sou · GUB360 · 2007-01-01 00:00:00 — : Nej, nej, nej, ((ändrat tonläge och intonation:)) en invand- rare kan inte sånt där, och det skulle förstöra stämningen på arbets- platsen. Högutbildade människor som sitter och pratar så där. Det är så himla knäppt ((skratt)). I det anförda talet ändrade tonfall och intonation och markerade en ironi som det inte gick att ta miste på. Kritiken mot arbetsgivarens krav var uppenbar, och den träffar såväl oviljan mot att anställa sökande i kategorin invandrare, som kravet på att denne bör kunna spela golf eller tycka om att bada bastu. Här beskrivs arbetsgivarnas krav på informella kvalifikationer som orimliga. De glider över i krav på social konformitet som är oskä- liga och utesluter personer i kategorin invandrare. Flera andra intervjupersoner sade sig ha haft liknande erfarenheter, det vill säga att arbetsgivare ibland gömde sig bakom tydligt artikulerade krav på social kompetens och andra informella kvalifikationer, när de inte ville ha sökande med utländsk bakgrund. Men även utan kopp- ling till frågan om etnisk diskriminering framställdes ibland arbets- givarnas krav på social kompetens som orimliga. Att begära av en sökande att han eller hon måste funka lika bra vid kaffebordet som vid skrivbordet var t.ex. en hållning som kritiserades. På ett liknande sätt ifrågasattes önskemålet på att unga kvinnor skulle vara söta eller attraktiva. Det var inte heller ett rimligt informellt kvalifikationskrav. Intervjupersonerna tycker uppenbarligen att kraven på social kompetens kan dels ha en löjeväckande dimension och dels en problematisk och orättfärdigt exkluderande konse- kvens. Vi kan se en skiljelinje ovan: vissa krav på social kompetens anses vara godtagbara, andra inte. Intervjupersonernas bild av vad eller vilka som artikulerade de rimliga respektive de orimliga kraven skiljer sig åt. De rimliga kraven på social kompetens framställdes som befogade av två olika anledningar: dels därför att den sociala kompetensen i en mening var självklar och beskrevs med hänvis- ning till definitionsmässigt mycket positivt värderade personliga egenskaper, och dels därför att det var en mer eller mindre logisk följd av arbetslivets utformning. På så vis framställs kraven som en naturlig respons på sakernas till stånd. Samtidig är påpekanden som man är ju dum om man inte tar till sig begreppet, det är ju det arbetsgivarna frågar om (se ovan) en indikation på vilken grupp som har tolkningsföreträde. Vad gäller de föregivet orimliga kraven, så beskrevs de betydligt oftare, om än inte alltid, med hän- visning till den person som artikulerade dem; de var snarare resul- tatet av en specifik – men inte benämnd – persons irrationella över- drift. Oavsett ambivalensen kring termen social kompetens, och vissa arbetsgivares sätt att tolka densamma, är det uppenbart att frågan om godtagbarhet eller informella kvalifikationer låg högt upp på de intervjuade arbetsförmedlarnas agenda. Detta var för- modligen inte en tillfällighet. Fokuseringen på informella kvalifi- kationer var vanligtvis etablerad på intervjupersonernas respektive förmedlingskontor. På det kontor som vägledaren arbe- tade var t.ex. undervisning om arbetslivets implicita sociala koder redan en integrerad del av åtgärderna för arbetslösa som invandrat: : Ja, jag kan tycka att det är viktigt att veta vad det är för spel- regler som egentligen gäller på arbetsmarknaden. Det finns en massa osynliga regler som vi svenskar vet om, men som de som inte kommer härifrån inte vet om. // Just på de här datorteken som jag är ute på, där jobbar man väldigt mycket kring det här med uppförande över huvud taget eller, ja, om man kallar det för social kompetens. Att man lär sig kring det här med att man bara inte går iväg mitt under en föreläsning, eller så där, bara för att man ska följa med frun och handla skor, eller nåt sånt där, eller att någon ska gifta sig i släkten. Undervisningen i jobbklubbarna och datorteken var ofta inriktad på att lära deltagarna