sou · GUB330 · 2007-01-01 00:00:00 — Detta betyder inte bara att man, när ett visst brott med okänd förövare skett, letar i viss riktning och gärna ger prio- ritet åt spår som följer den tidigare fördomsfulla erfarenheten. Det betyder också att personer från viss folkgrupp – särskilt yngre män ur denna grupp – betraktas med kollektiv misstro, dvs. som potentiella förövare av viss brottslighet. Denna fördomsfullhet kan möjligen försvaras eftersom brott är brott och ska beivras. Så länge polisen har begränsade resurser och måste göra prioriteringar blir det, åtminstone när det gäller lindrig och medelgrov brottslighet, i praktiken ofta frågan om att försöka vara så effektiv som möjligt. I det läget kan det resursmässigt – men inte rättspolitiskt – vara försvarligt att i första hand söka spåra och klara upp brott som begåtts av invandrare. Oddsen att uppdaga och klara upp brottet är helt enkelt mycket bättre om förövaren är en person med utländsk bakgrund. Redan det förhållande att invand- rarna är överrepresenterade i brottstatistiken ökar sannolikheten för en träff, både när det gäller gruppen som helhet och när det gäller att finna rätt på återfallsförbrytare. Sannolikheten ökar dess- utom med graden av bristande integrering i det svenska samhället. Sedan har – som vi ska återkomma till nedan – invandrare svårare att försvara sig. Invandrare är alltså med andra ord en mer intres- sant utredningspopulation än den svenska befolkningen sedd som helhet. Detta betyder, mer konkret, att särskilt ärenden som tillkommer genom polisingripanden har en betydande obalans när det gäller etnicitet. Det är lättare att motivera misstanke och därmed ingri- pande (samt eventuella tvångsmedel) mot personer med invandrar- bakgrund. Att det förhåller sig på det här sättet även i – mer eller mindre tydligt – omvittnas bl.a. i flera av de examensarbeten, som ingår i denna studie och som utförts av verksamma poliser (som fortbildat sig genom att ta jur.kand-examen). Det handlar, enligt dessa poliser, inte om någon medveten diskriminering eller Negativ särbehandling i rättskedjans alla led ens om någon medveten prioritering, utan om att erfarenhet skapar självgående slutsatser. Denna tendens, att vara mer misstänksam och därmed mer ingripandebenägen mot invandrare, gäller särskilt invandrarkillar och vissa typer av brottslighet som utförs i gäng (rån, stöld, smuggling, narkotikabrott etc.). Tendensen stärks av att dessa i tur ofta tar till sig en de kriminellas kultur, gangsteride- alen, och utmanar polisen genom att stoltsera med lyxiga status- symboler (flotta bilar, guldkedjor, märkeskläder etc.) och genom att inta en obstinat attityd om de utsätts för polisens uppmärksam- het. Det kan dock inte kategoriskt sägas att den uppmärksamhet som polisen ägnar åt förortsgäng med invandrarungdomar är otve- tydigt större än den uppmärksamhet som riktas mot motsvarande svenska grupper – det kan dock antas att sökarljuset riktar sig mot en bredare krets när det gäller invandrarna. Även när det gäller brott som kommer till polisen genom anmä- lan från brottsoffer finns det sannolikt en viss överrepresentation för brott begångna av invandrare, dvs. att motsvarande brott be- gångna av svenskar inte blir anmälda i lika hög utsträckning. Anmälningsbenägenheten skulle alltså vara högre om förövaren är en invandrare än om han är svensk, åtminstone om offret är en svensk (eller tillhör en annan invandrargrupp än förövaren). Det finns också en motsatt tendens, nämligen att man försöker undvika att anmäla förövare från samma folkgrupp som en själv, dels därför att man möjligen kan lösa den uppkomna konflikten själva, familjer emellan, dels därför att man drar sig för att försämra ryktet för den egna gruppen. Denna mottendens torde dock inte vara tillräckligt stark för att uppväga den högre anmälningsbenägenheten hos majo- riteten av befolkningen. Det är framför allt när det gäller lindrigare brott som en polis- anmälan är en produkt av överväganden