sou · GUB329 · 2007-01-01 00:00:00 — Moti- veringen blir uppenbar först när man vet vad tecknet betyder. Dessutom fordras kännedom om den tid och kultur tecknet upp- stått i. För den som inte sett en gammaldags kaffekvarn är det rörelseåtergivande tecknet KAFFE inte motiverat. Möjligheten att skapa motiverade teckenformer är en viktig källa till nybildning av tecken. Ett i tecknade språk vanligt sätt att bilda nya tecken, särskilt verb, är de konstruktioner som bl.a. kallas classifier predicates (Schick 1990), spatial-locative predicates (1990), polycom- ponentional signs (Slobin et al. 2003), polymorphemic verbs (1993) och simultant polysyntetiska tecken (1983). beskriver sådana konstruktioner i sin doktorsavhandling tecken i svenska tecken- språket (1994). Han skiljer på fasta tecken och polysyntetiska tecken. Med fasta tecken avses tecken med en (oftast enmorfemig) grundform som därmed kan vara uppslagsform i ett lexikon. Med polysyntetiska avses flermorfemiga tecken som bildas genom pro- duktiva processer och betecknar förflyttning och befintlighet: Dessa tecken har en rikt sammansatt morfologi med bl.a. en verbal rot och en klassifikator. Tecknen uttrycker ett komplext innehåll, motsva- rande en hel sats, som t.ex. pojken hoppade från avsatsen och det sitter en fågel på telefonledningen. (1994 [Abstract], vår översättning). Till skillnad från enkla (enmorfemiga) tecken, där de aspekterna inte bär en egen betydelse, är dessa teckens bestånds- delar betydelsebärande, dvs. I konstruktionen som bety- der pojken hoppade från avsatsen (se Figur 12) representerar arti- kulatorns form en hopkrupen varelse, artikulationen betecknar förflyttningsrörelsen hoppa och artikulationsstället, den flata handen, representerar en horisontell yta. Figur 12 Pojken hoppade (ner) från avsatsen. Verbets rotmorfem uttrycks i artikulationsaspekten. Det är arten av rörelse som avgör om tecknet betecknar förflyttning eller befintlighet. Befintlighet uttrycks med en kort nedåtriktad rörelse, medan det finns flera verbalrötter som uttrycker olika typ av för- flyttning, såsom förflyttning-från och förflyttning-från-till (jfr Figur 8). Därutöver kan verbalroten också uttrycka olika sätt att förflytta sig. Exemplen på förflyttningsverb i Figur 8 och Figur 12 uttrycker egenförflyttning, dvs den entitet som förflyttar sig gör det av egen kraft. En annan typ av förflyttning kommer till uttryck i kon- struktioner som betecknar objektsmanipulation, dvs. entiter som förflyttas med hjälp av mänsklig hand. Skillnaden mellan egenför- flyttning och objektsmanipulation återspeglas i valet av handform. De s.k. agentiva klassifikatorerna (1994) väljs i enlighet med hur man håller i det manipulerade föremålet. I Figur 13 illustreras a) ett föremåls egenförflyttning och b) förflyttning genom objektsmanipulation. Figur 13 a) Pappret flög iväg. b) (Jag) lade pappret där. Polysyntetiska tecken ingår inte i det fasta teckenförrådet. De upp- står i teckenspråkskommunikationen och bildas utifrån en given uppsättning av morfem som kombineras på ett regelstyrt sätt. De återfinns alltså inte i ett lexikon. Att språket förfogar över produk- tiva processer med vilka nya teckenformer ständigt skapas bidrar för övrigt till att det inte är möjligt att uttala sig om teckenförrå- dets storlek. (Jämför med svenskans rika möjligheter att göra nya sammansatta ord.) Form- och storleksbeskrivningar är ett annat exempel på att tecken bildas med produktiva processer. Tecken av den här typen uttrycker innehåll som fyrkantig, hjärtformad, tjock – avlång och bred – hög och uppvisar viss likhet med de illustrerande ges- ter som förekommer i talad kommunikation. (2000) visar dock att svenska teckenspråkets form- och storleksbeskrivande tecken bildas enligt språkliga regler. Han utgår från Bierwischs