stulit och att en tidning är nazistisk ansetts straffbara som sådana påståenden eller beskyllningar.77 Till dessa gränsdragningsfrågor finns anledning att återkomma nedan i praxisgenomgången, men det kan redan här observeras att det är sakpåståendena som i rättspraxis haft störst betydelse.78 När det gäller sakpåståenden ligger det i sakens natur att det kan föras sanningsbevisning om förhållandena. Vidare är det klart att det måste företas en värderande bedömning av vilka typer av påståenden som är etiskt försvarbara i ett visst sammanhang. Detta kan variera beroende på t.ex. om den berörde är privatperson, journalist eller offentligt anställd. När det gäller den första typen av kränkningar så har det inte betydelse hur mycket ära eller heder eller ära den kränkte har, bedömningen skall ske utefter en objektiv måttstock. Av detta följer att barn eller andra skyddslösa inte har ett starkare skydd och att kriminella eller annars hårdföra personer inte har ett sämre.79 Däremot skall bestämmelsen tillämpas med hänsyn till de konkreta omständigheterna på ett sätt som medger att högre krav på åter- hållsamhet krävs i vissa sammanhang än i andra, t.ex. uttalanden i tidningsartiklar visavi i en krets av arbetskamrater. Denna typ av yttringar sammanfattas ibland som uttryck för ringaktning och innefattar uttryck som är förringande, hånfulla, nedvärderande eller föraktfulla. På detta område kan inte sannings- bevisning föras. Exempel på denna typ av påhopp kan bestå i att benämna någon svin eller horson, att likna någons tal vid drucket pladder, samt en person vid en lydig hund.80 76Waaben s. 221. 77Van /, Strafansvar (2002) s. 219. 78Waaben s. 218. 79Waaben s. 216. Här råder alltså ingen motsvarighet till den amerikanska utveckling där vi sett att vissa personer genom sina egna handlingar har gjort sig själva immuna mot förtal. 80Waaben s. 223. Enligt dansk rätt är det möjligt att förtala inte bara enskilda per- soner och grupper av enskilda som är någorlunda lätt identifierbar, utan även juridiska personer såsom offentliga myndigheter och företag.81 Däremot kan inte juridiska personer ansvara för brott mot bestämmelsen, utan det ansvaret får enskilda företrädare bära.82 När det gäller ansvar för spridningen spelar det i sig ingen roll om det är fråga om ett ursprungligt yttrande eller vidarespridning av det man hört från andra. fall av spridning utgörs av det som offentliggörs i tryckt skrift eller på offentliga möten. I övrigt får en konkret bedömning göras av omständigheterna i fallet. Sam- tal mellan enskilda torde endast sällan kunna innefatta spridning i lagens mening, särskilt om det gäller förhållanden i familjekretsen eller till personer som har ett berättigat intresse (t.ex. yrkesmässigt) att få ta del av uttalandena.83 I § 269 finns bestämmelser om användning av sanningsbevis och undantag från straffansvar. Det rör sig i huvudsak om tre situa- tioner där straffansvar inte kan komma ifråga. Ett påstående är för det första straffritt om den som spritt det kan påvisa att det är sant. För det andra undgår man straff om uppgiften var frambragd i god tro. är det likaledes straffritt att kränka andra om personen var förpliktad att uttala sig eller handlade för att skydda ett berät- tigat allmänt eller enskilt intresse. Denna bestämmelse kan sägas ge uttryck för ett materiellt skydd för yttrandefriheten i dansk rätt, där det ges utrymme för att inom ramen för en förtalsprocess väga in frågor om allmänintresse. Just yttranden inom det politiska livet faller ofta inom detta ansvarsfriande område, så det kan sägas att denna typ av yttranden har en viss privilegierad ställning.84 Även i ett fjärde fall – då det straffbara uttalandet i sig var framprovocerat av en otillbörlig handling av den förtalade – kan straff också bort- falla (se § 272).85 I första stycket § 269 anges att ett påstående är straffritt om det är sant. Utgångspunkten är här, liksom vi sett i t.ex. och , att man med hänsyn till yttrandefriheten alltid har 81Waaben s. 217 f. 82Se t.ex. UfR 1983 s. 1055 H. 83Waaben s. 224. 