för och emot. När det gäller okända förövare av brott med ekonomiska konsekvenser (ex- empelvis en bilstöld, ett bilinbrott eller fickstöld) utgör polisan- mälan ofta en förutsättning för försäkringsersättning och kommer då också att göras i de flesta fall. Men den som drabbas av en ringa misshandel, ett olaga hot, ett snatteri, en mindre förskingring, ett källarinbrott etc. väger besvär, risker och obehag mot behovet av upprättelse och kommer i många fall fram till att det inte är mödan värt att göra en anmälan. Saken får bero, kan göras upp i godo eller lösas på annat sätt (t.ex. genom avskedande om det gäller en an- ställd) och det är vid dessa överväganden som förövarens person kan vara av betydelse. Negativ särbehandling i rättskedjans alla led Hur omfattande tendensen till ökad anmälningsbenägenhet gentemot personer med utländskt ursprung kan vara, är det svårt att ha en bestämd uppfattning om. Det finns dock goda skäl att anta att en högre anmälningsbenägenhet mot invandrare har en inte obetydlig inverkan på dessas överrepresentation i anmälningsstati- stiken och att denna tendens torde vara starkare ju mer fördomar som finns mot invandrargruppen i fråga. Invandrare utreds noggrannare? Efter denna utvikning om eventuella orsaker bakom invandrares överrepresentation när det gäller anmälda brott är det att steg- vis försöka angripa frågan om varför överrepresentationen förstärks när ärendena går vidare i processen. Våra undersökningar tyder nämligen på just detta. Invandrare har en högre andel av de anmälda brotten än vad som motsvarar deras andel av befolkningen, men enligt våra undersökningar tycks också en högre andel av anmäl- ningarna mot invandrare leda till åtal och fällande dom. Hur kom- mer sig detta? Skissartat kan situationen beskrivas så här, med siffror som bara är illustrationer (och inga exakta angivelser för den samlade brotts- ligheten ett visst år): Personer med utländsk bakgrund (dvs. med minst en förälder född utanför ) utgör av befolk- ningen, men de upptar av de ärenden hos polisen där den misstänkte är känd (namngiven). Av dem som åtalas för brott är personer med utländsk bakgrund och av de som döms till fängelse tillhör denna kategori. I varje led tycks det alltså vara så att invandrare missgynnas. Det första ledet i den rättsliga hanteringen av ett anmält brott är polisutredningen. Eftersom det anmäls över 1,2 miljoner brott och bara ca en fjärdedel upp på något sätt (genom åtalsun- derlåtelse, strafföreläggande eller åtal) sker det en betydande såll- ning under utredningen. Ärenden med svårutredda brott och okänd förövare läggs ned, förr eller senare beroende på brottets svårig- hetsgrad – handlar det om en cykelstöld eller ett bilinbrott avskrivs ärendet direkt, ärenden med grövre brott kanske ges in- nan det avskrivs i brist på spaningsresultat och grova brott kan bli liggande på hyllan ända fram till preskription. Lindrigare brott med känd förövare avskrivs också i hög grad om brottet förnekas, vanli- gen med motiveringen att brottet inte kan bevisas. Negativ särbehandling i rättskedjans alla led däremot erkänns kan ärendet avslutas antingen genom åtalsunderlå- telse eller strafföreläggande. Sammantaget betyder detta att en stor del av vardagsbrottsligheten är hopplös att utreda, att begränsade resurser tvingar fram prioriteringar och att polisen i hög grad måste koncentrera sitt verkliga utredningsarbete dels på mycket grova brott (mord, narkotikabrott etc.) – oavsett om de misstänkta är kända eller ej – dels på grova och medelgrova brott som utförts av kriminella gäng eller av känd (namngiven) misstänkt. Det är i det senare avseendet som personer med utländsk bak- grund blir intressanta i förhållande till misstänkta svenskar. Finns det anledning att tro att polisen, i situationen att det finns två ären- den beträffande ett visst brott (t.ex. misshandel eller narkotika- brott) – det ena med svensk och det andra med utländsk misstänkt – och bara resurser att satsa