sou · GUB334 · 2007-01-01 00:00:00 — Det anslag som används för bidrag till orkest- rarna och länsmusiken är huvudsakligen 28:6, Bidrag till regional musikverksamhet samt regionala och lokala teater-, dans- och musik- Bidrag till de fria större ensemblerna/mindre orkest- rarna lämnas genom anslaget 28:7 Bidrag till vissa teater-, dans- och musikändamål. Många orkestrar har till utredningen efterlyst ett tydligare for- mulerat uppdrag från staten. Då det gäller de professionella kammar- och symfoniorkestrarna konstaterar regeringen i propositionen Kulturpolitik (1996/97: 3) att de tillsammans med länsmusikinstitutionerna utgör en viktig resurs för att utveckla det lokala musiklivet. Dessutom menar re- geringen att det är angeläget att även frilansmusiker och fria grupper ses som en resurs i den regionala musikplaneringen samt att staten bör inom ramen för konstnärspolitiken verka för att musiker och tonsättare ges goda arbetsbetingelser och möjligheter till konstnärlig utveckling. I nedanstående tabell (Tabell 1) har utredningen sammanställt några siffror som visar på statens bidrag till olika typer av musik- verksamheter. Sammanställningen visar de statliga bidrag som utgår till de femton orkestrar som erhåller statsbidrag, de sex operaverk- samheter som har orkester, den regionala musikverksamheten (länsmusiken) som i vissa fall hyser orkestrar, eller delfinansierar orkesterverksamhet, samt de fria musikgrupperna. Sammanställningen bygger på de av insamlade siffrorna (Musik 2003, ) avseende total statlig bidragsnivå (i operornas, den regionala musikverksamhetens och de fria musikgruppernas fall alltså även medel som går till andra delar av verksamheten än orkester). Tabellen visar totalt antal konserter och det totala publikantalet (då det gäller antalet kon- serter/föreställningar och storleken på publik varierar kvaliteten på de inrapporterade siffrorna): Tabell 1 Några statliga bidrag till orkestrar, opera, länsmusik och fria musik- grupper Antal konserter/före- Utredningen kan konstatera att det är svårt att ur statistik se hur mycket statliga bidrag som utgår till orkester. Av de statliga medel som går till regional musikverksamhet används en svårdefinierbar och därmed okänd summa för orkesterverk- samhet. I rapporten , som presenterades av Kultur- rådet 2001, uppskattades detta belopp till . Den statligt stödda regionala musikverksamheten utförs av länsmusikorganisationerna i de 21 länen. Länsmusiken har utvecklats åt olika håll i landet. Gemensamt är dock uppdraget om den regionala musikverksamheten. Men i tabellen (1) vecklas alltså en karta ut; en karta över fördelningen av medlen som riktas till konstnärlig professionell verksamhet på musikområdet. Tabellen visar också att den största andelen av de statliga bidragen på musikområdet går till opera, orkestrar och de institutionsliknande länsmusikorganisationerna. 3.3Liten historik och inledande reflektioner 1911 fattade beslut om inrättandet av statsbidrag för underlättande av orkestrars upprättande i svenska provinsstäder. 1911 fanns redan embryon till symfoniorkestrar och orkester- föreningar på flera håll i landet, men då finansieringen delgaran- terades genom riksdagsbeslutet, formaliserades flera av de orkestrar som existerar. Gradvis har antalet orkestrar vuxit och deras antal musiker ökat, bland annat som en följd av de analyser och utredningar som gjorts med fokus på orkester- verksamheten. Ett par av de historiska utredningarna har också i olika grad föreslagit sammanslagningar av orkestrar, bland annat utredning . Det statliga huvudmannaskapet för region- musiken, som inrättats 1971, efter att militärmusiken omformats, överflyttades tillsammans med Rikskonserters regionala verksam- het till landstingen genom länsmusikreformen 1988. Detta enligt det mönster som upprättats politik, som gjorde gällande att staten inte skulle ha ett direkt ansvar för lokal eller regional kulturverksamhet. På detta sätt ökas det regionala självbestäm- mandet