84Zahle, Institutioner og regulering (2003) s. 194. 85Vidare finns en bestämmelse om att dessa mål skall behandlas skyndsamt, § 275 a. rätt att säga sanningen.86 Här framhålls också att det finns en skyddsaspekt i att den förtalade får en domstols dom på att ett på- stående inte var sant, i stället för det betydligt mindre upprättande konstaterandet att denne kränkts av uttalandena ifråga. En begräns- ning av sanningsbevisningen kan dock krävas för att inte själva äre- kränkningsprocessen skall riskera att motverka sitt syfte. Det kan vara så att det för att bevisa att ett påstående inte är sant så måste många intima och inte helt bekväma förhållanden offentliggöras, vilket kan leda till lika mycket skada som det ursprungliga yttran- det. Därför finns i §§ 270 och 271 vissa begränsningar för bevis- föringen. Det första fallet är då påståendet är av en sådan natur att gärningen bättre bedöms såsom ett ringaktande yttrande (där sanningsbevisning inte är möjlig) och det andra är fall där det inte är rimligt att tillåta sanningsbevisning, såsom om förhållanden långt tillbaka i tiden.87 När en enskild har en plikt eller en rätt att uttala sig kan man inte bestraffas för innehållet i det framförda. Med plikter avses sådana lagstadgade skyldigheter att uttala sig som kan följa av t.ex. vittnesplikt och de krav på att till myndigheter lämna uppgifter som inte sällan följer av särskild lagstiftning på olika områden. Även olika slag av anmälningsskyldigheter (t.ex. vid olyckor) faller in under detta undantag. För straffrihet krävs dock att uttalandet kan ses som ett berättigat led i uppfyllandet av den aktuella för- pliktelsen, varför inte varje påstående i en sådan situation går fri.88 I vissa fall kan ett uttalande som uppenbart sker för att skydda eller tillvarata ett allmänt intresse också vara straffritt enligt denna bestämmelse. Här finns en säkerhetsventil som skall göra det möjligt att utan straffrättsligt ansvar uppmärksamma allmänheten på vissa förhållanden som visserligen kan vara kränkande för den gäller. Det skall röra frågor av samhällelig natur, t.ex. frågor om stat eller kommun, centrala utvecklingstendenser eller frågor som berör en större del av befolkningen. Det intresse som skall skyddas kan vara av olika slag – politiskt, ekonomiskt eller ideellt i något annat avseende än politiskt. Offentliggörandet måste vara berätti- gat, vilket innebär att det inte räcker att den enskilda ansågs sig ha en rätt att sprida uppgifterna på grund av deras allmänintresse, utan 86Waaben s. 227. 87Waaben s. 228. 88Waaben s. 229 f. att man även vid en objektiv bedömning kommer fram till en sådan slutsats.89 omfattas fall då en enskild uttalar sig för att tillvarata egna eller andras intressen i en snävare mening. Det gäller fall då någon t.ex. vänder sig till polismyndigheten med en anmälan riktad mot en annan person, då det kan vara fråga om att skydda sig själv eller att skydda andra från brott. Även andra typer av uppgifter som lämnas till myndigheter i deras rättsvårdande eller övervakande funktion omfattas, liksom uttalanden som sker för att tillvarata en parts intressen i en pågående rättsprocess. På det senare området finns utrymme för att nyttja ganska kraftiga och överdrivna karak- teriseringar av en motpart, men helt fritt är det inte ens i sådana situationer.90 Gemensamt för detta undantag är att uttalandena måste vara framförda i god tro, dvs. att den som yttrar sig har gjort detta i överensstämmelse med vad han eller hon verkligen trott. Ett alltför långt draget krav på att bara sanna påståenden kan spridas straffritt skulle dock medföra en väsentlig inskränkning i möjligheterna att diskutera frågor av allmänt intresse, varför man också gjort undantag för påståenden som det funnits god grund att tro att de var sanna. Detta kommer att framgå i genomgången av rättspraxis nedan. 