hur man söker arbete. Man lärde ut hur en genomarbetad och korrekt platsansökan bör se ut: vilka formule- ringar och artighetsfraser som är lämpliga, hur ord stavas, hur den sökande bör beskriva sig själv och motivera varför han eller hon anser sig själv vara kvalificerad samt hur man åstadkommer ett snyggt dokument i ett ordbehandlingsprogram. Till undervisningen hörde också kunskaper om hur den arbetslöse bör agera vid en anställningsintervju, och ibland även vad man bör eller inte bör göra i arbetslivet – det som i citatet ovan kallas arbetslivets osyn- liga regler. Åtgärderna hade här en inkluderande dimension – att hjälpa arbetslösa in i arbetslivet, men också att (re)socialisera de sökande till detta arbetslivs sociala mönster. Intervjupersonerna ställde sig bakom strävan att producera social kompetens och betonade vikten av att ha ett socialiserande moment i av Det förefaller därmed rimligt att hävda att fokuseringen på social kompetens, godtagbarhet och kännedom om arbetslivets informella sociala regler är institutionaliserad – den ingår som en del i den statliga arbetsmarknadspolitiken. Uppgiften att (re)socialisera arbetskraften tillhör arbetsförmedlingens arbets- uppgifter, vid sidan av själva förmedlings- och vägledningsarbetet.TPF4FPT Därtill kommer att det platsorienterade arbetssättet, som är etable- rat på de svenska arbetsförmedlingskontoren i sig bidrar till att arbetslösas förhållningssätt till de ovannämnda reglerna hamnar högt upp på tjänstemännens yrkesmässiga agenda (, 2003: 86ff). De intervjuade arbetsförmedlarna befann sig uppen- barligen under diskursivt inflytande från såväl arbetsgivare som de högre instanser inom arbetsmarknadsverket som hade ansvar för utformningen av de utbudspåverkande arbetsmarknadsåtgärderna. Pragmatism, likhet, skillnad och kultur Ovan har vi kunnat se hur förmedlarna förhöll sig till de krav på godtagbarhet och social kompetens som olika aktörer på arbets- markanden ställer på arbetslösa och hur dessa krav – enligt deras egen erfarenhet – kan vara direkt eller indirekt diskriminerande. I det följande kommer jag beskriva hur de intervjuade diskuterade ungdomars förmåga att svara på denna efterfråga i relation till till- hörighet, invandrarskap och kultur. Denna redogörelse tar sin utgångspunkt i frågan om hur de intervjuade positionerar sig gent- emot imperativen som följer av arbetsmarknadens efterfråga på social kompetens eller godtagbarhet, och hur denna positionering aktualiserar frågor om tillhörighet, identitet, aktörskap och invand- rarskap. En del intervjupersoner ansåg att ungdomar i kategorin invand- rare ibland hade sämre kunskaper om arbetslivets underförstådda sociala regler. Kunskapsbristerna avsåg flera olika slags regler, t.ex. hur man hälsar på okända människor – att ta i hand och hälsa på ett artigt sätt – eller passa tiden och komma till möten vid rätt tid- punkt. Bristen ansågs vara problematisk därför att intervjuperso- nerna befarade att ungdomarna inte visste hur de skulle agera i en anställningsintervju när de mötte en arbetsgivare. 4TP PT För en redogörelse av innehållet i det platsorienterade arbetssättet, i relation till andra möjliga sätt att organisera den arbetsförmedlande verksamheten, se t.ex. (1989), Ams (1996) eller (2003: 45ff). säga att problemformuleringen var pragmatiskt motiverad; vissa beteenden och egenskaper ansågs vara problematiska därför att de försvårar inträdet i arbetslivet. De intervjuade befarade att ungdo- marna skulle agera på ett sätt som inte uppfattades som korrekt när de träffade en rekryteringsansvarig och att de därmed skulle begränsa sina chanser att få arbete. Känner man inte till de värde- ringar som är vanliga i det svenska arbetslivet, kan det vara svårare att få arbete, påpekade , när vi samtalade om just de implicita normer och värderingar som styr den sociala interaktionen på olika arbetsplatser. Han gissade att detta hinder var mindre påtagligt för ungdomar som inte hade invandrat själva utan var