på ett, kommer att välja att gå på in- vandraren? Som framkommit redan i föregående avsnitt (beträffande poli- sens högre ingripandebenägenhet mot invandrare) finns det skäl att misstänka att så är fallet. Det innebär emellertid inte att det med säkerhet är fråga om en medveten diskriminering. I själva verket kan det betraktas som en klok resursanvändning att satsa på invand- rarfallet, eftersom möjligheterna till åtal och fällande dom är större än om man ger sig på svensken. Skälen till att invandraren som misstänkt löper större risk att bli åtalad än motsvarande svensk, är förmodligen många, komplicerade och dessutom varierande mellan olika invandrargrupper. Här kan vi bara peka på några mekanismer som gör sig gällande i det praktiska polisarbetet. Föreställningen om vem som kan vara en plausibel förövare av ett visst brott av en viss brottstyp styrs av erfarenheter, fördomar och föreställningar om vilka egenskaper som krävs för att utföra ett sådant brott. Detta gäller såväl hos allmänheten som hos polisen. En person som tidigare begått brott är mer sannolik som gär- ningsman för ett misstänkt brott, eftersom sannolikheten för åter- fall i brott är relativt stor, och sannolikheten ökar ju mer likt det nya brottet är det tidigare. En person som förekommer i kriminal- registret är alltså mer intressant att granska som misstänkt än en tidigare ostraffad person. På samma sätt är en person utan deklare- rade inkomster intressantare ur utredningssynpunkt när det gäller brott som ger ekonomisk än en person med fast arbete och stabil social situation, eftersom det finns ett tydligt motiv för brotts- ligheten i fråga. Misstänksamheten ökar givetvis om den misstänkte Negativ särbehandling i rättskedjans alla led lever på en högre standard än hans kända inkomster borde medge. Gäller utredningen våldsbrott eller sexualbrott finns det också, mer eller mindre fördomsfulla, förföreställningar om hur en förövare bör se ut. Sociala svårigheter, utanförskap och missbruksproblem är faktorer som ofta spelar in när man tänker sig gärningsmannens profil. Skulle man jämföra polisens hantering av invandrare som miss- tänkta med personer från socialgrupp III i allmänhet, eller ännu hellre med svenskar som har missbruksproblem, kriminell belast- ning och/eller saknar arbete, skulle man förmodligen inte se någon större skillnad i utredningsintresse. Precis som när det gäller ingri- pandefrekvensen är det mycket svårt att göra någon klar distinktion mellan etnicitet och klass. Om man däremot jämför behandlingen av misstänkta invandrare med hela gruppen svenska misstänkta upptäcker man en betydande skillnad i form av negativ särbehandling. Denna särbehandling fångas bäst i kvalitativa studier, där man jämför fall med samma komponenter, där enda skillnaden är att den ene misstänkte är svensk, den andre invandrare. Inom ramen för vårt projekt har ett antal sådana studier utförts. , som själv är polis, har i sitt examensarbete undersökt 100 slumpvis utvalda fall av olaga hot som nått . Ungefär hälften av de åtalade hade utländskt ursprung, vilket utgör en betydande överre- presentation. Hur denna överrepresentation uppkommit går inte att kartlägga i detalj, eftersom anmälningsstatistiken inte anger etnisk tillhörighet och vi därför inte veta hur många av de bortåt 20 000 polisanmälningarna (under de två undersökningsåren i ) som avsåg utländska medborgare. Det kan dock på goda grunder antas att andelen anmälda invandrare var lägre än andelen åtalade. Ett skäl till detta är att brottet innehåller ett särskilt moment av värdering. Ett av rekvisiten för brottet olaga hot är att hotet framförts på sätt som är ägnat att hos den hotade framkalla allvarlig fruktan och analysen visar att det tycks vara enklare att uppfylla detta rekvisit när den hotade är en svensk och den som hotar är en invandrare. Det är alltså lättare – för polis, åklagare och domstolar – att förstå att den hotade blev rädd när den hotande är utlänning. är det svårare