sou · GUB343 · 2007-01-01 00:00:00 — Av bestämmelsen rörande tillämpningsområdet (artikel 2) framgår motsatsvis att konventionen enbart gäller om en atomolycka in- träffar i en konventionsstat eller om skadan uppkommer i en kon- ventionsstat. är också tillämplig om atom- olyckan inträffat på eller över ett område som inte utgör statligt territorium (det fria havet) och atomskada uppkommit i en kon- ventionsstat eller på eller över det fria havet. Genom konventionen ges dessutom konventionsstaterna möjlighet att utvidga den natio- nella lagens tillämpningsområde till atomskador som uppkommer i Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada har, i likhet med de övriga nor- diska länderna, utnyttjat den möjligheten5. Detta innebär att ansvars- reglerna kan tillämpas också om atomskadan uppkommer i en sådan stat som inte anslutit sig till . Anläggningsinnehavaren har ett strikt ansvar för atomskador (arti- kel 3). Detta betyder att anläggningsinnehavaren svarar oberoende av vållande för atomskada som har orsakats av en atomolycka i samband med verksamheten vid anläggningen. Ansvarigheten om- fattar emellertid inte skador på själva anläggningen eller på egen- dom inom anläggningsområdet som används eller var avsedd att användas i förbindelse med anläggningen (s.k. on-site property). Detta undantag har enligt konventionens motiv6 tillkommit för att förhindra att skadeståndsersättning används för att kompensera skador på anläggningen eller tillbehör till denna i stället för att an- vändas för att ersätta utomstående skadelidande. Ansvaret för en atomskada kanaliseras till vederbörande anlägg- ningsinnehavare och anspråk på ersättning får i princip inte riktas mot någon annan än denne eller dennes försäkringsgivare (artikel 6). Detta innebär att t.ex. en leverantör (supplier) eller tillverkare (manufacturer) av utrustning i princip inte kan hållas ansvarig om inte annat särskilt överenskommits7. Kanalisationsprincipen är nödvändig för att inte huvud- eller underleverantörer skall tvingas teckna atomansvarsförsäkringar till betydande belopp. Vissa undan- tag från kanalisationsprincipen förekommer. Bl.a. kan ersättnings- anspråk utan hinder av kanalisationsreglerna riktas mot fysisk person som uppsåtligen har orsakat skada på s.k. on-site property och på transportmedlet vid transportolyckor. Inte heller skador till följd av krigshandlingar och dylikt eller naturkatastrofer omfattas av kanalisationsregeln (artikel 6 (c) 1). Att stater som inte omfattas av 5Se 3 § atomansvarighetslagen. 6OECD/, Convention Decisions, Recommandations, Interpretations, Exposé des Motifs for the Convention. 7Ulf K. Nordenson, Svensk och internationell atomansvarighetslagstiftning, Svensk För- säkrings-Årsbok 1968, s. 35. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada eller saknat regler om ett s.k. kanaliserat ansvar har fått återverkningar på uppbyggnaden av säkrare atomanläggningar i eftersom leve- rantörer och tillverkare varit rädda för att bli indragna i kompli- cerade skadeståndsprocesser8. Anläggningsinnehavaren ansvarar också för atomskada som in- träffar under transport av atomsubstans till eller från anläggningar (artikel 4). Vid transport av atomsubstanser mellan atomanlägg- ningar i konventionsstaterna är den avsändande anläggningsinne- havaren ansvarig för skador till följd av en atomolycka under transporten till dess att ansvaret har övertagits av den mottagande anläggningsinnehavaren enligt bestämmelser i ett skriftligt avtal mellan avsändare och mottagare gällande detta. Finns inget sådant avtal, övergår ansvaret på mottagaren när denne fysiskt övertar atomsubstansen. Sker transporten till en mottagare i icke-konven- tionsstat, upphör avsändarens ansvarighet när atomsubstansen lossas från det transportmedel med vilket substansen har anlänt till den staten. Vid transport till en atomanläggning i konventionsstat från en avsändare i icke-konventionsstat blir mottagaren, under förutsättning att han skriftligen samtyckt, ansvarig från det att atomsubstansen lastas på det transportmedel som används. Reg- lerna om ansvarighet vid transport gäller också beträffande olyckor som inträffar under en tillfällig uppläggning av atomsubstanser i anslutning till transporten (artikel 5). En anläggningsinnehavare är i princip inte ansvarig för skador på grund av atomolyckor enligt andra bestämmelser än dem som finns i konventionen (artikel 6 (c)(ii)). 