utan att dialogen med den statliga nivån gick förlorad. I de kulturpolitiska målen fokuseras verksamheternas och beslutens decentralisering, som var en viktig del av kulturpolitik. Målen lyfter fram möjligheterna till delaktighet i kulturlivet, eget skapande och kulturupplevelser. har ett flertal nya kammarorkestrar tillkommit, bland annat inom ramen för länsmusiken. Sedan 1974 års kulturpolitik sjösattes (prop. 1974:28) har dock endast smärre justeringar inom ramen för de nu mer än strukturerna ägt rum – ett konstaterande som gjordes redan i utredningen inriktning (SOU 1995:84). Ett antal mindre orkestrar och nya musikteatrar har alltså växt fram i kölvattnet av 74-års kulturpolitik, som hade tillgänglighet och spridning som några av de bärande tankarna. Regionala och lokala orkestrar och ensembler skulle tillgodose spridningen av musik i . Antalet statligt finansierade musikutbildningar har ökat: fanns ännu bara i – finns 6 musikhögskolor, med i norr och i syd. Detta har på ett kraftfullt sätt bidragit till uppkomsten av drivna och mångsidiga musiker samt dessutom en mängd frilansmusiker och tonsättare utan fasta band till orkesterinstitutioner. konstaterade i sitt slutbetänkande (SOU 1995:84) att också antalet konsertbesökare (alla genrer sammantagna) och aktivt musikintresserade ökat 1994, antagli- gen delvis till följd av de statliga och regionala insatser som gjorts för såväl den professionella musikverksamheten som för konsert- arrangörer och amatörmusiker. Utan tvekan har den kommunala varit en starkt bidragande faktor till den positiva ut- veckling som kan studeras på musikområdet fram till . Det publika perspektivet har också varit en självklar utgångs- punkt för utredningen – hur förhåller sig orkestrarna till publiken? Statistiken från åren 1994 2003 visar dels att antalet orkestrar som erhållit statligt bidrag för orkesterverksamhet ökat – från 11 till 15 orkestrar – men däremot att antalet betalande besökare minskat. Från den punkt, 1998, då antalet orkestrar i bi- dragssystemet ökat till 14, minskar den betalande publiken I rapporten och samhället (Ds 1989:46) föreslås en ytterligare utbyggnad av orkestrarna i . I remissvar till föreslås även där en viss utbygg- nad av stödet till de regionala orkestrarna. (1996/97:3) konstaterar dock regeringen att den är inte beredd att ge prioritet åt en ökning av detta stöd. Regeringen ansåg i samma proposition att det då fanns skäl att ställa större krav på orkestrarna avseende samverkan med det övriga musiklivet och antalet konserter utanför hemorten. Det framhölls vidare att det är ansvar att beakta detta vid utformningen av bidragsvillkoren. Det regionala självstyrelseförsök som pågår i innebär att regionen övertagit ansvaret för vissa kulturfrågor. Re- med uppgift att samordna kultur- frågor och förvalta kulturinstitutioner diskuteras och bildas på flera andra håll i landet. Utifrån denna utveckling är det viktigt att kunna tydliggöra sta- tens roll visavi orkestrarna och deras huvudmän. Vilken roll ska den statliga nivån spela ? Utredningen har under arbetet kunnat konstatera att det finns ett generellt behov bland musiklivets olika intressenter av att veta mer om hur orkestervärlden fungerar, för att bättre förstå ut- gångspunkterna för orkestrarna. Ökad kunskap är viktig för att kunna föra de för området så viktiga diskussionerna mellan institu- tioner, huvudmän och stat. Men också handlar det om att kunna tillhandahålla verktyg för att skapa en delvis ny bild av orkester- verksamheten. Flera av de mål och tankar som presenterades i Orkester.nu har utredningen uppfattat som relevanta och intressanta i ett utveck- lingsperspektiv. lyfter i budgetunderlaget 2004 fram att en symfoniorkester kan inte spela sin repertoar med minskat antal musiker. underkastades stödet till regionala kultur- institutioner en schabloniserad pris- och löneomräkning, något som orkestervärlden menar medverkat till att urholka orkestrarnas ekonomiska situation. Men i detta