karaktäristik av adjektiv (1967) som baseras på en beskrivning av föremåls utsträckning i rummet. Ett föremåls största dimension, t.ex. en dörrs höjd, kallas , den näst största, (dörrens bredd) kallas och dess tjocklek . visar att tecknets rörelse återger föremålets och att handformen återger antingen , eller båda. Figur 14 illustrerar hur formen hos t.ex. en list och ett rör beskrivs genom val av hand- form. Såväl formbeskrivningar (se Figur 14) som storleksbeskriv- ningar (se Figur 15) kan kombineras med orala abverb. Figur 14 Formbeskrivande tecken Figur 15 Storleksbeskrivande tecken En i många teckenspråk belagd typ av flermorfemiga konstruktio- ner är de som i engelskspråkig litteratur ofta benämnes numeral incorporation (se t.ex. Liddell 1996). I Figur 16 visas svenska exempel på sådana tecken. Figur 16 Tecken med inkorporerade talmorfem Som framgår av illustrationerna har tecknen olika rörelser medan handformen är densamma (pek-, lång- och ringfinger). Gemensamt för tecknen är också att de uttrycker något som har med tre att göra. Detta uttrycks genom valet av handform, som är densamma som hos räkneordet TRE. Väljs i stället V-handformen (pek- och långfinger) betyder tecknen andra våningen, andra plats osv. De olika nominala innehållen uttrycks av respektive rörelse (och han- dens attityd). Tecknen har alltså två betydelsebärande delar, av vilka ingen kan förekomma självständigt och består alltså av två bundna morfem (1994). I (2002) redovisas många exempel på siffertecken, bl.a. uttryck , månader och veckor. Avledning är en morfologisk process som innebär att ett ord bildas genom en formförändring av ett annat ord. Det avledda ordet är i regel av en annan ordklass än grundordet (bil - bila). Liknande par av tecken förekommer i svenska teckenspråket där verbet har en längre rörelse och substantivet en kort upprepad rörelse: SITTA – STOL, TÄNDA – TÄNDSTICKA, LÅSA - NYCKEL. Namn på en del länder, t.ex. och som båda har upprepad RÖRELSE har också en avledd nationalitetsbeteckning med enkel rörelse (SVENSK, FINSK). Enligt (1982) är teckenspråkets sammansättningar av två olika typer beroende på ursprung. En är översättningslån från svenska sammansatta ord, som t.ex. TECKEN/SPRÅK (tecken- språk) och SJUK/HUS. Exempel på den andra typen, som kallar genuina sammansättningar, är TÄNKA/DJUP (begåvad), HÖRA/NAMN (känd) och SE/LÅNA (imitera). Oavsett ursprung har sammansättningarna flera gemensamma formella kännetecken. Förledet, dvs det första tecknet i sammansättningen, är starkt reducerat tidsmässigt jämfört med motsvarande enkla tecken. Denna reduktion uppnås bl.a. genom förenkling av rörelsen, som i KAFFE/SKYLT (kafé) där cirkelrörelsen från det enkla tecknet KAFFE har försvunnit. En annan restriktion på sammansättningar är att det led som har det högsta artikulationsstället blir förled, något som även gäller översättningslån som NÄSA/() och BO/TILLSAMMANS (sambo). Figur 17 Sammansatt tecken BO/TILLSAMMANS (sambo) Av figuren framgår att handformen i förledet, BO (se Figur 1), påverkats av efterledets handform. Sådan handformsassimilation är vanligt förekommande i sammansatta tecken. Genom handalfabetet har teckenspråket möjlighet att låna in svenska ord. (1981) beskriver bokstaverade tecken som har sitt ursprung i skrivna (svenska) ord, men som införlivats i teckenspråkets symbolförråd. Till sin form utmärks de av stark reduktion, bl.a. genom strykning av en eller flera bokstä- ver, vilket innebär att de mera liknar vanliga tecken i utförandet. Exempel är N-U, J-A, S-N-A-B-B och T-O-R-R. En del bokstaverade tecken är betonade synonymer till vanliga tecken: VETA – V-E-T, BRA – B-R-A och NEJ –N-E-J. Vissa bokstaverade tecken är också av en annan ordklass än mot- svarande svenska ord. De bokstaverade tecknen H-E-M (bege sig