födda i , och var mer bekanta med värderingar och etik, osynliga saker som ändå finns i vår kultur. I andra fall var den problemfokuserande hållningen inte enbart pragmatiskt motiverad. Om en ung kvinna eller man med invand- rarbakgrund inte hälsade på rätt sätt, eller i övrigt agerade på rätt sätt när han eller hon mötte en arbetsgivare, uppfattades det i vissa fall inte enbart som ett hinder för deras inträde i arbetslivet. Normbrottet i fråga hade då ytterligare en betydelse för intervju- personen. Det bröt uppenbarligen mot hans eller hennes egna vär- deringar och känsla för lämpligt beteende, inte enbart arbetsgiva- rens. Detta sätt att beskriva och bedöma en sökandes sätt att agera uttryckte till exempel . : Nä, men jag tror faktiskt att det (social kompetens) är, och att det blir, jätteviktigt. Och jag vet en massa alltså, jag vet hur man får ett jobb, och jag vet hur vi är, och vad vi förväntar oss. Det där är ju svårt, tänk bara på kroppsspråket. // Man kan i viss mån träna det. Jag har varit med invandrare och följt med ut till arbetsgivare, (som represen- tant) för oss (på arbetsförmedlingen), då. Då vill ju jag att jag kan hålla mig lite i bakgrunden, och att den här killen då frågar lite om jobbet, och hälsar och tar i hand, tittar i ögonen, och inte som en del gör, så här ((intervjupersonen tittar demonstrativt bort, för att illustrera)), vänder sig bort och tittar någon annanstans. Då är det till slut bara jag som står och pratar, bara därför att det i deras kultur är jätteoartigt att se varandra i ögonen, eller att han som söker jobb inte skulle drömma om att ta i hand, eller att man inte vill verka för nyfiken ((skratt)), såna där jag vet inte, det var sen det hände mig för- sta gången. Jag var jättearg på den här personen när vi gick hem: här har jag åkt med dig, och du är fullständigt ointresserad, och det var jättepinsamt att vara med dig, här har man gått och frågat, och han hade gjort sitt bästa då, som han trodde. Ja, han visste ju inte alls hur det var här, och sånt där, det är ju viktigt, det borde man ju ha mer om. Det är tydligt att själv tycker att den sökandes agerande var mer eller mindre olämpligt; det var inte alls rätt sätt att bemöta en potentiell arbetsgivare. Hon beskrev hur irriterad hon var efter mötet; det var jättepinsamt att den sökande föreföll vara full- ständigt ointresserad av arbetsplatsen där han sökte arbete. Den sökande bröt uppenbarligen inte enbart mot arbetslivets implicita sociala koder utan även mot egna. De pragmatiska motiven hamnade i bakgrunden och här är det uppenbarligen något annat än arbetsmarknadens efterfråga som motiverar problemformuleringen. I citatet följer också en idé om hur det problem som pekas ut ska lösas. framhöll behovet av undervisning om arbetslivets soci- ala koder: det är ju jätteviktigt, det borde man ha mer om. Det föregivet felaktiga sättet att agera på kan läras bort – det är en kun- skapsbrist. På förmedlingskontoret där arbetade hade man också projektanställt en skådespelerska på halvtid, som bland annat skulle hjälpa till i undervisningen om hur man agerar i mötet med arbetsgivare, dvs. om arbetslivets implicita sociala normer. Men förutom att vara en kunskapsbrist var den sökandes agerande, enligt , också kulturellt format. Kulturbegreppet erbjuder en förklaring till det avvikande beteendet och det som i relation till det svenska arbetslivets normer är en kunskapsbrist. Den sökande gjorde som han gjorde därför att det är rätt och riktigt i den grupp han tillhör: i deras kultur är det jätteoartigt att se varandra i ögo- nen. Oviljan att ta i hand eller inte verka för nyfiken antogs ha samma orsak. Det som såg ut som en icke godtagbar brist på intresse var kulturellt motiverat. På så sätt får beteendet en ny innebörd, det är inte längre en anomali, utan en del av ett socialt sanktionerat sätt att bemöta andra människor. Termen kultur blir en sammanfattning för ett kollektivt anammande av en regel som styr den sociala interaktionen. Genom