att godta den hotandes eventu- ella invändning att hotet inte var allvarligt menat, eftersom den hotade ändå uppfattade det så. Språkliga och kulturella förhållan- den försvårar alltså bedömningen, till utlänningens nackdel. Det förekommer dock även att samma problem verkar till den Negativ särbehandling i rättskedjans alla led misstänkte utlänningens fördel, nämligen i sådana fall där den hotade kommer från samma utländska kultur. Vad som möjligen skulle kunna godtas som ett kraftfullt känslouttryck i deras hemland – ett laga hot som inte är allvarligt menat – bör rimligen, vid en svensk bedömning, vara att betrakta som olaga. Ändå godtas den kultu- rella förklaringen i dessa fall. Sammanfattningsvis visar Klättborgs studie att det tycks vara lättare att söka bevisa olaga hot när den hotande är en invandrare och offret är svensk, än om båda är svens- kar eller invandrare (eller om den hotande är svensk och den hotade invandrare). När det gäller hotbrottet tycks det alltså vara lättare att uppfylla rekvisitet allvarlig fruktan när förövaren är invandrare, men också svårare för den misstänkte att komma med friande förklaringar som kan godtas. Av detta kan man möjligen våga dra den generella slutsatsen att när det gäller brott, där förövarens karaktär och allmänna trovär- dighet har betydelse för bedömningen (om brott skett eller inte), har invandrare ett underläge. På samma sätt som det kan uppfattas som mer berättigat att bli rädd om en utlänning hotar en, är det lättare att tänka sig att en utlänning hotar på ett allvarligare sätt. Samma hot kan alltså få olika tolkning beroende på om det är en svensk eller invandrare som utför hotet och detta kan alltså även inverka på polisens prioriteringar. Att personer av utländsk härkomst kan missgynnas i sådana situ- ationer där bevisvärderingen är särskilt fri (och utredningen huvud- sakligen består av muntlig bevisning) hänger samman med möjlig- heten för den misstänkte att framstå som trovärdig när han avger friande förklaringar. Denna möjlighet är generellt lägre hos invand- rare, inte bara på grund av språksvårigheter och annorlunda kultu- rella uttryck, utan även på grund av de fördomar som kan finnas mot invandrare som passande i rollen som förövare. Den attityd som en utlänning uppvisar och de sakliga invändningar som han framför har ofta sämre förutsättningar att vinna gehör hos brotts- utredarna. Det betyder inte bara att utlänningar har svårare att för- svara sig, svårare att bli trodda, utan även att det kan bli lättare att avfärda hans invändningar och därmed också lättare att bevisa brottet. Särskilt gäller detta situationer, som i fallet olaga hot, där bevisningen ofta är begränsad till parternas uppgifter och vittnen saknas. Så är fallet exempelvis beträffande våldtäkter inomhus, där flerta- let anmälda brott skett inom en relation. Denna relation kan ha vara mer eller mindre tillfällig och varat , dvs. Negativ särbehandling i rättskedjans alla led från uppraggningssituation till äktenskap, men kännetecknas av att bevisprövningen oftast handlar om en ord-mot-ordsituation. I vissa fall finns det också dokumenterade fysiska skador, men i regel handlar det om att bedöma ett brottsoffers tillförlitlighet i förhål- lande till vad en förnekande misstänkt uppger om det inträffade. Särskilt besvärlig blir bevisprövningen om den misstänkte mannen erkänner att det förekommit ett sexuellt umgänge dem emellan, men hävdar att kvinnan var med på det hela (eller att han åtmin- stone uppfattat det så). Ett examensarbete av Naiti del , som behandlar samtliga anmälda ärenden rörande våldtäkt inomhus i –2002, tyder på att personer med utländsk bakgrund missgynnas i dessa utredningar, både i egenskap av misstänkta och brottsoffer. av de svenskar som angavs som misstänkta förövare i anmälan blev förhörda av polisen, av de misstänkta invandrarna. Det fram- står som märkligt i sig att polisen någonsin underlåter att höra en misstänkt för ett så allvarligt brott som