sou · GUB347 · 2007-01-01 00:00:00 — Rattfylleriet utgör en av de största riskfaktorerna i trafiken och är ett av de största hindren för att uppnå den av antagna nollvisionen för dödade och allvarligt skadade i trafiken.1 För en säker trafik på väg och till sjöss ställs stora krav på nykterhet. har flera åtgärder vidtagits från regeringens och sida samt från berörda myndigheter och organisationer för att minska alkoholens negativa effekter på folkhälsan. Som exempel kan nämnas den av beslutade nationella handlingsplanen för att förebygga alkoholskador som omfattar tiden t.o.m. år 2005.2 Som ett särskilt prioriterat delmål nämns i handlingsplanen att alkohol inte skall förekomma i trafiken och att insatserna behöver förstärkas för att reducera de alkoholrelaterade olyckorna i trafiken. Denna utrednings arbete i enlighet med de ursprungliga direktiven och i enlighet med tilläggsdirektiven skall ses som led i detta arbete. Kampen mot rattfylleribrottsligheten förs på bred front och involverar olika delar av samhället. Möjligheterna att upptäcka och beivra bl.a. trafikonykterhetsbrott och den preventiva effekt som detta arbete medför är viktiga byggstenar i det arbete som krävs för att uppnå resultat. 1 Se prop. 1996/97:137 Nollvisionen och det trafiksäkra samhället och betänkande med samma namn (bet. 1997/98:TU4). 2 Se prop. 2000/01:20 Nationell handlingsplan för att förebygga alkoholskador, s. 72–74. 2.1.2Några fakta om alkohol- och drogrelaterade trafikbrott I utredningens tidigare betänkande redovisas bl.a. statistik rörande alkoholkonsumtion och rattfylleribrott samt statistik över alkohol- och drogrelaterade trafikolyckor.3 Bl.a. framgår följande. Den totala alkoholkonsumtionen i har ökat successivt och uppgick konsumtionen i genomsnitt till per invånare. beräknades alkoholkonsumtionen som jämförelse till ca per invånare. Resandeinförsel och smuggling utgjorde den stora delen av ökningen.4 Forskning visar att det finns ett samband mellan rattfylleri och totalkonsumtion av alkohol.5 Statistik över drograttfylleri visar att antalet ertappade drog- rattfyllerister har ökat successivt när en nollgräns för narkotika i trafiken infördes. Tillgängligheten av narkotiska preparat har också ökat . har i sitt slutbetänkande Gränslös utmaning – alkoholpolitik i ny tid (SOU 2005:25) bl.a. behandlat frågor om alkohol och trafik.6 Utredningen anger att forskning visar att polisens kontroller av trafiknykterheten är en mycket viktig förebyggande åtgärd inom trafiknykterhetsområdet. Den allmänpreventiva effekten består inte enbart av den eventuellt avskräckande effekt som höga straff innebär utan beror i stor utsträckning även på upptäcktsrisken. Om det föreligger en stor sannolikhet för att ertappas, eller om trafikanterna uppfattar att det finns en stor risk för att ertappas, är det mer sannolikt att trafikanterna undviker att köra bil efter att ha druckit alkohol. Den mest effektiva åtgärden för att avhålla trafikanterna från att köra påverkade av alkohol eller narkotika tycks vara att polisen gör ständiga, omfattande och fullt synliga kontroller längs vägarna. Slumpmässiga kontroller har visat sig vara effektivare i förebyggande syfte än riktade kontroller, dvs. sådana kontroller som sker på vissa platser där man kan förvänta sig att finna ett stort 3Se avsnitten 4 och 7 i Rattfylleri och sjöfylleri (SOU 2006:12). 4Se kartläggning av alkoholkonsumtionen mellan av SoRAD, centrum för Socialvetenskaplig alkohol- och drogforskning vid , tabell 4.4, s. 89 i SOU 2006:12. 5Se s. 88 i SOU 2006:12. 