hem), U-T (gå ut) och I (finnas i) är alla verb, medan upphovs- orden är adverb respektive preposition. I likhet med andra verb i teckenspråket kan dessa bokstaverade tecken modifieras på olika sätt, t.ex. förekomma i olika riktade, reduplicerade former. Initialtecken är ytterligare ett exempel på hur bokstäver från hand- alfabetet kan ge upphov till tecken. Initialtecken är egentligen van- liga tecken till sin struktur men artikulatorns handform represente- rar initialbokstaven i ett svenskt ord. I tecknet HYRA utgörs handformen handalfabetets H, som hålls uppåtriktat och förs i sidled två gånger. Andra initialtecken är , MÅNDAG, TUNNELBANA, NÄR. Även persontecken kan bildas på detta sätt, t.ex. , , och . Teckenbildning genom inlåning av svenska munrörelser Det är inte ovanligt att enda skillnaden mellan två tecken är att de har olika munrörelse. Så har t.ex. , som har en inlånad svensk munrörelse, en betydelsebesläktad homonym med en genuin munrörelse: segmentet /FRAM/ (se Figur 18). Figur 18 Tecken vars form som skiljer sig åt enbart i munrörelsen Det förekommer också att homonymer skiljs åt av olika, inlånade, munrörelser som ÄPPLE - FRUKT, KUSIN - SLÄKT och STRÖMMING - FISK. I några fall kan en och samma form med hjälp av inlånande munrörelser få olika betydelser. De tecken som betyder teknik, planera, metod, projekt och skådespelare har alla samma form (se Figur 19), men munrörelserna är olika. Figur 19 En form som är gemensam för flera olika tecken med olika munrörelser En kuriositet i sammanhanget är att ordlikhet kan ge upphov till nya tecken. Tecknet för är homonym till tecknet KATT och tecknet för är homonym till tecknet . Svenska ord kan alltså på olika sätt ge upphov till nya tecken. Sammansatta översättningslån, bokstaverade tecken, initialtecken och svenska munrörelser är alla lån från svenska språket. Lån från andra teckenspråk är emellertid ovanligt. Bland de få inlånade teck- nen i det svenska teckenspråket återfinns LINGVISTIK och WORKSHOP, båda från det amerikanska teckenspråket. exempel på lån i andra riktningen kan nämnas att de svenska teck- nen ATTITYD och SPRÅK upptagits i det brittiska teckenspråket. Inom jämförande språktypologiska studier klassificeras språk bl.a. med hänvisning till den grundläggande ordföljden i jakade, enkla påståendesatser. Svenska språket karaktäriseras då som ett SVO- språk, dvs. som ett språk med ordföljden subjekt – verb – (direkt) objekt. Observera att man i beskrivningar av språks ordföljd kom- mit att använda beteckningen verb där vi enligt svenskt språk- bruk kanske skulle ha föredragit predikat. Vi kan dock tänka oss att V betecknar predikatsverbet. Även svenska teckenspråket har beskrivits som ett SVO-språk (, 1985). Det är den ordföljd vi hittar i satser där subjekt och objekt utgörs av fulla nominalfraser, dvs. av nominal- fraser med substantiviskt huvudord. Ex. 3) CHAUFFÖR TVÄTTA BIL Chauffören tvättade bilen. Utgörs subjektet av en pronominell pekning kan subjektet stå sist i satsen: Ex. 4) TVÄTTA BIL PEK Han tvättade bilen. Den teckenföljden är inte tillåten när subjektet utgörs av en nomi- nalfras med substantiviskt huvudord, varför konstruktionen TVÄTTA BIL CHAUFFÖR inte är grammatisk. Om satsen innehåller ett hjälpverb kommer det före huvud- verbet S Hj V O. Om subjektet är en pronominell pekning kan det placeras efter hjälpverbet: Ex. 5) MÅSTE PEK-c DISKUTERA HUR GÖRA Vi måste diskutera hur vi ska göra. Svenska fullständiga satser innehåller obligatoriskt ett verb. Detta gäller även statiska satser som min granne är präst och min granne är snäll, där det betydelselösa är är det obligatoriska kopulaverbet som markerar tempus. Teckenspråket, som inte mar- kerar tempus, tillåter fullständiga satser utan verb (1986 i Tervoort), vilket framgår i nedanstående