måste också huvudmännens an- svar beaktas. I växeldragningen mellan statlig och nivå har kommuner och landsting inte alltid räknat upp anslagen lika mycket som staten. Diskussionen om orkestrarna har alltså av många skäl begränsat sig till de rent ekonomiska sidorna av verksamheten. Det har handlat om uppräkning eller inte uppräkning och i vissa fall överlevnad eller död. De utgångspunkter som utredningen givits i direktiven, har gett en möjlighet att föra in diskussionen och analysen på ett mer mångbottnat plan, som också sätter orkestrarnas enskilda val och strukturer under lupp. Statens och regionernas musikpolitiska hållning tycks ha varit tydlig ur åtminstone en vinkel: sett ur ett såväl historiskt perspek- tiv som i ett samtida ljus har satsningen på orkesterverksamheten och den orkestrala konstmusiken (och operan) vad gäller de eko- nomiska bidragen varit den enskilt största på musikområdet. Statens engagemang har varit starkt och tydligt i kraft av den prioritering av orkestral konstmusik som gjorts ; en prioritering som resulterat i ett ökande antal orkestrar och ett ökat antal anställda musiker. Bara i de sju symfoniorkestrarna har antalet anställda musiker fördubblats (Källa: En del av världen, och Svensk Scen- konst 2005). Å andra sidan måste denna tydlighet problematiseras; statens in- ställning har trots ovan beskrivna prioriteringar ändå uppfattats som en smula suddig. Många av företrädarna för musiklivet som utredningen talat med, har efterfrågat en tydligare linje från statens håll – då i betydelsen en mer artikulerad, transparent och närva- rande hållning. I korthet skulle det kunna sammanfattas som att många uppfattar det som att statens insatser inte speglar verksam- heterna exempelvis vad gäller bidragsnivå. För många orkester- företrädare tycks det inte spela någon roll om en orkester ligger i framkant eller i det musikaliska bakvattnet. Varken det ena eller andra tillståndet uppfattas ge utslag på den statliga musikpoli- tiska barometern. Det är utredningens uppfattning att orkesterverksamheten inte kan separeras från det övriga musiklivets behov. Satsningarna på orkesterverksamheten står i relation till de många andra statliga och regionala insatserna för musikområdet. Dessa övriga insatser inne- fattar bl.a. stöd till regional musikverksamhet – länsmusik – och stöd till fria konsertarrangörer och s.k. fria professionella musik- grupper. Balansen och dynamiken i denna musiklivets trefot – som alltså utgörs av orkestrar, länsmusik och fritt professionellt musikliv – är enligt utredningens bedömning en viktig fråga för en nationell politik på musikområdet. Frågan om varför man satsat så mycket på just or- kestrarna, detta konstmusikaliska segment har, under de år som stat, kommun och landsting har stöttat orkestrar, inte besvarats men har kanske heller inte ställts. Diskussionen med staten har snarare rört bidragens storlek och utformning. Själva varat tycks mer eller mindre ha betraktats som en självklarhet. De kulturpolitiska frågor som väckts , omfattar bl.a. ett krav på jämställdhetsperspektiv in i kulturinstitutionerna. Detta uppfattas av några av branschens företrädare som ytterligare påla- gor från staten. Utredningen omfattar perspektiv som ytligt kan verka befinna sig långt från den professionella orkestermiljön, men som utred- ningen menar har en dynamisk relevans för området. Kommunala musik- och , musikhögskolorna, signaler från (och be- hov i) det fria musiklivet är alla delar av delvis samma musikekolo- giska system som orkestrarna, även om de traditionellt betraktats som separata storheter. finns det flera olika statliga bidrag som kommer orkester- verksamhet till del: Statligt bidrag till opera/musikteaterverksamhet Statligt bidrag till regional musikverksamhet, länsmusiken Det är som ansvarar för beslut om stödens stor- lek, förhandlingarna med den kommunala nivån, samt uppfölj- ningen av bidragen. Bidraget till regional musikverksamhet är ett bidrag som lands- tingen