våldtäkt – och alltså avfär- dar målsägandens berättelse direkt – men det är lika anmärknings- värt att svenska misstänkta slipper undan i högre grad än invand- rare (trots att några uppenbara skillnader i beskrivningen av brottet inte föreligger). Mönstret återkommer på målsägandesidan: När brottsoffret var invandrare hördes av de misstänkta medan motsvarande andel var när brottsoffret var svenskt. Att personer av utländsk härkomst – och särskilt personer från länder utanför – är missgynnade när det gäller sådana bevissituationer där svensk står mot invandrare i egenskap av för- övare eller offer, tycks alltså vara ganska tydligt när det gäller brott där den muntliga bevisningen ofta är avgörande. Frågan är nu om detta konstaterade missgynnande även kan utsträckas till andra brott? , som i sitt examensarbete jämfört hur invandrare och svenskar behandlas när det handlar om brottet snatteri, har funnit att en viss särbehandling förekommer även på det området. , som själv är polis, har undersökt 150 anmälningar för snatteri i och kommuner . Av de anmälda, varav 64 var kvinnor, utgjorde svenskarna 41 stycken, medan resten () utgjorde personer med utländsk bakgrund (dvs. personer med åtminstone någon förälder som har eller haft utländskt medborgarskap). Den särskilt höga överrepresentationen av invandrare kan delvis förklaras med befolkningssammansätt- ningen i de undersökta kommunerna. En viss negativ särbehandling Negativ särbehandling i rättskedjans alla led kunde noteras när det gällde bemötande och handläggningstider, men när det gäller själva utgången av ärendet var skillnaden mellan invandrare och svenskar inte signifikant: I hela materialet ledde av de 150 fallen till åtal och till strafföreläggande (böter efter erkännande). För svenskarna (41 st.) var åtalsfrekvensen och strafföreläggandeandelen medan den för utländska med- borgare med hemvist i (40 st.) var respektive . Den huvudsakliga förklaringen till skillnaden i åtalsrisk tycks dock inte vara hänförlig till negativ särbehandling av invandrare utan be- ror på att de för snatteri misstänkta svenskarna i högre grad också misstänktes för andra, grövre brott (och att åtal för snatteri under- läts på den grunden att detta ansågs konsumerat av det grövre brottet). Intressant att notera är dock att åtalsfrekvensen var högst i kategorin andra generationen invandrade svenska medborgare; där ledde av ärendena till åtal medan kunde avslutas genom strafföreläggande. Detta tyder på att benägenheten att er- känna var särskilt låg i denna grupp. Viktigt för en förundersöknings fortlevnad när det handlar om medelgrova eller lindrigare brott är utfallet av det första förhöret med den misstänkte. Särskilt när bevisningen är avhängig målsä- gandens uppgifter och bristfällig i övrigt kan det vara av stor bety- delse hur den misstänkte bemöter anklagelsen. Kan han komma med plausibla förklaringar till målsägandens uppgifter är det också stor chans att ärendet läggs ned. Om den misstänkte har viss tro- värdighet i det han säger för att freda sig är det också sannolikt att polis och åklagare kommer fram till slutsatsen att det inte kommer att gå att bevisa brottet. Allmänt sett torde en svensk misstänkt ha bättre förutsättningar än en invandrare att lämna förklaringar med viss trovärdighet och att framstå som en trovärdig person, framför allt på grund av språ- ket. Har man svårt att förstå frågorna, deras syfte och juridiska innebörd, och svårt att utveckla och nyansera sina svar, ger man också ett mer osäkert och därmed mindre trovärdigt intryck vid förhöret. Denna tendens kan också förstärkas om den hörde inte förmår dölja sin misstro mot polisen. Om den misstänkte saknar all trovärdighet medan målsägandens uppgifter kan betraktas som helt tillförlitliga, kommer de senare att räcka som full bevisning i en ord-mot-ordsituation. Den som exempelvis misstänks för våldtäkt, men förnekar det samlag som målsäganden trovärdigt berättar om, är alltså i ett mycket sämre