att relateras till en grupps sociala system får avvikelsen en viss logik, den sökandes beteende blir så att säga läsbart. Läsbarheten till trots, är det kulturella drag som omnämns negativt värderat: det anses inte vara funktionellt på den svenska arbetsmarknaden. De normer som är sanktionerade i deras kultur går således på tvärs med det agerande som intervju- personen anser vara lämpligt när en sökande möter en arbetsgivare. Därför uttrycks ett krav på anpassning. Andra intervjupersoner såg en liknande koppling mellan hur ungdomar med invandrarbakgrund agerar i arbetslivet och den kultur som de förmodades tillhöra. Följande citat, som kommer från intervjun med , ger ett annat exempel på hur intervjuper- sonerna föreställde sig denna relation. : Anser du att man på andra håll i samhället, till exempel i sko- lan eller hos sociala myndigheter, kan bidra med åtgärder för att för- hindra eller förebygga en negativ utveckling så att säga, (det vill säga en) ökad arbetslöshet hos ungdomar generellt, men kanske bland ung- domar med invandrarbakgrund i synnerhet, eller är det huvudsakligen en arbetsmarknadspolitisk fråga, som berör arbetsförmedlingen? : Nej, det kan det inte vara. Det kan inte bara vara en arbets- marknadspolitisk fråga, utan det måste ju vara från andra håll, natur- ligtvis. Vad jag tror att vi är lite rädda för, det är det här med att över- föra den svenska kulturen till våra invandrare, och det är lite dumt, därför att våra invandrare, de håller gärna strängt på sin egen kultur. Och jag tror att de egentligen hemskt gärna skulle vilja veta vad vi står för. Men vi vågar inte alltid tala om det. Därför att då blir vi klassade som rasister eller invandrarfientliga eller något sånt där. Men det är inte det som det handlar om, utan det är det jag menar, det måste fin- nas i hela samhället, i skolan, på socialen också. Att man likaväl som vi uppfostrar våra barn, så är ju våra invandrare så att säga barn i vår kul- tur, dom måste ju få reda på vilka konstiga mönster vi har, javisst. Så att det kan ju inte bara vara här som man gör det då, utan det måste vara generellt faktiskt, och det har jag ingen uppfattning om hur det går till, om jag ska vara ärlig, det vet jag inte. : Var det något speciellt du tänkte på? : Vi svenskar är ju nästan löjliga på det sättet att vi alltid ska passa tider. Vi är så hemskt noga med att passa tider (skratt). Vi är nästan ensamma om det, men det är väldigt praktiskt, och vi är såna. Om du ska till en anställningsintervju klockan ett, så får du för sjutton se till att du är där klockan ett också, och inte komma eller , om det är någonting sånt. Jag tycker att det vore förfärligt att om jag inte talar om det för en person, och påpeka att missa inte det, och jag har grupper här med ungdomar , med nya arbetssökande. Då har jag en fast tid. Och det är väldigt svårt att få dom här invandrarna att begripa att halv två är halv två och inte , för då har jag stängt dörren, för jag har inte tid att släppa in någon efter halv två. Och det gick ju bra, nästa gång var de här fem i (skratt). Så det är en detalj, alltså. Liksom i det ovan angivna citatet från intervjun med är en av premisserna för det resonemang som förs i denna sekvens en tydlig åtskillnad mellan vi och dom, svenskar och invandrare, liksom mellan storheterna svensk kultur och invandrarnas kultur. Den skillnad som nämns i frågan hamnar i förgrunden, görs kulturell och får en tydligt normativ dimension. Svenskar passar tiden på ett sätt, och personer i kategorin invandrare på ett annat, och skill- naden har med kultur att göra. Benägenheten att passa tiden på ett Kultur och kompetens SOU 2006:60 punktligt sätt blir en del av en svensk, nationell kultur. Intervjuper- sonen var dock en smula ambivalent gentemot den svenska kultu- ren. De kulturspecifika kraven på exakt punktlighet framställs som smått löjliga. Å andra sidan tillade hon att det svenska sättet att passa tiden är praktiskt, oavsett den kulturella