8 , Liability Problem´s Related to Backfitting of Nuclear Installations in Eastern Europe. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada Rätt att inträda i den skadelidandes ställe Den som har tvingats betala ersättning för atomskada enligt en internationell konvention på transportområdet eller enligt lagen i en icke-konventionsstat inträder i den skadelidandes rätt mot den anläggningsinnehavare som är ansvarig för skadan enligt konven- tionerna (s.k. subrogationsrätt, se artikel 6 (d)). En anläggningsinnehavare har regressrätt bara mot en fysisk person som orsakat skadan uppsåtligen eller mot någon som genom avtal uttryckligen åtagit sig att svara för skadan (artikel 6 (f)). Anläggningsinnehavarens ansvar är begränsat För skada orsakad av en atomolycka skall det sammanlagda ersätt- ningsbelopp som utbetalas vara begränsat (artikel 7 (a)). Enligt samma artikel kan anläggningsinnehavarens ansvar bestämmas till 15 miljoner särskilda dragningsrätter (SDR). Ansvarsbeloppet be- stäms ytterst av lagen i anläggningsstaten och får sättas högre eller lägre bl.a. med hänsyn till möjligheten för anläggningsinnehavaren att erhålla försäkring eller annan ekonomisk garanti. Beloppet får emellertid aldrig understiga fem miljoner SDR. Mot bakgrund av att ansvarsbeloppet för anläggningsinnehavare har kommit att variera kraftigt mellan de stater som är parter till Pariskonven- tionen antog () 1990 en rekommendation enligt vilken konventionsstater- na bör sträva efter att i sina nationella lagstiftningar höja anlägg- ningsinnehavarnas ersättningsansvar till 150 miljoner SDR9. Vid transport av atomsubstans och för s.k. lågriskanläggningar, t.ex. laboratorier och mindre forskningsanläggningar, gäller ett lägre minsta belopp som uppgår till 5 miljoner SDR. Det ansvarsbelopp som har fastställts med stöd av konventionen omfattar inte ränta eller rättegångskostnader (artikel 7 (g)). Det står varje konventionsstat fritt att genom nationell reglering införa högre ersättningsnivåer än de nivåer som konventionen före- skriver (artikel 15 (a)). När det gäller statliga medel får enligt 9 Rekommendation av för atomenergifrågor () [NE/M(90)1]. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada artikel 15 (b) nationella regler genomföras under villkor som avviker från konventionens bestämmelser, om och i den mån allmänna medel tas i anspråk för ersättning utöver det belopp om fem miljoner SDR som anges i artikel 7. Konventionen innehåller särskilda regler om preskription (artikel 8). Talan om ersättning måste väckas , räknat för atomolyckan. Staterna kan utsträcka tiden i sin nationella rätt, men bara under förutsättning att det finns försäkringsteckning eller annan ekonomisk garanti och att förfarandet inte inkräktar på den rätt till ersättning för personskada som tillkommer de skadelidande som har väckt ersättningstalan före tioårstidens utgång. En särskild preskriptionstid som uppgår till gäller i de fall en atomolycka har orsakats av atomsubstans, som vid tiden för olyckan hade stulits, på annat sätt gått förlorad eller övergivits. I nationell lag kan dessutom införas regler om s.k. korttids- preskription (artikel 8 (c)). Preskriptionstiden skall i så fall utgöra , räknat från det att den skadelidande fick eller skäligen hade bort få kännedom om skadan och om den ansvarige. Det finns särskilda undantag från anläggningsinnehavarens ansvar. Anläggningsinnehavaren ansvarar inte för skador orsakade av en atomolycka, som är en direkt följd av krigshandlingar eller liknande