i sin tur använder för att främja musikverksamhet i respek- tive län. I många fall förekommer kombinationer av olika bidrag till att delfinansiera orkesterverksamheten: Statligt orkesterbidrag/Statligt bidrag till regional musikverk- samhet Statligt bidrag till regional musikverksamhet/Statligt bidrag till opera-/musikteaterverksamhet Kombinationen av bidragen till orkestrarna skapar en dålig över- blick över orkestrarnas egentliga finansiering men också en otydlig ansvarsfördelning mellan stat och region. Av de femton orkestrar som erhåller ett riktat statligt bidrag för orkesterverksamhet, är det alltså flera som också delfinansierar sin verksamhet genom medel från länsmusiken. Några orkestrar, som vuxit fram inom ramen för den regionala musikverksamheten (länsmusiken), har under vägen också erhållit statligt orkesterbidrag. På flera håll används länsmusikbidraget till att dryga ut orkesterbudgeten. Övriga orkestrar finansierar sin verksamhet genom bidrag till musikteaterverksamhet och/eller genom länsmusikbidraget. Opera- orkestrarna delfinansieras genom det statliga institutionsbidrag som går till musikteatrarna – Kungliga är genom helt statligt finansierad. Två av operaorkest- rarna, i och , delfinansieras genom länsmusikbidra- get. I praktiken uppstår därmed flera system för statsbidrag till or- kesterverksamhet, vilket resulterar i en något haltande relation mellan de olika mål och riktlinjer som finns för bidragsformerna. har i olika sammanhang (bl.a. i rapporten ter.nu) uttryckt kritik mot användandet av länsmusikbidraget till renodlad orkesterverksamhet. har dock mildrat kritiken mot att länsmusikpengen används till orkester- verksamhet, möjligen som följd av att denna ordning ändå är ganska okontroversiell på den kommunala nivån. De orkestrar som blandar bidrag på detta sätt har ofta en stark regional och lokal för- ankring och anses svara mot de ambitioner huvudmännen har för den regionala musikverksamheten. Utredningen menar att det principiella problemet, en otydlighet i systemet, ändå kvarstår. I en diskussion om hur de statliga medlen används på musikområdet, kommer inte sällan behovet av transpa- rents upp på dagordningen. Den kritik som företrädare för musik- livet ibland formulerar handlar om att dessa orkestrar binder upp medel som är avsedda för spridning av levande musik med stor bredd i en region. Att på detta sätt dryga ut det statliga orkester- bidraget kan bl.a. skapa en snedvriden bild av de verkliga kostna- derna – och intäkterna – för orkesterverksamheten, menar vissa orkesterföreträdare. Orkesteruppdraget innebär i sin riktade karaktär i de flesta fall en relativ trygghet och stabilitet för orkestrarna. Bidragen räknas upp enligt ett schablonsystem, medan ökningen av själva ramen inte tycks följa någon särskild plan – har gett tillfalliga ökningar åt orkestrar som kunnat visa på särskilda behov. Då det gäller den schabloniserade uppräkningen har kritiska röster påpekat att löneökningarna är högre än uppräkningen av bi- dragen, varför man menar att bidragen därmed urholkas. Genom att orkesterbidragen som ges åt varje orkester i flera fall är baserat på ett gammalt system (där bidragets storlek tidigare be- räknades på de genomsnittliga personalkostnaderna inom institu- tionstypen) har skevheter uppstått då nya orkestrar kommit in i systemet. beräknas statsbidragets storlek utifrån kostna- derna för verksamheten, exklusive lokalkostnader. Vid bestäm- mande av bidrag till länsmusikverksamhet får dock lokalkostnader räknas in (SFS 1996: 1598, § 11). Länsmusikbidraget, eller det statliga bidraget till den regionala musikverksamheten, är således inget bidrag som har en direkt adress till de orkesterverksamheter som existerar inom länsmusi- kens ram. Bidraget är istället kopplat till ett kulturpolitiskt uppdrag på musikområdet. Den satsning som gjorts på orkesterverksamhet inom ramen för länsmusiken betraktas således ur statens synvinkel som en regional och lokal prioritering. Det