sou · GUB324 · 2007-01-01 00:00:00 — Detta är en lägre siffra jämfört med föregående år och ett skäl till minskningen har angetts vara att dagverksamheten oftare integreras i den övriga verksamheten i det särskilda boendet.8 hade drygt 2 900 personer , varav ca 2 700 bosatta i ordinärt boende, ett beslut om dagverksamhet. 2.1.4Äldre- och handikappomsorg i respektive enskild regi Kommunerna har alltså ansvar för nämnda insatser och tidigare drevs också i stort sett alla hemtjänstenheter och särskilda boenden i regi. Att ansvaret åvilar kommunerna utgör dock inte hinder för att insatserna faktiskt utförs av annan och på detta område har det skett stora organisatoriska förändringar. har på regeringens uppdrag studerat bl.a. omfatt- ningen av konkurrensutsättningen inom äldreomsorgen. Enligt denna studie växer omfattningen av privat utförd vård och omsorg om äldre successivt. –2003 hade kostnadsandelen av kommunernas totala kostnader för vård och omsorg av äldre ökat från 7,3 till 9,1 procent.9 I flertalet kommuner där verksamhet lagts ut på entreprenad avser dessa framförallt drift av särskilda boenden. bodde av de äldre i ett särskilt boende som drevs i enskild regi, dvs. som drivs av enskild vård- och omsorgsgivare, t.ex. bolag, stiftelse eller koope- rativ, som på uppdrag av och mot ersättning av kommunen produ- cerar vård, omsorg och service eller som kommunen köper platser 8Svenska , Aktuellt om äldreomsorgen – s. 30. 9Socialstyrelsen, Konkurrensutsättningen inom äldreomsorgen s. 41. av.10 Av samtliga som bodde i särskilda boende- former bodde i bostäder som drevs i enskild regi.11 Näst mest frekvent är entreprenader för vissa tjänster som städ- ning, inköp av dagligvaror, mattransporter, tillagning av mat och liknande. Vid ovan nämnda tidpunkt var det av samtliga personer med hemtjänst som hade hjälp i enskild regi, dvs. hemtjänst som kommunen har det yttersta ansvaret för men som utförs av annan än kommunen, t.ex. bolag, stiftelse eller kooperativ, på uppdrag av och mot ersättning av kommunen. Mot- svarande siffra för åldersgruppen var . Det har enligt undersökning blivit vanligare med entreprenader också i glesbygds-, landsbygds- och industrikommuner, men ännu är detta vanligast förekommande i stadskommuner. 2.2Avgifter inom äldre- och handikappomsorg 2.2.1Rätten för kommunerna att ta ut avgift Enligt 1 kap. 7 § regeringsformen får kommunerna ta ut skatt för skötseln av sina uppgifter. Kommunernas rätt att ta ut avgifter för den verksamhet de bedriver är däremot inte grundlagsreglerad. Enligt 8 kap. 5 § regeringsformen ska dock kommunernas åligganden och befogenheter bestämmas i lag. Detta innebär att en förutsättning för att avgifter ska få tas ut för sådana prestationer som kommunen är skyldig att tillhandahålla, s.k. obligatorisk verksamhet, är att det finns lagstöd för det. Rätten att ta ut avgifter för icke obligatorisk verksamhet har tidigare ansetts följa av den allmänna kompetensregeln i 2 kap. 1 § kommunallagen (1991:900) (KL) (prop. 1993/94:188 s. 78). En uttrycklig bestämmelse om den kommunala avgiftsmakten infördes och framgår av 8 kap. 3 b § KL att kom- muner får ta ut avgifter för tjänster och nyttigheter som de till- handahåller. För tjänster och nyttigheter som kommunerna är skyl- diga att tillhandahålla får de dock, enligt samma bestämmelse, ta ut avgifter bara om det är särskilt föreskrivet. Vissa tjänster som kom- munen enligt lag är ålagd att utföra, t.ex. enligt LSS, medför inte något kostnadsansvar för den enskilde brukaren. I andra fall har 10Socialstyrelsen, Äldre – vård och omsorg , Kommunala insatser enligt social- tjänstlagen samt hälso- och sjukvårdslagen (Socialtjänststatistiken 2005:2). 