handling under väpnad konflikt, inbördeskrig eller uppror (artikel 9). För sabotagehandlingar som inte kan anses falla under de nu upp- räknade händelserna är anläggningsinnehavaren ensam ansvarig gentemot eventuella skadelidande, men anläggningsinnehavaren har regressrätt gentemot den tredje man som har orsakat skadan uppsåtligen. I konventionen föreskrivs ett krav på obligatorisk försäkring. Anläggningsinnehavaren är skyldig att täcka sin ansvarighet enligt konventionen med försäkring eller annan ekonomisk garanti till det Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada belopp som fastställts såsom ansvarighetsbelopp enligt artikel 7 (artikel 10). Anläggningsstaten bestämmer de närmare villkoren för en sådan försäkring eller garanti. Konventionen innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse om att anläggningsstaten svarar gentemot skadelidande i det fall då medel inte står till förfogande för att täcka skadestånd inom ansvars- beloppet, t.ex. på grund av att försäkringsgivaren eller den som har ställt ekonomisk garanti har gått i konkurs. Ytterst anses dock konventionsstaten, som enligt artikel 10 har att bestämma villkoren för anläggningsinnehavarens försäkring eller garanti, ha ett folk- rättsligt ansvar för att beloppet ställs till den skadelidandes för- fogande. För att kunna upprätthålla tillräcklig försäkringskapacitet har försäkringsbolagen bildat gemensamma nationella eller internatio- nella försäkringsföreningar på atomansvarighetsområdet. Ett exem- pel på ett sådant samarbete mellan försäkringsbolag är Nordiska Kärnförsäkringspoolen (tidigare Svenska Atomförsäkringspoolen). Den närmare regleringen av skadeståndsvillkoren De närmare villkoren för skadestånd och skadeståndens omfattning avgörs enligt nationell lag (artikel 11). En bestämmelse som behandlar överföring av skadeståndsbelopp, som betalas med stöd av konventionen, försäkringspremier och återförsäkring mellan konventionsstaterna har tillkommit för att underlätta den praktiska tillämpningen av konventionen (artikel 12). Konventionen innehåller bestämmelser om vilken konventionsstats domstolar som är behöriga att pröva ersättningsanspråk i anledning av en atomolycka (artikel 13). Enligt konventionens huvudregel tillkommer behörigheten domstolarna i den stat på vars territorium – vilket också omfattar territorialhavet – olyckan har inträffat. Om olyckan har inträffat utanför en konventionsstats område gäller i stället att behörigheten tillkommer domstolarna i den stat där den Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada ansvarige operatörens anläggning är belägen. Härutöver finns be- stämmelser i de fall då enligt dessa regler flera staters domstolar skulle vara behöriga. för atomenergifrågor har i en rekommendation utfärdad rekommenderat att varje kon- ventionsstat utser en domstol som är behörig att med stöd av Paris- konventionen besluta om alla ersättningskrav som följer av en och samma atomolycka, den s.k. principen om en competent court10. Härigenom blir antalet behöriga domstolar ytterligare be- gränsat. En dom på ersättning som har meddelats av behörig domstol i en konventionsstat skall som huvudregel verkställas i övriga konven- tionsstater (artikel 13 (d)). Ny saklig prövning får inte äga rum. En viktig princip är icke-diskrimineringsprincipen. Konventionen och nationell lagstiftning som bygger på konventionen skall tilläm- pas utan diskriminering med hänsyn till nationalitet, hemvist eller uppehållsort (artikel 14 (a) och (c)). I artikel 16 regleras frågan om beslutsförhet för styrkom- mitté för atomenergifrågor, . Artiklarna 17–24 innehåller sedvanliga slutbestämmelser och reg- lerar bl.a. tvistelösningsförfarandet, reservationer, förfarandet vid ändringar i konventionen och staternas tillträde till konventionen. För ändring i krävs enligt artikel 20 överens- kommelse mellan samtliga konventionsstater. En ändring träder i kraft när den har ratificerats av två tredjedelar av konventionsstaterna. 