översättningar av de svenska meningarna: Ex. 6) POSS-fh GRANNE Hans granne är/var präst. Ex 7) POSS-fh GRANNE SNÄLL Hans granne är/var snäll. SVO-mönstret karaktäriserar även mer komplexa konstruktioner vilket framgår av följande mening där subjektet utgörs av en rela- tivsats: Ex. 8) MAN PERSON HÄR IGÅR POSS-c Han som var här är min bror. Precis som i den svenska satsen bilar älskar hon kan en tecken- språkssats inledas med objektet. I motsats till svenskan som då för ordföljden OVS behåller teckenspråket ordningen SV, varför satsen får OSV-följd. När objektet inleder satsen, dvs. när det är topikali- serat, markeras det obligatoriskt med icke-manuella signaler, före- trädesvis med ansiktet. består av flera samtidiga signaler: höjda ögonbryn, ögonkontakt med mottagaren och hakan inåt. Det topikaliserade ledet avslutas med en blinkning som kan vara samtidig med en lätt nickning (1982). Även frågesatser kännetecknas av samma grundläggande ord- följd. Skillnaden mellan en påståendesats och en ja/nej-fråga uttrycks inte som i svenskan med omvänd ordföljd utan i stället med icke-manuella signaler. Ja/nej-frågan markeras primärt med höjda ögonbryn men ett lätt framåtböjt huvud förekommer ofta (se Figur 21.). I tillägg finns en markering i och med att det sista tecknet i frågan har längre duration. Även frågeordsfrågan som normalt har ett frågeord (t.ex. VEM, VAR, HUR) signaleras med hjälp av ögonbrynen, som då är hopdragna (se Figur 21). Figur 21 Frågeordsfråga och ja/nej-fråga Hur mycket är klockan? Ögonbrynsrörelser ingår alltså i markörer för olika syntaktiska konstruktioner som topik, ja/nej-fråga, och frågeordsfråga men kännetecknar även relativsatser (ex. 8) och konditionala satser. Detta visar att för att man ska förstå den syntaktiska strukturen i ett tecknat yttrande är det nödvändigt att inte bara ta hänsyn till tecknens inbördes ordning utan även till de samtidiga icke- signalerna. Betydelsen av icke-manuella signaler som markörer av syntaktisk struktur visades först för amerikanskt teckenspråk (Baker & Padden , Liddell 1980) och har sedan belagts för många andra teckenspråk (norskt teckenspråk Vogt- Svendsen 1990, danskt teckenspråk 1991, hol- ländskt teckenspråk Coerts 1992, israeliskt teckenspråk Nespor & 1999). signaler har också visat sig vara avgörande för sats- negation i tecknade språk. Sålunda signaleras satsnegationen av huvudskakning som normalt förekommer med hela den negerade satsen oberoende av om det också finns ett manuellt uttryck för negationen (1995a,b). Utöver den standardnegationen, INTE (se Figur 22 och 23), finns två inherent negerade hjälpverb, dels PERF-NEG (ung. har inte gjort) och FUT- NEG (ska/avser inte). INTE placeras normalt efter verbet och ger då ordföljden S V Neg O. De negerade hjälpverben står dock på hjälpverbets plats, dvs före huvudverbet. Figur 22 Jag ser inte tolken. I statiska satser som saknar verb står negationen före predikats- ledet: Figur 23 Han är inte medlem. I satser med negerade objektsbisatser begränsas den negerande huvudskakningens räckvidd till att gälla bara den negerade satsen. Däremot, i satser där enbart huvudsatsen är negerad, sprids huvud- skakningen även över bisatsen utan att den därmed negeras. Ett annat exempel på hur den syntaktiska strukturen påverkar huvud- skakningens räckvidd är satser med topikaliserade led, där topik inte kan ha huvudskakning. Förutom den negerande huvudskakningen kan en negerad sats också åtföljas av negerande ansiktsuttryck, som t.ex. rynkad näsa eller neddragna mungipor. Dessa har tidigare uppfattats enbart som uttryck för känsla/attityd, men så är oftast inte fallet när de före- kommer tillsammans med huvudskakning. Vi har sett exempel på teckenspråkets temporala organisa- tion, dels den sekventiella organisationen som ordföljd, dels