11Socialstyrelsen, Funktionshindrade personer , Kommunala insatser enligt social- tjänstlagen samt hälso- och sjukvårdslagen (Socialtjänststatistiken 2005:3). kommunen enligt regleringar i speciallagar rätt att avgiftsbelägga sådana tjänster. Ett exempel på en sådan regel är 8 kap. 2 § SoL, vilken ger kommunerna möjlighet att för vissa sociala tjänster bl.a. inom äldre- och handikappomsorgen, ta ut skäliga avgifter. I för- arbetena har angetts att det normala bör vara att grunderna för av- gifterna eller åtminstone grunderna för avgiftssättningen ska framgå av en av kommunfullmäktige antagen taxa (a. prop. s. 79). Avgifterna för olika tjänster inom äldre- och handikappomsorgen, liksom för andra kommunala tjänster, kan sägas ha olika syften. De kan bl.a. utgöra en finansieringskälla men kan också ha styrande effekter. 2.2.2.1Ur ett historiskt perspektiv12 Avgifterna inom äldreomsorgen har ur ett historiskt perspektiv haft betydelse för att markera naturen av den vård som lämnades i ålderdomshem. Sådan vård övergick utan lagreglering successivt från att vara socialhjälp till att utgöra avgiftsbelagd ser- vice. Kring mitten av konstaterade i sitt betänkande angående ålderdomshem m.m. (SOU 1946:52) att även om någon rättslig förändring av ålderdomshemmens karak- tär inte skett, hade de i praktiken ändå ändrats från att ha utgjort fattigvårdsanstalter till att bli inackorderingshem för även bemed- lade äldre. Först infördes i lag en bestämmelse om avgifts- sättning, vilket i avvaktan på arbetet med att föra samman gällande sociala vårdlagar till en enhetlig författning gjordes i lagen (1956:2) om socialhjälp. Som redogjorts för i avsnitt 2.2.1 ger kommunallagens regler kom- munerna rätt att ta ut avgifter inom det fakultativa området och, med stöd i särskilda föreskrifter, även för viss s.k. obligatorisk verksamhet. Reglerna innebär dock ingen skyldighet att ta ut 12 För en utförligare redogörelse, se DsS 1970:6 s. 8 ff. avgifter, utan den kommunalrättsliga utgångspunkten är att kom- muners medelsbehov för den verksamhet som bedrivs ska täckas med skatt (prop. 1993/94:188 s. 107). Inom äldre- och handikapp- omsorgen sker finansieringen till helt övervägande del genom kommunalskatten. Därtill kommer bidrag från staten bl.a. via sys- temet för kommunalekonomisk utjämning. Även specialdestinerade bidrag förekommer. tillämpas den kommunala finan- sieringsprincipen mellan staten och kommunsektorn. Denna inne- bär att vid statligt beslutade åtgärder som direkt tar sikte på obliga- toriska kommunala verksamheter, ska förändrade kostnader som följer av ett sådant beslut kunna finansieras på annat sätt än genom skatteförändringar. Staten ska alltså antingen förändra det kommu- nalekonomiska utjämningsbidraget (kallades tidigare det generella statsbidraget) eller ge kommunerna möjligheter att förändra sina avgifter för den verksamhet som beslutet gäller. I propositionen 1997/98:113, Nationell handlingsplan för äldre- politiken, fastslog regeringen som två av tre huvudprinciper för äldrepolitiken dels att den ska vara solidariskt finansierad genom skatter, dels att den ska vara tillgänglig efter behov, inte efter köpkraft. Det anfördes att vård och omsorg i grunden ska finansie- ras gemensamt via skatten och regeringen anförde som sin bedöm- ning att allt för höga avgifter för vissa äldre undergräver viljan att delta i den gemensamma finansieringen och hotar förtroen- det för det solidariska systemet (a. prop. s. 1 och s. 65). I samband med maxtaxereformen (se nedan avsnitt 2.2.4 och 2.2.5) utgick regeringen i sina förslag från att äldre- och handikapp- omsorgen även i fortsättningen ska vara solidariskt finansierad med skattemedel och tillgänglig efter behov och inte köpkraft samt an- förde att detta innebär bl.a. att avgifterna inte primärt ska användas som en finansieringskälla för verksamheten (prop. 2000/01:149 s. 15 f.). Avgiftsfinansieringsgraden för kommunernas äldreomsorg upp- gick till . Andelen av kommunernas kostna- der för äldreomsorgen som finansieras enbart genom hemtjänst- avgifterna har uppskattats till ca 1,8 procent.13 13 , Avgifter inom äldre- och handikappomsorg, Lägesbeskrivning 2005 s. 44 f. Avgifter kan vidare användas som styrinstrument. De skulle alltså kunna användas för att påverka den som är i behov