relativiteten. Samti- digt uttrycks ett krav på ensidig anpassning: de Andra bör ta till sig det svenska. Det är lika självklart som att en arbetslös sökande måste vara tillgänglig exakt man har kommit över- ens om, annars kan han eller hon inte förvänta sig att få komma in på kontoret. Överföringen av kunskaper om det svenska likställs med föräld- rars uppfostran av barn. Familjen blir en metafor för relationen mellan infödd majoritet och invandrad minoritet: våra invandrare [är ju] barn i vår kultur. Med denna metaforik naturaliseras anpassningen – integrationen eller assimilationen – än mer. De Andras anammande av den föregivet enhetliga svenska kulturen, och de beteenden den omfattar, framställs som en inlärningspro- cess lika befogad och naturlig som föräldrars uppfostran av sina barn. Med familjemetaforiken tillkommer en ny meningsdimension i beskrivningen av relationen mellan vi och de Andra. Svens- karnas auktoritet över kategorin invandrare blir ett faktum som förklarar sig självt. Att beskriva och behandla vuxna som barn för- stås vanligen som nedsättande.5 Metaforiken antyder att svenskars rätt och plikt att ange normer och korrigera avvikelser är lika själv- klar som förälderns rätt att uppfostra och tillrättavisa. Det var fler intervjupersoner än de ovan citerade som beskrev denna kausala länk mellan kultur, grupp- eller kategoritillhörighet och hur människor agerar i arbetslivet. , en platsförmedlare som arbetade i en förortskommun i södra , ansåg att det här med att söka jobb är ju kulturellt betingat, definitivt och en fråga om vilken bakgrund du har. Diskussionen om kulturell betingning hade sin upprinnelse i att hon beskrev hur en grupp sökande som hon hade haft i en jobbklubb hade bristande kunska- per om hur man tar kontakt med arbetsgivare. Skolan undervisar inte om sådana saker, och när inte heller föräldrarna lär ut det så är bristen ett faktum, påpekade hon. Det var således familjbakgrunden 5TP PT Den barnslige kan beskrivas som oskuldsfull, oerfaren och lekfull, men också som naiv, infantil, outvecklad, dum, oförståndig, larvig, löjlig, omogen, pueril eller . Termen barn beskriver också en inte helt fullvärdig samhällsmedlem, utan en omyndig person som inte får rösta, och behöver målsmans godkännande vid större ekonomiska transaktioner. (De uppräknade orden är synonymer till barnslig som föreslås av ordbehandlingsprogrammet Microsoft .) eller den sociala bakgrunden som pekades ut i första hand. antog att även föräldrarna hade dåliga kunskaper om hur man bör hälsa i det svenska arbetslivet. I förlängningen ledde detta till att de ungdomar som det var fråga om sällan lyckades i sina försök att få arbete. Konsekvensen blev att väldigt många gav upp i sökandet efter arbete, eftersom de trodde att det ändå inte gav något resultat. Ungdomarnas bristande kunskaper förklarades delvis med att inte heller föräldrarna känner till arbetslivets informella sociala regler, och kan således inte föra över kunskaper om dessa till sina barn. Bristen framstår därmed som en följd av föräldrageneratio- nens marginella position på arbetsmarknaden. Men framhöll också att hon betraktade kunskapsbristen som en aspekt av den kulturella betingningen. Hon gav fler exempel på vad denna betingning kan medföra, t.ex. hur en del personer hälsar, eller sna- rare låter bli att hälsa, på ett sätt som avviker: hur är det när man inte hälsar, utan bara slår sig ner, och liksom här är jag? Det avgör ju faktiskt självklart hur vi möts. Det avvikande sättet att hälsa, vilket kan uppfattas negativt av arbetsgivarna, antas vara kulturellt härlett. Den kulturella betingningen är beskriven som ett pro- blem. De som inte hälsar i enlighet med den dominerande sociala koden löper, enligt , en risk att bli utan arbete. Hon gjorde ingen skillnad mellan sina egna åsikter och arbetsmarknadens krav på den punkten. Kulturbegreppets användningsområde är, i det här samman- hanget, i första hand att förklara avvikelser och olämpligheter. Kultur förklarar