10 Rekommendation av styrelsen för atomenergifrågor [NE/M(90)2], se /, Convention, Decisions Recommendations, Interpretations. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada 1.3Tilläggskonventionen (Brysselkonventionen) Tilläggskonventionen (Brysselkonventionen) syftar till en civilrätts- lig reglering av frågan om supplerande ersättning av statsmedel vid katastrofolyckor. Den utgör, vilket också direkt framgår av artikel 1 i konventionen, ett komplement till ersättnings- system. Enligt tilläggskonventionen betalas kompletterande ersätt- ning av statsmedel om ansvarsbeloppet enligt inte räcker till full ersättning åt de skadelidande. Bestämmelserna i gäller även beträffande ersättningar som utgår enligt tilläggskonventionen, om inte annat uttryckligen anges. Enligt tilläggskonventionen gäller således också grund- läggande regler bl.a. i fråga om att anläggningsinnehavarens ansvar är strikt och alltså gäller utan eget vållande samt att ansvaret är kanali- serat till anläggningsinnehavaren. Nedan följer en översiktlig genomgång av tilläggskonventionen. Tilläggskonventionen gäller bara beträffande atomolyckor för vars skadeverkningar anläggningsinnehavaren i en stat som har tillträtt tilläggskonventionen (s.k. Brysselstat) är ansvarig enligt Pariskon- ventionen (artikel 2 (a)). En ytterligare förutsättning är att anlägg- ningen utnyttjas för fredliga ändamål och vid tiden för olyckan fanns upptagen på en förteckning som förs av (i egenskap av depositarie för konventionen) enligt vissa regler i kon- ventionen (artikel 13). Tilläggskonventionen är enligt artikel 2 tillämp- lig beträffande 1.skador som uppkommer i en stat som tillträtt tilläggskonven- tionen, 2.skador som uppkommer ombord på ett fartyg eller luftfartyg som är registrerat i en stat som tillträtt tilläggskonventionen under det att fartyget eller luftfartyget befinner sig på eller över det fria havet, eller 3.skador som i övrigt uppkommer på eller över fria havet och drabbar medborgare i en stat som tillträtt tilläggskonventionen, varvid dock skada på fartyg eller luftfartyg ersätts bara om fartyget eller luftfartyget är registrerat i den stat som tillträtt tilläggskonventionen. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada Ett ersättningssystem i tre steg Tillsammans bildar Paris- och tilläggskonventionen ett ersättnings- system som är indelat i tre steg (artikel 3 (a) och (b) samt artikel 8). Sammanlagt kan ersättning betalas med högst 300 miljoner SDR per olycka. Enligt det första steget svarar anläggningsinnehavaren med stöd av och ersättning betalas av medel som utgår ur anläggningsinnehavarens försäkring eller annan ekonomisk säker- het. Beloppet skall vara lägst fem miljoner SDR och bestäms i övrigt av anläggningsstaten. Staten har ett subsidiärt ansvar i den mån anspråk på ersättning inte kan utgå ur anläggningsinnehava- rens försäkring eller annan ekonomisk säkerhet. Ersättning enligt det andra steget betalas i intervallet mellan den övre gränsen för anläggningsinnehavarens ansvarsbelopp enligt det första steget (minst fem miljoner SDR) och 175 miljoner SDR. Ersättningen inom detta steg, som alltså kan variera från kon- ventionsstat till konventionsstat beroende på hur högt staten har satt anläggningsinnehavarens ansvarsbelopp, utgår som supplerande ersättning av statsmedel och betalas av anläggningsstaten. Enligt det tredje steget kan ersättning betalas i ett intervall mellan 175 miljoner SDR och 300 miljoner SDR. Detta tredje steg tillför alltså 125 miljoner SDR. De stater som har anslutit sig till tilläggskonventionen svarar gemensamt för att ersätta atomskador i intervallet 175–300 miljoner SDR enligt de särskilda fördelnings- principer som återfinns i artikel 12 i tilläggskonventionen. Fördel- ningsreglerna innebär att staterna inom tredje steget skall bidra till av det erforderliga beloppet i förhållande till sin brutto- nationalprodukt. Bidraget till de återstående fördelas mellan