av stöd och service att efterfråga en viss inriktning på hjälpen, t.ex. hemtjänst i ordinärt boende eller plats i ett särskilt boende. Avgiftsnivån kan också påverka efterfrågans omfattning. Avgifterna ska därvid lämp- ligen begränsa eventuell överkonsumtion, men de ska inte sättas så högt att någon avstår från hjälp han eller hon har behov av. I gjorda undersökningar förekommer det att äldre och funktionshindrade, som anser sig behöva hjälp i någon form, säger sig avstå helt eller delvis från hemtjänst på grund av avgiften.14 Möjligheterna att i praktiken använda avgifterna inom äldre- och handikappomsorg som styrinstrument är dock begränsade genom dagens regler med bl.a. lagfästa avgiftstak (se nedan avsnitt 2.2.5). En allmän kommunalrättslig princip som finns uttryckt i 8 kap. 3 c § KL är den s.k. självkostnadsprincipen, enligt vilken kom- muner inte får ta ut högre avgifter än som svarar mot kostnaderna för de tjänster eller nyttigheter som kommunen tillhandahåller. Kommunen får alltså inte bestämma sina avgifter till sådana belopp att de tillför kommunen en vinst. Det innebär att inom varje kommunalrättsligt verksamhetsområde får kommunen ta ut samman- lagda avgifter som högst uppgår till den totala kostnaden för de tjänster som tillhandahålls. I princip samtliga kostnader som vid en normal affärsmässig drift är motiverade från företagsekonomisk synpunkt bör kunna läggas till grund för självkostnadsberäkningen. Alla relevanta direkta och indirekta kostnader som verksamheten ger upphov till ska ingå i en självkostnadsberäkning. Såväl externa kostnader och intäkter som alla relevanta interna eller kalkylerade poster ska tas med. Exempel på direkta kostnader är personal- och personalomkostnader (pensionskostnader), material, tjänster och försäkringar. Exempel på indirekta kostnader är lokalkostnader, kapitalkostnader och administrationskostnader. Verksamhetens eventuella andel av kommunens centrala service och administration ska också räknas med (prop. 1993/94:188 s. 84 f.). 14 , Avgifter inom äldre- och handikappomsorg, Lägesbeskrivning 2005 s. 19 f. Hur denna totala kostnad fördelas på de enskilda brukarna är främst en likställighetsfråga, vilket innebär att fördelningen av av- giftsuttaget som huvudregel inte får stå i strid med likställighets- principen. I princip ska således lika avgift utgå för lika prestation om inte något annat följer av speciallagstiftning, såsom är fallet t.ex. enligt socialtjänstlagen (se nedan avsnitt 3.3.1). Inom flera specialreglerade verksamhetsområden finns det sär- skilda regler om självkostnad, t.ex. i 8 kap. 2 § SoL beträffande vissa sociala tjänster. Det finns inte i socialtjänstlagen någon precisering av vad som avses med självkostnad, men det anses allmänt att be- stämmelserna i speciallagstiftningen ger uttryck för en och samma självkostnadsprincip även om den lagtekniska utformningen kan variera (a. prop. s. 82). Socialtjänstlagens begrepp anknyter således till den allmänna principen i kommunallagen. Som angetts i avsnitt 2.2.2.2 överstiger kommunernas kostnader för äldre- och handikappomsorgen vida de sammanlagda avgifts- uttagen, varför självkostnadsprincipen kan sägas ha en försumbar betydelse vid avgiftssättningen för omsorgstagarna. 2.2.4Utvecklingen mot nuvarande avgiftsregler Som nämnts i avsnitt 2.2.2.1 infördes i lagen (1956:2) om socialhjälp en reglering av avgifter för vård i ålderdomshem, 19 a §, och med stöd av denna bestämmelse meddelades närmare föreskrif- ter i kungörelsen (1971:830) om avgifter vid ålderdomshem. Dessa författningar upphävdes då socialtjänstlagen (1980:620) och social- tjänstförordningen (1981:750) trädde 1982. Dessa författ- ningar innehöll bestämmelser om kommunala omsorgsavgifter. I dessa tidigare regleringar gjordes viss skillnad mellan olika bo- endeformer. För social hemhjälp och särskilda boendeformer för service och omvårdnad kunde kommunerna ta ut avgifter enligt grunder som kommunen bestämde, dock ej överstigande kommu- nens