avvikande beteenden: de sökande agerar på de sätt de gör därför att det är rätt och riktigt i den grupp de tillhör. Icke godtagbara avvikelser får en mening, de kan förstås mot bakgrund av en annan grupps sociala tillvaro. Sammanlänkningen av icke- svensk kultur och föregivet problematiska beteende- och tanke- mönster förekom ofta i det intervjumaterial som denna undersök- ning bygger på. Det förekommer ett trettiotal längre resonemang, där ordet kultur är ett centralt begrepp och i över tjugo av dessa är det negativt värderade företeelser som kommenteras, och det kulturella värderades aldrig positivt i sig. Det kulturbegrepp som intervjupersonerna använder är huvudsakligen etniskt. Det är, så vitt jag kan se, huvudsakligen etniska (och nationella) gruppens förmåga att forma människors värderingar och attityder, och på så vis även motivera handlande, som nämns. Inflytandet från andra kulturformande sociala arenor eller sfärer omtalas i betydligt mindre utsträckning, om det över huvud taget diskuteras. mer eller mindre likhetstecken mellan kulturbärande kollektiv och etnisk grupp. Intervjupersonernas framställning av aktörskapet hos ungdomar i kategorin invandrare implicerar att deras handlande till stor del är en produkt av kollektiva normer och värderingar. Dessa handlingsgenererande regler förefaller till stor del formas och reproduceras i de etniska grupper som de tillhör. Detta möns- ter återkom även när de intervjuade omtalade andra möjliga för- klaringar till varför ungdomarna i fråga kunde ha större svårigheter än andra i samma ålder med att få fotfäste på arbetsmarknaden. Frågan om informella kvalifikationer och social kompetens var inte den enda frågan på dagordningen när arbetsförmedlarna intervjua- des. Andra företeelser och faktorer i ungdomarnas tillvaro pekades ut som möjliga förklaringar till deras relativa underläge på arbets- marknaden. Till dessa företeelser hörde ungdomarnas normer och värderingar kring vad som är eller bör vara kvinnligt respektive manligt, deras kunskaper i det svenska språket, svårigheter som följde av föräldragenerationens relativt dåliga position på arbets- marknaden samt förekomsten av en etnisk diskriminering på arbetsmarknaden. I det följande kommer jag att kort diskutera de två förstnämnda av dessa punkter, och liksom i det förra avsnittet kommer jag att uppehålla mig vid hur de intervjuade förmedlarna förklarade ungdomarnas agerande på arbetsmarknaden med hänvis- ning till etnicitet och kultur. Sättet att se på manligt och kvinnligt i vissa icke-svenska grupper uppfattades av förmedlarna som problematiskt av två skäl: dels för- hindrade det möjligheterna för kvinnorna i dessa grupper att söka de arbeten som förmedlingen anvisade dem, och dels ansåg man att dessa synsätt begränsade kvinnornas rörelsefrihet på ett icke god- tagbart sätt. Det var oftast frågan om hur unga kvinnor i kategorin invandrare sökte arbete som var ingången till diskussionen kring icke-svenska genusordningar. En del intervjupersoner ansåg att vissa kvinnor i denna kategori hade ett för snävt urval när de sökte arbete. De sökte inte alltid de arbeten som de, givet deras yrkesmässiga inriktning, borde söka. De undvek arbetsplatser där det krävdes att man arbetade kvällar och , eller arbeten som låg långt bort från hemmet. De ville inte jobba kväll därför att deras män inte tillät dem att göra det och för att männen inte kunde tänka sig att passa barnen. Denna ofrihet beskrevs som ett kultu- rellt hinder och den kultur som skapar detta hinder är direkt rela- terad till de unga kvinnornas etniska grupptillhörighet. Kultur- begreppet blev en slags sammanfattning för det som antas vara orsaken till att vissa unga kvinnor med invandrarbakgrund har svårt att komma ut i arbetslivet. Det var inte alltid den icke-svenske mannen som ansågs vara huvudaktören i detta handlingsbegränsande spel. En del intervju- personer beskrev hur de unga kvinnornas själva agerade på ett – ur förmedlarperspektiv – problematiskt sätt.