statliga bidraget till den regionala musikverksamheten är alltså en affär mellan staten och de regionala huvudmännen. I fördel- ningen av samhällbidragen står staten för av anslagen till den regionala musikverksamheten. Målet har varit att minska statens relativa andel av dessa bidrag – bland annat kon- staterades redan i propositionen 1996/97:3 att Staten gör en större regional insats på musikområdet än på något annat konstområde. Regeringen anser att det bör skapas en jämnare balans mellan de insatser som staten gör regionalt på olika konstområden. Sedan propositionen 1996/97:3 har också en minskning av det statliga stödet till länsmusiken ägt rum, men är statens genom- snittliga andel av det totala samhällsstödet till länsmusiken alltså . Givet dessa premisser, och det faktum att dessa orkestrars existens generellt uppfattas som en regional prioritering, måste de orkestrar som har en stor del av sin finansiering genom länsmusik- bidraget kunna sägas leva relativt sett farligare än orkestrarna med orkesterbidrag/uppdrag även om den statliga finansieringsandelen av den regionala musikverksamheten är högre än för orkester- bidraget. Även mindre ensembler med en musikalisk specialisering och in- riktning som tidigare fått rum inom exempelvis länsmusikens ram kan sägas dela denna relativa osäkerhet. De länsmusikorganisationer som – bl.a. till följd av tidigare neddragningar på det statliga bidraget till länsmusiken – avvecklat sina ensembler och satsat mer på en s.k. främjande verk- samhet, har härvidlag en större möjlighet till omprioriteringar än de som har en stor del av de fasta kostnaderna knutna till orkestrar. Nivån för det statliga länsmusikbidraget, byggde på en fast procentuell uppräkning av de nivåer som fastställts med utgångspunkt i de kostnader den gamla regionmusiken och Rikskonserter hade då huvudmannaskapet överflyttades till länen. Också detta system innebar dock skevheter och regional orätt- visa. Stödet till länsmusiken inlemmades således i det nya schablo- niserade bidragssystem som infördes i kölvattnet efter Kulturut- redningen (bl.a. med avsikten att underlätta samverkan mellan olika musikinstitutioner). Utredningen menar att de orkestrar som helt eller delvis finan- sieras genom bidraget för den regionala musikverksamheten, utgör en viktig del av bredden på orkesterområdet och måste därför be- traktas som ett nationellt intresse. 3.5Den regionala musikverksamheten – länsmusiken Att statligt bidrag kan lämnas till länsmusiken framgår av förord- ningen (SFS 1996:1598) om statsbidrag till regionala kulturverk- samheter. I denna förordning framgår inte vilken form av verksam- het som bidraget till den regionala musikverksamheten bör om- fatta. Tillsammans med landstingen har tagit fram föl- jande riktlinjer för det statliga bidraget till regional musikverksam- het. värna om det professionella musiklivet i länet/regionen och därvid förutsättas ha musiker och konstnärliga ledare engage- rade i verksamheten, verka för ökade arbetstillfällen för frilansmusiker, ha ett särskilt ansvar för vår tids musik inom alla genrer, prioritera och utveckla barn- och ungdomsverksamheten, delta i fortbildningen av musiker och andra konstnärliga ut- övare inom det kulturpedagogiska området, stödja och stimulera arrangörsledet, stödja och stimulera amatörverksamheten i länet, särskilt ung- domsområdet, vara öppen för och ta tillvara influenser från andra kulturer, medverka i bevarandet och utvecklingen av det svenska musi- kaliska kulturarvet och samarbeta med Rikskonserter kring produktionsutbud, arrangörsfrågor och internationellt utbyte. har uttryckt att riktlinjerna ska uppfattas som ett strävansmål för hela den regionala musikverksamheten, inom vilket det måste få förekomma variationer och olika typer av priorite- ringar. Riktlinjerna för den regionala musikverksamheten är således betydligt mer omfattande och breda än kriterierna för orkester- bidraget. uppgick de statliga verksamhetsbidragen till den regionala musikverksamheten – eller länsmusiken – till nära . De regionala bidragen uppgick till drygt 96 miljoner kro- nor. Den statliga andelen av samhällsbidragen uppgick alltså 2003 till . 