självkostnad. Kommunens rätt att själv fastställa avgiftsnivåer gällde dock inte då helinackordering (avgift omfattande boende, mat samt service och omvårdnad i samband med boendet) tillämpades i ett särskilt boende. Avgifterna skulle då enligt 35 § tredje stycket socialtjänstlagen (1980:620) bestämmas så att de boende förbehölls tillräckliga medel för sina personliga behov. I de särskilda före- skrifter regeringen meddelat, socialtjänstförordningen (1981:750) 46–48 §§, framgick den s.k. 30/20-regeln, enligt vilken den enskilde när helinackorderingsavgiften var betald skulle få behålla lägst av folkpensionen jämte pensionstillskott och av pensionsinkomster därutöver. Således omfattade författnings- regleringarna av det s.k. förbehållsbeloppet endast personer bosatta i ett särskilt boende med helinackordering. För boende i ålder- domshem tillämpades som regel helinackorderingsavgifter, medan man i andra särskilda boendeformer som service- och gruppboende som regel tillämpade separat betalning för boende, mat och tjänster omfattande service, omvårdnad och vård (SOU 1992:50 s. 40 och s. 42). Genom den s.k. Ädelreformen gavs kommunerna från det samlade ansvaret för långvarig service och vård till äldre och handikappade. Kommunerna fick genom reformen en i socialtjänstlagen fastlagd skyldighet att inrätta särskilda boende- former för service och omvårdnad för äldre som behöver det och blev även skyldiga att inrätta bostäder med service för funktions- hindrade. Vidare övertog kommunerna från landstingen ansvaret för och driften av sådana sjukhem och andra vårdinrättningar för somatisk långtidssjukvård som huvudsakligen har kommunen eller del av kommunen som upptagningsområde. I anslutning härtill till- sattes en utredning, , för att göra en över- syn av avgiftssystemet och lämna förslag till system som gav för- utsättningar för mer enhetliga och rättvisa avgiftsregler inom kom- munernas äldre- och handikappomsorg. Utredningen konstaterade i sitt betänkande, Avgifter och hög- kostnadsskydd inom äldre- och handikappomsorgen, att enskilda brukare hade starkt skiftande privatekonomiska villkor till följd av att avgiftssystemen för service, omvårdnad och vård skilde sig åt i de olika boendeformer där tjänsterna gavs (SOU 1992:50 s. 7 f.). Ovan har nämnts särregleringen beträffande förbehållsbelopp vid helinackordering i särskilt boende. Vidare gällde för sjukhem och andra vårdinrättningar som övertagits av kommunerna att de skulle anses som särskilda boendeformer enligt socialtjänstlagen (3 § lagen [1990:1402] om övertagande av vissa sjukhem och andra vårdinrätt- ningar), men avgiftsuttaget reglerades alltjämt enligt lagen om allmän försäkring (1962:381) på samma sätt som för sjukhusvård. Detta innebar att avgift fick tas ut från den som uppbar hel ålders- pension eller hel förtidspension med en tredjedel av pensionsför- månerna från den allmänna försäkringen räknade per dag, dock med ett nominellt högsta belopp per vårddag. Utredningen fann att staten inte borde reglera vare sig utformningen av eller nivån på de avgifter kommunerna ska kunna ta ut för service, omvårdnad och vård. Från statsmakternas sida borde i stället förutsättningar skapas för en från boendeformerna neutral avgiftssättning genom att väsent- liga olikheter och hinder i regelsystemet togs bort (SOU 1992:50 s. 58 f.). infördes nya avgiftsbestämmelser, som innebar att kommunerna för bl.a. hjälp i hemmet, service och omvårdnad samt särskilt boende fick ta ut avgifter enligt grunder som kommunen själv bestämde. Den tidigare särregleringen av det s.k. förbehållsbeloppet i särskilt boende med helinackordering togs bort och i stället infördes i 35 § socialtjänstlagen (1980:620) en reg- lering gällande vid alla typer av boende enligt denna lag liksom när enbart hjälp i hemmet, service och omvårdnad tillgodosågs med stöd av lagen. Enligt denna bestämmelse fick avgifter för hjälp i hemmet, service och omvårdnad samt boende inte, tillsammans med kommunala