6Se avsnitt 14. antal personer som kör motorfordon efter att ha förtärt alkohol, t.ex. vid färjelägen, vid flygplatser och utanför systembolags- butiker. föreslog liksom även denna utredning senare gjorde i sitt tidigare betänkande, att det skall genomföras 2 miljoner alkoholutandningsprov i landet och att de slumpmässiga proven skall prioriteras. När det gäller de riktade kontrollerna menade att arbetet med sådana skulle kunna effektiviseras i hamnar genom att tjänstemän inom och fick utföra alkoholutandningsprover. Utredningen anförde bl.a. följande.7 Ett område som utredningen funnit skäl att lyfta fram när det gäller riktade kontroller är hamnarna och andra gränsområden. Till hamnarna kommer både yrkesförare och privatbilister efter att ha tillbringat tid på färjor där alkohol både serveras och finns till försäljning i butiker. För att effektivisera trafikkontrollarbetet och utnyttja de möjligheter som finns måste man, enligt vår mening, överväga om det är möjligt att utnyttja även andra yrkesgrupper än polisen för att utföra trafiknykterhetskontroller. Ett område som härvid framstår som mycket lämpligt är hamnarna och andra gränsområden där och även redan finns och har andra uppgifter som innebär att de har kontakt med dem som kommer med färjorna. Vi anser därför att regeringen skyndsamt bör utreda möjligheterna att låta anställda vid och utföra alkoholtester vid gränsen. Vid remissbehandlingen av betänk- ande ställde sig berörda myndigheter i huvudsak positiva till ovannämnda förslag. Termen alkoholutandningsprov omfattar dels slumpmässigt genomförda prov, s.k. sållningsprov, som enbart anger om det finns en alkoholkoncentration i utandningsluften som överstiger ett visst gränsvärde, dels s.k. bevisprov, vilket är ett prov som anger mängden alkohol i milligram per liter i utandningsluften och som får tas endast då det föreligger en skälig misstanke om brott. Positivt utslag i ett sållningsprov utgör grund för en sådan misstanke. Ett bevisprov kan, till skillnad från ett sållningsprov, läggas till grund för dom eller strafföreläggande. 7 Se SOU 2005:25 s. 260. bestämmelser får endast polisman utföra alkoholutandningsprov. Utredningen har dock i sitt tidigare betänkande, i anknytning till förslaget om införande av en promillegräns för sjöfylleri som inte är grovt, föreslagit att även tjänstemän vid skall få rätt att ta alkoholutandningsprov, såväl sållningsprov som bevis- prov, till sjöss.8 Bestämmelser om alkoholutandningsprov finns i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov. I förordningen (1976:1091) om föreskrifter rörande alkoholutandningsprov bemyndigas att utfärda föreskrifter för verkställighet av lagen. Sådana föreskrifter finns i föreskrifter om alkoholutandningsprov med sållningsinstrument och bevisinstrument, RPSFS 2004:8. De ögonundersökningar som är i fråga regleras i lagen (1999:216) om ögonundersökning vid vissa brott i trafiken och innebär att vissa yttre iakttagelser görs av ögonens utseende och funktion med hjälp av en s.k. pupillometer och en mindre ljuskälla. En sådan ögonundersökning har till syfte att fastställa om skälig misstanke om drogpåverkan föreligger hos en förare av motodrivet fordon eller spårfordon. Undersökningen får utföras av polisman och enbart i fall då det kan misstänkas att fordonsföraren har gjort sig skyldig till drogrelaterat trafikbrott på vilket fängelse kan följa. Sådan misstanke kan grundas t.ex. på förarens sätt att framföra sitt fordon, hans uppträdande eller på att det annars föreligger omständigheter som tyder på ett missbruk. Om polismannens undersökning visar tecken på sådan påverkan att skälig misstanke om rattfylleri föreligger får, enligt reglerna i 28 kap. 12 § , kroppsbesiktning äga rum och blodprov tas. Som bevis används sedan resultatet av blodprovet som utvisar om narkotiska preparat funnits i blodet och i så fall i vilken mängd. I förordningen (1999:221) om föreskrifter rörande ögonunder- sökning har regeringen bemyndigat att meddela närmare föreskrifter om verkställighet av lagen. Sådana föreskrifter finns i föreskrifter och allmänna råd om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken, RPSFS 1999:4. 