2003 genomfördes totalt 12 537 konserter inom länsmusiken för en publik på cirka 1 411 000 besökare. av dessa konserter utgjordes av skolkonserter (Källa: , ). Länsmusiken har visat sig mycket betydelsefull för att sprida musik i många genrer för en bred publik, men också i utvecklandet av samverkansprojekt och kontakten med arrangörsledet. Länsmusikbidraget är alltså inte utformat som ett institutions- bidrag utan formuleras som ett bidrag till regional musik- verksamhet, som sedan den kommunala nivån får fördela på de verksamheter som man tycker bäst rimmar med såväl de statliga riktlinjerna (formulerade i tio punkter) som de regionalt formule- rade visionerna på musikområdet. Utredningen kan alltså konstatera att de olika bidragen, orkes- terbidrag och bidrag för regional musikverksamhet, för med sig olika typer av uppdragsspecifikationer. Villkoren för orkesterbidra- get har i praktiken utvecklats till ett löst hållet konstnärligt upp- drag medan länsmusikbidragets riktlinjer formulerar en kulturpoli- tisk vision som den regionala nivån skall uppfylla. Den inriktning regeringen gett uttryck för bl.a. i propositionen 1996/97:3, måste ses som en utgångspunkt för förordningen om statsbidrag (SFS 1996:1598) och borde enligt utredningen ges en mer framskjuten position i förordningen för de statliga insatserna för orkesterområ- det. Då uppdraget i sin helhet utgör nationella strävansmål för den regionala musikverksamheten, medger det prioriteringar och specialiseringar som i flera fall resulterat i lokala och regionala sats- ningar på orkesterverksamhet med en stor del av finansieringen i det statliga stödet till den regionala musikverksamheten. Kommentar till riktlinjerna för länsmusiken Det finns, så vitt utredningen har kunnat utröna, ingen le- vande musikpersonlighet som skulle kunna redogöra för vilka alla genrer är. Därmed blir det som formuleras i riktlinjerna för läns- musiken otydligt, nämligen att länsmusiken förutsätts ha ett sär- skilt ansvar för vår tids musik inom alla genrer. Nya genrer uppstår på musikområdet. Genrebegreppet används också för att täcka såväl stort som smått – jazz är en genre men också Hip-hop, västerländsk konstmusik, opera, stråkkvartett eller för den delen även kuplettsång. Det ligger inte i utredningens uppdrag att föreslå en ny typ av genreindelning som bättre motsvarar rimliga krav på jämförbarhet – däremot kan det konstateras att genrebegreppet är problematiskt, därför att det är mycket svårt att göra gränsdragningarna på ett sätt som blir rättvisande. Genom att ur ett repertoarperspektiv exem- pelvis jämföra begreppen västerländsk konstmusik med jazz ger man sig in i den svåra balansakten att jämföra en repertoar som spänner från den tidiga medeltidens musik till (ett närmare långt perspektiv) med en repertoar som, beroende på hur man definierar den, spänner . Bättre vore kanske att betrakta musiken som grovt sett bestå- ende av två kraftfält: det ena bottnar i en i första hand skriftspråk- lig musiktradition, det andra bottnar i en i första hand improvisa- tionsbaserad musiktradition. Dessa båda kraftfält interagerar och har alltid interagerat med varandra. Nöten som borde knäckas av den statliga musikpolitiken är att utröna vilka (högkvalitativa) uttryck för dessa båda kraftfält som kan utgöra levande komplement till de musikaliska uttryck som dominerar såväl statligt stödda media som kommersiella kanaler, och därmed värda ett statligt stöd. Utredningen menar att de fria, professionella musikgrupperna och konsertarrangörerna sammantagna utgör ett nödvändigt komplement för musiklivets infrastruktur. Det går inte att förbigå den betydelse som de mindre, fria, orkest- rarna (eller större ensembler) inom konstmusiken och jazzen har för hela det musikaliska samtalets bredd och nivå.