2.6.4Nyare rättspraxis och betydelse En kortfattad genomgång av nyare rättspraxis på förtalsområdet kan tjäna till att ge en ögonblicksbild av hur de danska domstolarna bedömer lagstiftningens praktiska innebörd. En sak som tidigt blir tydlig är att detta rättsområde kommit att påverkas genom Europa- konventionens allt starkare genomslag, inte minst i en konstitu- tionell miljö som den danska, där yttrandefrihetsskyddet i hög grad uppfattats som formellt. I genomgången av rättspraxis skall nämnas några fall från senare tid som illustrerar detta. 89Waaben s. 230. 90Waaben s. 231. 2.6.4.2Rapportering av påståenden från enskilda och myndigheter Redogörelser för vad andra anser kan leda till problem i publicis- tiska sammanhang och en fråga är i vilken mån ett offentliggörande av en annan persons eller myndighets uppfattning genom citat eller liknande kan leda till ansvar. I fallet UfR 1997 s. 259 H gällde det uttalanden om några advokaters hanterande av en affärsuppgörelse som en tidning gav publicitet åt. Højesteret friade redaktören och journalisten för att ha spritt yttrandet med hänvisning till Europa- konventionens skydd av yttrandefriheten samt till att allmänintres- set av en vidsträckt möjlighet för media att rapportera om saker vägde tyngre än de inblandades heder. Den danska Højesteret hade i UfR 2002 s. 2398 H att ta ställ- ning till om påståenden om en omtalad affärsmans tidigare narko- tikamissbruk kunde anses straffbara. Även här handlade det i viss mån om vidareföring av andras påståenden. Domstolen fäste vikt vid att den uppmärksamhet som affärsmannen omgavs av inte hade något att göra med den (aldrig prövade) misstanke som polisen haft om inblandning i narkotikabrott. Sakpåståen- dena stöddes enbart på dessa misstankar och några uppgifter av privatpersoner som inte ansågs kunna väga särskilt tungt. Artik- larna handlade om ett nytt projekt inom näringslivet, varför skälet till att nu dra upp de misstankar som tidigare funnits var av sensationssökande natur. Tidningens redaktör och journalisten som författat artikeln fälldes till ansvar. En kvinna var misstänkt för att under en anställning på ett vård- hem ha orsakat flera personers död. Hon friades i sista instans av Højesteret och därefter fortsatte fallet att uppmärksammas. Nära efter den friande domen publicerade en tidning rubriken : hon dödade 12. I UfR 2003 624 H befanns publiceringen ha kränkt kvinnan. I avvägningen mellan pressfrihet och skydd mot ärekränkningar fästes särskild vikt vid skydd av oskuldspresumtionen (artikel 6) och man fann att tidningens redaktör inte kunde gå fri från ansvar enligt § 269 bestämmelser om allmänt intresse och konventionens artikel 10, utan att offentlig- görandet gick över gränser för det tillåtna. Bedömningen vilade i hög grad på att fallet inte hade nyhetsvärde och att det fanns en friande dom. Ett liknande fall är UfR 2004 s. 1773 H. Där hade en person först fällts för pedofili, men senare friats från anklagelsen i överrätt. En tidning slog upp detta stort med en framsidesintervju med modern till ett av de barn som skulle ha utsatts och hon fällde ett antal mycket nedsättande omdömen om den tilltalade, av karak- tären Han är en pedofil. Domstolen noterade att rapporteringens utformning inte kunde undgå att uppfattas som sensationssökande, men betonade att domstolarnas straffrättsliga bedömningar är en sak som det finns berättigat allmänintresse för, att utformningen av inslaget huvudsakligen gav intrycket av att man förmedlade moderns personliga uppfattning samt att personen ifråga inte nämnts vid namn eller direkt pekats ut samt att de som av uppgifterna i tid- ningen kunde identifiera mannen ifråga