8 Se SOU 2006:12 s. 335. Att bidra till en ökad trafiksäkerhet genom att möjliggöra för andra än polismän att ta alkoholutandningsprov och genomföra ögon- undersökningar är alltså det grundläggande målet för utredningens nu aktuella uppdrag. Effektiva sätt att upptäcka och förebygga trafikonykterhetsbrott bör eftersträvas och möjligheterna att ta slumpmässiga sållningsprov i ökad omfattning jämfört med är en väg att uppnå detta. Vetskapen om att sådana prov tas innebär också en preventiv inverkan avseende dessa brott. I förlängningen finns det goda skäl att anta att sådana insatser skulle öka trafiksäkerheten och minska antalet alkohol- och drogrelaterade trafikolyckor. Utredningen finner att följande frågeställningar bör övervägas. Bör tjänstemän vid och få behörighet att ta alkoholutandningsprov samt utföra ögon- undersökningar? Vilka utredningsåtgärder skall de i så fall få vidta? Bör en tjänsteman som får utföra alkoholutandningsprov och ögonundersökning också få samma rätt som en polisman har att tillfälligt omhänderta fordonsnycklar och att omhänderta ett körkort? Hur anknyter provtagningsverksamheten till och normala verksamhet, i vilket geografiskt område har de rätt att agera och vilka tvångsmedel skall de ha rätt att vidta? Bör bilinspektörer och andra civilanställda inom polisen få ta sållningsprov? Skulle det innebära ett kostnadseffektivt resursutnyttjande om de aktuella yrkeskategorierna fick utföra dessa arbetsuppgifter och skulle det i övrigt vara lämpligt? 3 Nuvarande reglering m.m. Bestämmelserna om rattfylleri finns i 4 § och 4 a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, trafikbrottslagen. Bestämmelserna innebär i korthet följande. Den som för ett motordrivet fordon eller en spårvagn efter att ha förtärt alkoholhaltiga drycker i så stor mängd att alkoholkoncen- trationen under eller efter färden uppgår till i blodet eller per liter i utandningsluften döms för rattfylleri till böter eller fängelse (4 § första stycket trafikbrottslagen). Denna regel, som brukar kallas promilleregeln, bygger på presumtionen att ett fordon inte kan köras på ett betryggande sätt om föraren har de angivna alkohol- värdena. Som bevismedel för att kunna dömas enligt detta stycke krävs resultat av ett alkoholutandningsprov eller ett blodprov. Någon prövning av förarens körförmåga eller körsätt sker inte. Enligt 4 § andra stycket trafikbrottslagen döms också den för rattfylleri som för något av de i första stycket nämnda fordonen efter att ha intagit narkotika som avses i 8 § narkotikastrafflagen (1968:64) i så stor mängd att det under eller efter färden finns något narkotiskt ämne kvar i blodet, s.k. drograttfylleri. Om narkotikan har intagits i enlighet med läkares eller annan behörig receptutfärdares ordination skall dock inte dömas för rattfylleri. För narkotika gäller således en nollgräns och det är genom ett blodprov som det klargörs om en person har något narkotiskt ämne i blodet. För rattfylleri döms också den som för ovan nämnda fordon och då är så påverkad av alkoholhaltiga drycker att det kan antas att han eller hon inte kan framföra fordonet på ett betryggande sätt enligt vad som anges i 4 § tredje stycket trafikbrottslagen. Detsamma gäller om föraren är lika påverkad av annat medel. Rattfylleri på denna grund kallas ofta kliniskt rattfylleri och för att dömas krävs inte bevisning i form av uppgifter om alkoholhalt i utandnings- luften eller blodprov. Däremot krävs det utredning om den tilltalades körsätt eller beteende i övrigt. Den misstänktes egna uppgifter, vittnesutsagor, läkarundersökning samt analys av blod eller urin kan då bli aktuella som bevismedel. Det finns i andra stycket av 4 § trafikbrottslagen några undantag från att dömas för rattfylleri. I 4 a § trafikbrottslagen anges att om brott enligt 4 § första, andra eller tredje stycket är att anse som grovt skall föraren dömas för grovt rattfylleri till fängelse i högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om 1.föraren har haft en alkoholkoncentration som uppgår till i blodet eller per liter i utandnings- luften, 2.föraren annars har varit avsevärt påverkad av alkohol eller något annat medel, eller 3.framförandet av fordonet har inneburit en påtaglig fara för trafiksäkerheten. När någon eller några av de i punkterna 1–3 angivna omständig- heterna föreligger bedöms brottet regelmässigt som grovt. Vid bedömningen av om ett rattfylleribrott är grovt skall emellertid hänsyn tas till samtliga omständigheter vid brottet. Förmildrande omständigheter kan föranleda att brottet bedöms lindrigare. 