vårdavgifter, uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehölls tillräckliga medel för sina personliga behov. Därutöver gällde liksom tidigare att avgifterna skulle vara skäliga och inte överstiga kommunens självkostnader. Beträffande sjuk- hem och andra vårdinrättningar som kommunerna hade betalnings- ansvar för upphävdes regleringarna om att avgift skulle tas ut enligt bestämmelserna om avgift för sjukhusvård. Enligt de nya reg- leringarna skulle kommunerna få ta ut avgifter även för sådan vård enligt samma grunder som för övriga boendeformer. Bestämmel- serna i 35 § socialtjänstlagen (1980:620) kom således att gälla lika för all äldreomsorg. hade även föreslagit införande av ett statligt reglerat högkostnadsskydd. Detta kom dock inte att följas upp av förslag i propositionen, då departementschefen efter remiss- behandling fann att övervägande skäl talade mot en sådan reform. I förarbetena konstaterades emellertid att möjlig- heterna till större frihet när det gäller avgiftssättning kunde riskera att medföra skillnader i avgiftsnivåer mellan kommunerna. Social- styrelsen gavs sedermera i uppdrag att följa utvecklingen och ut- formningen av kommunernas avgiftssystem i den del som rörde äldre- och handikappomsorgen (prop. 1992/93:129 s. 16 f.). Genom bestämmelsen om förbehållsbelopp ville man skapa ett skydd för den enskilde mot för höga kostnader oavsett i vilken boendeform insatserna tillhandahölls. I förarbetena angavs i special- motiveringen vad som avsågs med tillräckliga medel för sina personliga behov. Om den enskilde hade sitt boende samt service och omvårdnad tillgodosett av kommunen i sådan grad att det i omfattning kunde jämställas med helinackordering, avsågs i princip detsamma som enligt då gällande bestämmelse om avgifter avse- ende helinackordering i särskilt boende, vars innehåll preciserades i 46–49 §§ socialtjänstförordningen (1981:750). I den mån den en- skilde hade andra kostnader än vad som förutsattes vid dessa be- stämmelsers tillkomst måste medel förbehållas även för dessa kostnader. Vidare angavs att enskilda, som exempelvis hade en ordinär bostad och enbart behövde viss hjälp i hemmet enligt socialtjänstlagen, därutöver skulle tillförsäkras medel för boende- kostnader och andra normala levnadskostnader som inte ombesörj- des av kommunen. Som exempel angavs privat utförd städning, hemhandling, snöskottning, fotvård m.fl. tjänster i det fall sådana tjänster inte inrymdes i det kommunala åtagandet. Personliga behov kunde också omfatta kostnader för tandvård, läkarvård, läkemedel och hjälpmedel samt resor och övriga kostnader möjlig- görande ett aktivt deltagande i samhällslivet, vilket i synnerhet sades gälla yngre personer med olika funktionshinder som hade sär- skilda behov av service och omvårdnad (a. prop. s. 17 f. och s. 22 f.). I propositionen 1997/98:113, Nationell handlingsplan för äldre- politiken, anförde regeringen att det, mot bakgrund av att vissa för den enskilde olyckliga brister uppmärksammats av , var angeläget att genom en ändring i 35 § socialtjänstlagen (1980:620) förtydliga kommunernas ansvar när det gällde att vid avgiftsberäk- ningen ta hänsyn till äldres och funktionshindrades normala behov för sin livsföring (a. prop. s. 81 f.). Regeringen föreslog därför att paragrafen skulle ändras så att avgifter för hemtjänst, tillsammans med vårdavgifter, inte fick uppgå till så stort belopp att den en- skilde inte förbehölls tillräckliga medel för sina personliga behov, boendekostnad och andra normala levnadskostnader. Ändringen innebar ett förtydligande av att regeln om förbehållsbelopp gällde oavsett om den enskilde bodde i eget boende eller i boende med särskild service. Ordet boende byttes ut mot boendekostnad för att markera att det inte var fråga om avgift för boende utan kostnad för boende. Vidare tydliggjordes med tillägget och andra normala levnadskostnader att det s.k. förbehållsbeloppet skulle omfatta även andra kostnader än de rent personliga och som inte ombesörjdes av