den simultana som användningen av icke-manuella signaler. Särskilt utmärkande för teckenspråk är emellertid den spatiala organisatio- nen. Teckenspråket utnyttjar olika positioner och riktningar i det tre- dimensionella rummet framför den tecknande, det s.k. tecken- rummet (eng. signing space). Teckenrummet skulle rent fysiskt kunna vara avgränsat av armarnas räckvidd, men är i själva verket mindre. I höjdled sträcker det sig från midjan och upp till en bit ovanför huvudet. Åt sidorna och framåt begränsas det i stort sett av att armarna normalt inte sträcks ut helt i armbågsleden. Tecken- rummet utnyttjas genom teckens riktningsmodifiering, men också genom blickriktningen som på olika sätt kan bidra till innehållet. Att tecken kan riktas åt olika håll i teckenrummet är de prono- minella pekningarna ett tydligt exempel på. När man syftar på när- varande personer eller föremål riktas pekningen naturligtvis mot det åsyftade, men pekningar används även när man pratar om icke- närvarande personer: man pekar som om personen fanns där. I föl- jande exempel, som är taget från en historia om en man och en kvinna vid en bardisk, återges en replik från mannen (se Figur 24): Figur 24 Kan du bevara en hemlighet? Det tecken som här är översatt med du är en pekning som är riktad snett uppåt vänster, PEK-fv-upp. Att pekningen här är riktad åt just vänster beror på att sett ur mannens perspektiv står kvinnan till vänster. Även blickriktningen har här en utpekande funktion; den tecknande riktar också blicken snett uppåt vänster. En riktning eller position som representerar någon eller något man pratar om kallas i litteraturen referensmärkt riktning eller locus. I exemplet representeras kvinnans position av riktningen vänster och mannens av riktningen höger. PEK-fv-upp i exemplet ovan syftar alltså på kvinnan. Tecknet är också uppåtriktat, vilket innebär att kvinnan framställs som längre än mannen. När den tecknande sedan återger vad kvinnan svarar på mannens fråga, riktas blicken åt höger, eftersom mannen, från kvinnans per- spektiv, står till höger om henne (se Figur 25): Figur 25 Ja, det är klart jag kan! Den ändrade blickriktningen signalerar perspektivbytet och anger på ett entydigt sätt vem som agerar mot vem. Blickriktningen har för övrigt en central roll i struktureringen av en narrativ (berättande) text (1990). Väx- lingen mellan ögonkontakt med mottagaren och att blicken är rik- tad åt något annat håll bestäms av i hög grad av innehållet. Ögon- kontakt signalerar inledning och avslutning på berättelsen, men också avbrott för t.ex. berättarkommentarer och beskrivningar. I episoddelen signalerar blickriktningen perspektiv och ögonkontakt med mottagaren förekommer då enbart vid refererande nominal- fraser (1994). I en narrativ text görs alltså referensmärkning för de personer som texten handlar om och dessa riktningar utnyttjas sedan när man berättar om personernas agerande, både vad de gör och vad de säger. Handlingar och yttranden beskrivs normalt från den ageran- des perspektiv, alltså som om den tecknande befann sig på den per- Detta kan ytterligare förstärkas av olika minspel som uttrycker känslor eller attityd. Imiterande ansiktsuttryck kan även ha en referentiell funktion enligt Nelfelt (1986). Det är inte bara pronomina som pekar i teckenspråket. Som visas ovan pekar även verb, dvs riktas på ett meningsfullt sätt i tecken- rummet (Liddell 2003). SE-PÅ riktas mot den position som repre- senterar (det syntaktiska) objektets referent. I Figur 26 återges en sekvens där den tecknande berättar om ett tavelköp: Figur 26 Jag tittade på båda (tavlorna). Den ville jag ha. SE-PÅ är här riktat snett framåt vänster (fv) resp. snett framåt höger (fh). Av det kan vi också sluta oss till att tavlorna har en vertikal orientering, eller enklare