3.2Lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov Av 1 § första stycket lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov framgår att ett alkoholutandningsprov får tas på den som skäligen kan misstänkas för brott som avses i 4 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, 30 § lagen (1990:1157) om säkerhet vid tunnelbana och spårväg, 10 kap. 2 § järnvägslagen (2004:519) eller annat brott på vilket fängelse kan följa, om provet kan ha betydelse för utredningen om brottet. Av andra stycket framgår att alkohol- utandningsprovet tas av polisman och att provtagningen skall ske på ett sätt som inte utsätter den på vilken provet tas för allmän uppmärksamhet samt att om inte särskilda skäl föranleder annat skall provet tas i täckt fordon eller inomhus i avskilt rum. Det prov som tas med stöd av 1 § kallas bevisprov. Av 2 § första stycket samma lag framgår att ett alkohol- utandningsprov även får tas i andra fall än de som avses i 1 § fösta stycket, dvs. utan att någon brottsmisstanke föreligger. Ett sådant prov kallas för sållningsprov och får tas på förare av motordrivet fordon samt på förare av maskindrivet spårfordon på järnväg, tunnelbana eller spårväg. Av 2 § andra stycket framgår att bestäm- melserna i 1 § andra stycket även skall tillämpas vid prov enligt 2 §, vilket bl.a. innebär att det är en polisman som får ta provet. Dessutom anges i andra stycket att prov enligt 2 § endast får tas på eller i nära anslutning till den plats där föraren kontrolleras eller ett polisingripande mot föraren sker och att det för proven endast får användas instrument som kan brukas utan dröjsmål och som bara anger om eventuell alkoholkoncentration överstiger ett visst gränsvärde. Bestämmelserna är utformade så att den som utsätts för ett sållningsprov inte skall behöva vidkännas en större integritets- kränkning än vad som krävs för att tillgodose syftet med provet. Detta framhålls i förarbetena som viktigt mot bakgrund av att det är frågan om att genomföra ett prov utan att det finns någon brottsmisstanke. Om ett sållningsprov indikerar att alkohol- koncentrationen överstiger gränsvärdet torde i regel skälig misstanke om trafiknykterhetsbrott föreligga och då kan ett bevis- prov tas med stöd av 1 § lagen om (1976:1090) alkoholutandnings- prov.1 I 2 § lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov anges också att om den undersökte begär det skall protokoll föras vid provtagningen och bevis om utförd åtgärd utfärdas. Slutligen anges i 3 § att om den som skall lämna alkohol- utandningsprov vägrar att medverka får blodprov tas trots att förutsättningar enligt reglerna i 28 kap. 12 § inte föreligger. Regeringen har bemyndigat att meddela före- skrifter för lagens verkställighet. I föreskrifter om alkoholutandningsprov, RPSFS 2004:8, FAP 333-2, anges vilka instrument som får användas för att ta alkoholutandningsprov och hur de skall skötas. Dessutom meddelas föreskrifter om prov- tagning och behörighetskrav. 1 Se prop. 1993/94:44 Grovt rattfylleri m.m. s. 56–57. 3.2.1Utredningens tidigare förslag till ändringar i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov Utredningens har i sitt tidigare betänkande föreslagit att polisman och kustbevakningstjänsteman skall ges befogenhet att i vissa fall genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov, dvs. sållningsprov, enlig 2 § lagen om (1976:1090) alkoholutandningsprov på den som framför ett fartyg eller i övrigt fullgör uppgifter av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss. Kustbevakningstjänsteman skall också ges möjlighet att på samma sätt som polisman genomföra alkoholutandningsprov enlig 1 § lagen (1976:1090) om alkohol- utandningsprov, dvs. bevisprov, på den som är skäligen misstänkt för brott enligt 20 kap. 4 och 5 §§ sjölagen (1994:1009). Utredningen har även föreslagit att det i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov införs en regel som innebär att blodprov får tas, även om skälig misstanke om brott saknas, på den som varit med om en trafikolycka och på grund därav inte kan lämna alkohol- utandningsprov. Slutligen har föreslagits att en kustbevaknings- tjänsteman skall ges samma befogenheter som en polisman att enligt 28 kap. 13 § besluta om kroppsbesiktning vid misstanke om brott mot 20 kap. 4 eller 5 § sjölagen (1994:1009). 