kommunen. Det föreslogs vidare en bestämmelse om att kommu- nen när avgifterna fastställdes skulle försäkra sig om att omsorgs- tagarens make eller sambo inte drabbades av en oskäligt försämrad ekonomisk situation, vilket syftade till att lagfästa vad som tidigare hade uttalats i lagstiftningsärende (a. prop. s. 121). De föreslagna ändringarna genomfördes . trädde socialtjänstlagen (2001:453) i kraft. De lagbestämmelser om avgifter som redogjorts för ovan överför- des till sitt innehåll oförändrade till den nya lagen. I betänkandet Bo tryggt – Betala rätt av Boende- och avgifts- utredningen aktualiserades frågan om förbehållsbeloppet på nytt. Utredaren fann den mest angelägna åtgärden vara att skydda pen- sionärer med små inkomster, så att de skulle ha medel kvar för sina personliga behov när vård- och omsorgsavgiften var betald. Mot bakgrund av att det rådde stor spännvidd mellan landets kommuner i bedömningen av vad som skulle anses vara tillräckliga medel samt av bedömningen att riksnormen inte var rätt utgångspunkt vid fastställande av förbehållsbelopp, föreslog utredaren att ett rikt- värde för förbehållsbeloppet skulle preciseras i socialtjänstförord- ningen (1981:750) och bestämmas lika med vad beslutat vara skälig levnadsnivå enligt lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensionärer. Vidare föreslogs att regeringen skulle bemyndigas att utfärda enhetliga regler för inkomstberäkningen. Mot bakgrund av att det mellan olika kommuner förekom stora skillnader i avgifter för samma insats föreslogs också att ett högkostnadsskydd skulle införas i de nationella reglerna för avgifterna för äldre- och handi- kappomsorg (SOU 1999:33 s. 20 ff.). Regeringen tog i prop. 2000/01:149, Avgifter inom äldre- och handikappomsorg, idén om ett preciserat förbehållsbelopp till lagförslag och beräknade därvid förbehållsbeloppets lägsta nivå till den nivå (skälig levnadsnivå) som pensionärer berättigade till sär- skilt bostadstillägg enligt lagen om bostadstillägg till pensionärer skulle erhålla genom bidraget. Likaså föreslogs i stort i enlighet med utredningens förslag ett högkostnadsskydd i form av en högsta avgift för insatser inom ramen för hemtjänst, dagverk- samhet och hälso- och sjukvård respektive för bostad i särskilt boende. Som ett avgörande skäl för åtgärden anfördes att det genom dåvarande taxesättning skedde en orimligt stor inkomstomfördelning mellan personer med olika ekonomiska för- utsättningar inom en mycket begränsad grupp äldre och personer med funktionshinder. Även avgiftsskillnaderna mellan omsorgs- tagare i olika kommuner anfördes som argument. Det framhölls att avgiftsskillnaderna riskerade att försämra människors förtroende för kommunernas äldre- och handikappomsorg och uppmuntra till aktiv avgiftsplanering. Det sades också finnas en risk för att det i kommuner med höga omsorgsavgifter skulle förekomma att personer med behov av vård och omsorg skulle välja att helt eller delvis avstå från att efterfråga sådana insatser på grund av av- giftens storlek. Regeringen ansåg att det borde finnas tydliga begränsningar för avgifternas storlek inom all vård och omsorg som samhället tillhandahåller oavsett insatsernas karaktär och oav- sett vem som är huvudman för dem (a. prop. s. 42 f.). Det före- slogs också regler för beräkning av den enskildes ekonomiska underlag för bestämmande av avgift. Lagändringar genomfördes i enlighet med regeringens förslag och för dessa bestämmelser redogörs närmare nedan i avsnitt 2.2.5. I samband med reformen gav regeringen i uppdrag att –följa upp och utvärdera kon- sekvenser och effekter av socialtjänstlagens nya avgiftsbestämmel- ser.15 Kommunernas möjligheter till avgiftsuttag inom äldre- och handikappomsorgen har således reglerats genom efterhand allt mer preciserade bestämmelser. I den nya socialtjänstlagen (2001:453) (SoL) placerades avgifts- bestämmelserna i ett särskilt kapitel och gäller som ovan framgått samma avgiftsregler för hemtjänst i ordinärt och särskilt boende.