staterna i förhållande till deras respektive på kärnteknik baserade kraftproduktion uttryckt i s.k. termisk effekt. Närmare om ersättningsnivån och tillhandahållande av ersättning i det tredje steget Beloppen i det tredje steget fastställdes i samband med en översyn av ersättningssystemet och genom en ändring av tilläggs- konventionen. Därefter genomförde vissa konventionsstater höj- ningar av anläggningsinnehavarens ansvarsbelopp till nivåer som överstiger det andra ersättningssteget, och i vissa fall t.o.m. det Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada Höjningarna gav upphov till frågan i vilken utsträckning konventionsstaterna är skyldiga att tillhandahålla er- sättning enligt det tredje ersättningssteget om en olycka orsakar skador överstigande 300 miljoner SDR och om ansvarsbeloppet för den ansvarige anläggningsinnehavaren är högre än tilläggskonven- tionens andra ersättningssteg, dvs. 175 miljoner SDR. Frågan be- handlades vid flera sammanträden med atomenergiorgans expertgrupp för atomansvarighets- frågor. Expertgruppen ansåg det bäst förenligt med tilläggskonven- tionens syfte att i den uppkomna situationen tolka konventionen på så sätt att hela beloppet från det tredje ersättningssteget är till- gängligt för ersättning även om ansvarsgränsen för den ansvarige anläggningsinnehavaren överstiger 175 miljoner SDR. Expert- gruppen föreslog därför att i ett sådant fall ianspråktagandet av det tredje ersättningssteget skall skjutas upp till dess att anläggnings- innehavarens ansvarsbelopp har utnyttjats till fullo och att således därefter konventionsstaterna ska tillskjuta allmänna medel för att ersätta de återstående skadorna med ytterligare högst 125 miljoner SDR. Denna lösning ansågs också stå i överensstämmelse med tilläggskonventionens artikel 9 (c) som föreskriver att ingen kon- ventionsstat är skyldig att tillhandahålla allmänna medel innan den ansvarige anläggningsinnehavarens ansvarsbelopp har utnyttjats till fullo. Mot denna bakgrund antog en rekommendation angående tillämpningen av tilläggskon- ventionen. Rekommendationen anger att de stater som är anslutna till tilläggskonventionen skall avge en förklaring med innebörden att de inte skall åberopa artikel 3 i konventionen för att vägra att till- sammans med övriga stater anslutna till tilläggskonventionen till- handahålla högst 125 miljoner SDR i de fall en konventionsstat har ålagt anläggningsinnehavaren ett ansvar som överstiger 175 miljoner SDR. I artikel 8 anges att skadelidande som är ersättningsberättigade en- ligt konventionen i princip också äger rätt till full ersättning för den lidna skadan enligt nationell lagstiftning. Vidare anges att varje konventionsstat i sin nationella lagstiftning kan bestämma grunder för ersättningsbeloppens rättvisa fördelning i de situationer Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada när de totala skadorna överstiger eller kan beräknas överstiga 300 miljoner SDR. En konventionsstat har i princip rätt att fritt reglera de frågor som har överlämnats åt nationell lagstiftning enligt Pariskonven- tionen (jfr artikel 14). Eftersom tilläggskonventionens konstruk- tion kan medföra att en stats beslut i sådana frågor får följder för andra staters skyldighet att bidra till kostnader för en olycka enligt konventionen görs dock vissa undantag. Härigenom förhindras att en konventionsstat ådrar andra konventionsstater ökade ekono- miska förpliktelser. Det är förbjudet att diskriminera på grund av nationalitet, hemvist eller uppehållsort. Inte heller får olika kriterier tillämpas allt- eftersom ersättning skall utgå inom första, andra eller tredje stegen. Den skadelidande skall inte behöva föra ersättningstalan enligt skilda procedurregler allteftersom ersättning skall utgå inom de olika stegen (artikel 9 (c)). Endast den konventionsstat som är behörig att pröva en skade- ståndstalan med stöd av (jurisdiktionsstaten) kan påkalla att övriga konventionsstater ställer ersättningar