3.2.2Rikspolisstyrelsen föreskrifter om alkoholutandnings- prov, RPSFS 2004:8 Av föreskrifter om alkoholutandningsprov, RPSFS 2004:8, framgår bl.a. följande som är av intresse. Med sållningsinstrument avses ett instrument som anger hur alkoholkoncentrationen i utandningsluften förhåller sig till ett i förväg inställt gränsvärde. Instrumentet ingår i ett IT-system som är framtaget av och i systemet behandlas tekniska data och uppgifter för statistik från prov tagna med sållningsinstrumentet enligt 1 och 2 §§ lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov. Ändamålet med sållningsinstrumentet är att påvisa förekomst av alkohol i utandningsluften vid provtagning enligt 1 och 2 §§ lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov. Med sållningsprov avses ett alkoholutandningsprov som tas med sållningsinstrumentet. Det sållningsinstrument som används kallas Alcometer. Med bevisinstrument avses ett instrument som ger ett noggrant värde på alkoholkoncentration i utandningsluft. Instrumentet ingår i ett IT-system, systemet bevisinstrument, som är framtaget av och består av en mätenhet som ansluts till en stationär eller mobil dator med erforderliga programvaror. I mätenheten lagrade uppgifter överförs med datakommunikation till en central databas. Bevisinstrumentet kan användas såväl stationärt som mobilt. Med bevisprov avses ett alkoholutandningsprov som tas med bevisinstrument för att användas som bevismedel. Ett bevisprov består av två godkända prov. Ändamålet med bevis- instrumentet är att säkra bevisning vid misstanke om brott som anges i 1 § första stycket lagen (1976:1090) om alkoholutandnings- prov, underlätta handläggningen av ärenden angående sådana brott samt ge underlag för statistik, planering av polisarbetet mot ovan nämnda brott samt verksamhetsuppföljningar. Det bevisinstrument som används kallas Evidenzer. En polis som har genomgått utbildning för att ta sållningsprov är behörig att använda ett sållningsinstrument för provtagning. skall utse de poliser som skall ha ansvar för sållningsinstrumentens skötsel. För rätt att utnyttja systemet bevisinstrument krävs behörighet att använda polisens basarbetsplats samt tilldelad behörighet avseende bevisinstrument. Det finns fyra behörighetsnivåer i systemet: 1 provtagare, 2 instruktör, 3 instrumentansvarig och 4 myndighetsansvarig och administratör. Behörighet 1 och 2 tilldelas av polismyndigheten och ges till poliser som med godkänt resultat har genomgått lokal utbildning för instruktör eller provtagare. Behörighet 3 tilldelas en polis som med godkänt resultat har genomgått central grundutbildning för instrument- ansvarig i alkoholutandningssystemet. Beslut om sådan behörighet fattas av ansvarig administratör. Behörighet 4 tilldelas av Rikspolis- styrelsen. skall utse en eller flera poliser som skall ha ansvar för verksamheten beträffande bevisinstrumenten, s.k. instrumentansvariga. Där bevisinstrument placeras för stationär provtagning och där kontroll skall göras skall det finnas tillgång till minst en polis med instruktörsbehörighet. Till instrumentansvarig eller instruktör får inte utses annan än den som med godkänt resultat har genomgått särskild utbildning. En polis som med godkänt resultat har genomgått särskild utbildning för provtagare är behörig att använda bevisinstrument för provtagning. Rikspolis- styrelsen bestämmer utbildningens innehåll. I lokala tjänsteföreskrifter får polismyndigheten besluta de ytterlig- are bestämmelser som behövs för tillämpningen av