bevisläge än den som medger samlag men hävdar att kvinnan sam- Negativ särbehandling i rättskedjans alla led Just i detta förhållande har vi förmodligen också förklar- ingen till den extrema överrepresentationen av invandrare i statisti- ken för våldtäktsdomar (- se vidare nästa avsnitt.). har andelen invandrare gått ned – åtalsrisken synes numera ha utjämnats mellan de båda kategorierna. I den under- sökning som utfört i sitt examensarbete avseende samtliga anmälningar om våldtäkt i ett polisdistrikt i (55 anmälningar) , var exempelvis fördelningen mellan svenskar och personer med utländskt ursprung ungefär lika såväl vid anmälan (67 misstänkta) som vid åtal (12 personer, varav 6 svens- kar). Samma mönster ses i ett examensarbete av som undersökt anmälningarna 2003 i ett annat . En orsak till denna utjämning av åtalsrisken – som det fortfarande handlar om en stor överrepresentation för invandrare när det gäller anmälningar – torde rimligen vara att även invandrar- killar lärt sig att komma med en samtyckesinvändning. Detta bekräftas också av de friande domar mot personer med utländsk bakgrund som vi studerat i . Andelen frikännanden inom denna kategori har ökat markant och utgör huvuddelen av de friande domarna i området. Det kan därmed förväntas att andelen invandrare som åtalas för våldtäkt kommer att sjunka ytterligare. En följd av att utlänningar passar bättre i föreställningen om vem som kan vara brottslig, att de har svårare att bli trodda och därför lättare kan lagföras för ett brott, blir rimligen att misstänkta med utländsk bakgrund utreds noggrannare hos polisen. Misstan- ken mot en tidigare ostraffad invandrare kan ofta framstå som mer befogad än mot en tidigare ostraffad svensk – även om misstanke- graden är densamma – och dessutom finns det större förutsätt- ningar för framgång eftersom invandrarens försvar ofta är sämre. Ett mått på denna negativa särbehandling av invandrare skulle kunna vara den tid som polisen lägger ned på att utreda ett visst brott när den misstänkte är invandrare i förhållande till om denne är svensk. Vi har redan konstaterat (- se punkt b ovan) att svenskar, som misstänkts för våldtäkt, i högre grad än invandrare slapp att bli inkallade till polisförhör (när uppgifterna i anmälan framstod som svaga). , som själv är polis, granskade i sitt examensarbete hanteringen av anmälningar rörande misstanke om kvinnomisshan- del i ett polisdistrikt i . Undersökningen omfattade 345 anmälningar, varav 142 kom från kvinna som den Negativ särbehandling i rättskedjans alla led misstänkte sammanbodde med. Det anmärkningsvärda i det sam- manhanget var att endast 38 av dessa anmälningar ledde till åtals- prövning, övriga lades ned på vägen. Den vanligaste orsaken var att kvinnan inte längre ville fullfölja ärendet (och att hon således inte fick tillräckligt stöd för att gå vidare). Av 314 misstänkta förövare (i det totala materialet) var 162 personer, dvs. något mer än hälften, svenska medborgare sedan födseln. Om man alltså räknar personer som är svenska medborgare till kategorin invandrare var personer av utländsk härkomst (142 stycken) således i hög grad överrepresenterade. En förklaring, som tar upp (och som diskuterats även ovan) är att kvinnans anmälningsbenägenhet tycks vara större när mannen har utländskt ursprung. I hela materialet ledde av anmälningarna till nedläggning och i av fallen inleddes aldrig någon utredning alls, vilket betyder att av ärendena ledde till en slutförd förundersökning och åtalsprövning. Den vanligaste avskrivningsgrunden var brott kan ej styrkas, vil- ket alltså innebär att polis och åklagare bedömt att bevisen inte skulle hålla i en rättegång. När det sedan gäller skillnaden mellan svenskar och invandrare blev det nedläggning för de förra i och för de senare i av fallen. Den skillnaden är inte särskilt markant, men om man i stället jämför med misstänkta personer som är medborgare i land utanför (46 fall) fin- ner man att för dessa nedlades av ärendena.