troligen ändå känt till saken. Sammantaget ansågs inte kriterierna för straffansvar enligt § 267 vara uppfyllda. Även i detta fall betonades att frågan om straffansvar måste bedömas efter en helhetsbedömning av de kon- kreta omständigheterna i ljuset av artikel 10 i . Den avgörande faktorn i dessa fyra fall är att det i de friande domarna finns en betoning av att kommentera något som ändå är brett uppmärksammat. I de andra fallen, där det fälldes till ansvar, handlar det mer uppenbart om sensationsjournalistik eftersom offentliggörandet skett långt efter rättssaken eller händelsen ifråga var avslutad. Även det förhållandet att en myndighet angetts som uppgiftslämnare och inte en inblandad privatperson ger en viss trovärdighet åt anklagelsen som gör denna mer kränkande och det är fallet i båda de fällande domarna. Mot denna bakgrund framstår avgörandena som förenliga, det första motsägelsefulla intrycket till trots. Att tillskriva andra personer vissa uppfattningar eller anklaga dem för olika typer av gärningar eller egenskaper är ytterligare en undergrupp av förtalande uttalanden.91 Ett fall som blandar rasis- tiska uttalanden och förtal kom upp i UfR 2003 s. 2044 H. Där hade en politiker under utövandet av sin politiska verksamhet an- fört att en annan politiker (ledaren för ett större parti i ) hade rasistiska åsikter. Domstolen kom att först försöka utröna vad ett sådant påstående kunde anses betyda i det aktuella sammanhanget. Efter viss spetsfundig argumentation med hjälp av ordböcker m.m. kom man fram till att uttalandet kunde tolkas på 91 Se även Waaben s. 220 för äldre fall på området. tre olika sätt samt en rimlig tolkning var att uttalandet inte avsåg annat än att politikern i fråga ville göra skillnad på folk utifrån deras ursprung.92 Givet att det var fråga om ett värdeomdöme – och här anknöts direkt till praxis – låg denna typ av uttalanden inte inom ramen för vad som kunde anses som otill- börligt enligt strafflagen. Gärningen var därmed straffri. Det är intressant att notera att den danska domstolen som stöd för sin argumentation anger att ett annat utslag hade lett till en fällande dom utav , något som visar det genomslag som konventionen börjar få i dansk rätt.93 Att kalla en person för tvångslögnare (lystløgner) befanns i UfR 2004 s. 1669 Ø inte vara straffbart som ärekränkning. Om- ständigheterna var dock särpräglade. Den tilltalade hade agerat vittne under en i media mycket uppmärksammad rättegång mot den förtalade och fällt yttrandet under vittnesmålet. Till saken hör också att den förtalade i den rättegången erkänt brott (bedrägeri m.m.) samt fällt nedlåtande omdömen om den person som senare vittnade och då fällde det omtvistade yttrandet. Sammantaget menade domstolarna att det inte fanns skäl att anse uttalandet som straffbar ärekränkning. Det mest uppseendeväckande med fallet är väl egentligen att man alls överväger att fälla någon för ärekränk- ning för vittnesuttalanden som sker under en rättegång, något som visar att undantaget för vittnessituationer i § 269 inte är absolut. I båda dessa fall bör hänsyn tas till att det gällde ganska speciella situationer då skyddet av yttrandefriheten bör vara särskilt starkt och att det även gällde yttranden som inte behöver tolkas helt bokstavligt, utan måste ses i sin kontext, en kontext som bland annat innefattade stridigheter mellan de inblandade parterna. Här kan t.ex. jämföras med de tyska reglerna om en rätt till svar på tal i sådana situationer. Anklagelser om brott ses som tämligen allvarliga företeelser, sär- skilt när det gäller personer som inte har någon framträdande ställ- ning och det kan man tydligt se i hur de danska domstolarna be- handlat dylika ärenden. Ett fall som behandlar denna typ av fråga är 92Man avvisade t.ex. tolkningen att påståendet var liktydigt med att påstå att personen var nazist, se ovan.