föreskrifterna. Lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov trädde i kraft och innebar en permanentning av en tidigare försöks- verksamhet. Alkoholutandningsprov utan att skälig misstanke förelåg fick i lagens ursprungliga lydelse tas endast på förare som hade stoppats vid en i förväg beordrad trafikkontroll, som hade haft del i uppkomsten av trafikolycka eller som hade begått vissa trafikförseelser. vidgades möjligheterna att ta alkoholutandnings- prov på så sätt att kravet att en trafikkontroll skulle vara beordrad i förväg slopades. Detta hade sin grund i att alkoholhalten i utandningsluften nu kunde mätas på ett tillförlitligt och enkelt sätt genom ny teknisk utrustning. Termen bevisprov infördes och resultatet av ett bevisprov jämställdes i bevishänseende med promillehalten vid ett blodprov. Enligt ändringen behövde alltså inte provtagningen vara beordrad i förväg men däremot måste den ha beslutats av en polisman i befälsställning. infördes den begränsningen att rutinmässiga prov bara fick tas i form av sållningsprov; dvs. med ett instrument som endast angav om alkoholkoncentration i utandningsluften översteg ett visst gränsvärde.2 utökades möjligheterna till rutinkontroller ytterligare genom att de särskilda begränsningarna för sållnings- prov slopades helt och varje polisman gavs befogenhet att besluta om att ta sådant prov. I förarbetena uttalades i samband härmed bl.a. att polisens möjligheter att genomföra rutinmässiga alkoholutandningsprov utan att det föreligger misstanke om trafiknykterhetsbrott är av stor betydelse för att höja upptäcktsrisken för dessa brott. Det förhållandet att alkoholutandningsprov endast får tas på eller i nära anslutning till den plats där kontrollen eller polisingripandet ägt rum och att instrumentet kan brukas utan dröjsmål och enbart anger om alkoholkoncentrationen överstiger visst gränsvärde ansågs innebära tillräckliga garantier för att den som utsätts för prov inte skall behöva vidkännas en större integritetskränkning än som krävs för att tillgodose syftet med provet.3 Angående polismans rätt att besluta om sållningsprov på eget ansvar pekade regeringen i förarbetena på att alkoholutandnings- prov hade tillämpats och att proven var accepterade av allmänheten. Som skäl för ändringen anfördes att polisens bekämp- ning av trafiknykterhetsbrotten skulle effektiviseras betydligt om enskild polisman gavs generell rätt att ta alkoholutandningsprov och att polisman redan hade rätt att rutinmässigt kontrollera förares körkortsbehörighet. Regeringen konstaterade dessutom att polisverksamheten reglerats i fastare former genom polislagens införande, att en kompetensökning skett inom polisen samt att det inte längre var någon skillnad mellan en assistent och en inspektör i fråga om utbildning och befogenheter och gick, trots vissa invändningar från Lagrådet, vidare med förslaget.4 1988/89:118 om ändring i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott m.m. s. 15–21. 1993/94:44 s. 56–57. 1993/94:44 s. 56–57 och 114 samt prop. 1988/89:118 s. 20–21. 3.3Lagen (1999:216) om ögonundersökning vid vissa brott i trafiken Nollgräns för narkotika i trafiken infördes då också lagen (1999:216) om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken trädde i kraft.5 Lagen ger en polisman rätt att undersöka förare av ett motordrivet fordon samt förare av ett maskindrivet spårfordon på järnväg, tunnelbana eller spårväg om det kan misstänkas att föraren gjort sig skyldig till brott som har begåtts i samband med framförandet av fordonet och på vilket fängelse kan följa. Ögonundersökningen får endast omfatta yttre iakttagelser av ögonens utseende och funktion och används enbart för att fastställa om skälig misstanke om drogpåverkan föreligger. Som hjälpmedel får en pupillometer, penna eller annat liknande föremål samt en mindre ljuskälla användas. Erforderlig brottsmisstanke kan baseras på förarens sätt att framföra sitt fordon, hans uppträdande eller på att det annars föreligger omständigheter som tyder på missbruk.