av statsmedel inom det tredje steget till förfogande (artikel 10 (b)). De skadelidande kan alltså inte rikta anspråk direkt mot varje konventionsstat. I , , och tillsattes utredningskommittéer med uppdrag att utarbeta särskilda atom- ansvarighetslagar. Utredningsarbetet bedrevs parallellt med det konventionsarbete inom som ledde fram till Pariskonven- tionen och tilläggskonventionen (Brysselkonventionen). Redan den första nationella lagstiftningen på området, som genomfördes Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada 1960, kom att bygga på samma huvudprinciper som Pariskonven- tionen och tilläggskonventionen, dvs. objektivt ansvar, kanalisa- tionsprincipen, ansvarsbegränsning och försäkringsplikt11. Den ursprungliga atomansvarighetslagen upphörde att gälla när 1968 ratificerade och tilläggs- konventionen (Brysselkonventionen). trädde atomansvarig- hetslagen (1968:45) – som införlivat båda dessa instrument med svensk rätt – i kraft12. I fråga om sitt sakliga innehåll överens- stämmer därför atomansvarighetslagen i huvudsak med konven- tionsregleringen. Atomansvarighetslagen innehåller emellertid vissa regler som går utöver eller kompletterar åtaganden enligt och tilläggskonventionen (se framställningen nedan). 1.4.2Det närmare innehållet i atomansvarighetslagen Atomansvarighetslagen inleds med vissa grundläggande definitio- ner (1 § första stycket) som motsvaras av artikel 1 i Pariskonven- tionen. Den svenska lagen innehåller dessutom vissa definitioner som saknar direkt motsvarighet i konventionen, nämligen begreppen atomreaktor, anläggningsstat, atomskada och konventions- stat. Definitionerna redovisas utförligt i förarbetena till atom- ansvarighetslagen13. Begreppet atomskada, som är centralt för möjligheten att få ersättning, omfattar enligt endast person- eller sakskada. Med stöd av nationella regler är det möjligt att därutöver låta begreppet omfatta även andra typer av skador. Enligt svensk rätt omfattas inte bara person- eller sakskada. I förarbetena till atomansvarighetslagen har uttalats att lagen omfattar person- och sakskada samt direkt tillfogad allmän förmögenhetsskada, dvs. I avsnitt 6.2.1 återkommer utredningen till den närmare gränsdragningen av begreppet atomskada enligt nuvarande regler och hur det svenska begreppet förhåller sig till den reviderade atomskadebegrepp. 11Ulf K. Nordenson, Svensk och internationell atomansvarighetslagstiftning, Svensk För- säkrings-Årsbok 1968, s. 37. 12Lagen har ändrats senast genom SFS 2002:1131. 1968:25 och prop. 1981/82:163. 1968:25 s. 82 f. Gällande bestämmelser om ansvarighet och ersättning vid atomskada Med konventionsstat avses i atomansvarighetslagen en stat som har tillträtt . Eftersom ingen stat kan vara an- sluten till tilläggskonventionen utan att vara ansluten till kommer uttrycket att omfatta inte bara de stater som har tillträtt enbart utan också samtliga de stater som dessutom har antagit tilläggskonventionen. Flera anläggningar kan betraktas som en enhet Enligt bestämmelsen i 2 § kan två eller flera atomanläggningar som har samma innehavare och som ligger i varandras omedelbara när- het behandlas som en enda anläggning vid tillämpningen av atom- ansvarighetslagen. Som en följd av bestämmelsen blir det möjligt att teckna en gemensam försäkring för samtliga anläggningar som är att betrakta som en enhet. I praktiken innebär bestämmelsen att vart och ett av de numera tre reaktorområden med kärnkrafts- anläggningar i drift som finns i , dvs. de i , Forsmark och , kommer att utgöra en anläggning i atom- ansvarighetslagens mening15. Genom bestämmelsen i 3 § atomansvarighetslagen har ut- nyttjat den möjlighet som ger att utöka kon- ventionens tillämpningsområde. Lagen omfattar atomolyckor som inträffar på svenskt territorium eller på eller över det fria havet. Lagen är dessutom tillämplig på skador i icke-konventionsstater när den skadevållande atomolyckan inträffat i och en svensk anläggningsinnehavare är ansvarig, dvs.