uttryckt: troligen hänger på en vägg. Om de i stället tänktes ligga på ett bord, skulle tecknen riktas snett nedåt. Med den narrativa berättarteknikens sätt att använda tecken- rummet, där personer och föremål tänks befinna sig på olika avstånd och höjd i förhållande till varandra, skapas för mottagaren ett slags mental scen. Det mentala scenrummet, som är inte det- samma som det fysiska teckenrummet, kan sägas ha naturlig stor- lek. Detta tillsammans med användningen av perspektiv, när den tecknande framställer de olika personernas agerande, gör att man som mottagare kan uppleva att det som berättas händer här och . En berättelse framförd på teckenspråk kan, när den här tekniken utnyttjas av en god berättare, resultera i en levande och mycket underhållande framställning. Ett delvis annat sätt att använda teckenrummet kännetecknar deskriptiva texter, dvs. olika sorters beskrivningar, förklaringar, nyhetsuppläsningar, föreläsningar o.s.v. Den tecknande gör också här referensmärkning i olika riktningar för de företeelser texten behandlar. Praktiskt taget vad som helst kan representeras av en sådan riktning: grupper, språk, tidpunkter, ämnen, andra mer eller mindre abstrakta företeelser. Pronominella pekningar, verb och andra tecken kan anpassas till dessa referensmärkta riktningar och på så sätt ange vad den tecknande syftar på. I en föreläsning om EG förekommer ett avsnitt som handlar om de båda europeiska organisationerna EFTA och EG. De represente- ras här av varsitt område i teckenrummet. I de sekvenser som handlar om EFTA utförs nästan samtliga tecken snett framför den tecknandes högra sida (se Figur 27) och på motsvarande sätt utförs tecknen som handlar om EG snett framåt vänster (se Figur 28). Figur 27 EFTA bildades här i . E(-F-T-A) (I)5 HÄR 5 Tecknet I saknas i figuren. Figur 28 Varför anslöt man sig inte till EG? Jo, därför att E(-G) Exemplet med EFTA och EG illustrerar tydligt att användningen av olika riktningar i teckenrummet har en textbindningsfunktion, dvs. anger vad som innehållsligt hör ihop. Något förenklat kan referensmärkta riktningar i teckenrummet sägas ha olika funktion i deskriptiva respektive narrativa texter. I narrativa texter representerar riktningarna personers och föremåls rumsliga placering. Tecknens riktningsmodifiering och blickrikt- ningen anger här perspektiv, vem som agerar mot vem eller vad. I deskriptiva texter implicerar referensmärkningen ingen rumslig placering utan riktningsmodifieringen har funktionen att ange vil- ket delämne som avhandlas. Den tecknande har då antingen ögon- kontakt med mottagaren eller så riktas blicken i enlighet med refe- rensmärkningen. Ett mer konkret sätt på vilket den spatiala dimensionen utnyttjas är när den icke-dominanta handen används som ett stöd i den språkliga framställningen. I Figur 29 illustreras ett exempel på en sådan användning av den tecknandes vänstra hand. Figur 29 En direktör, en konsulent och en sekreterare som också ska fungera som tolk. KONSULENT kontakt ringf SEKRETERARE I-kont-ringf Den tecknande har sagt att tre personer ska anställas vid ett kansli: en direktör, representerad av pekfingret, en konsulent represente- rad av långfingret och en sekreterare representerad av ringfingret. Verbet I (ingå) pekar mot ringfingret, vilket alltså anger att det är sekreteraren, som ska fungera också som tolk. Figur 30 Detalj från Figur 29 De tecken som vänsterhanden här utför kallas i Liddell (2003) för buoys (ung. sjömärke, prick), eftersom they maintain a physical precense that helps guide the discourse as it proceeds // (ibid. s. 223). Liddell redovisar ett flertal olika typer av sådana vänster- handstecken bland vilka finns list buoys (jfr Figur 29) och the POINTER buoy (jfr TEMA-PEK i Figur 28). (Se även Vogt- Svendsen & , under utg., och under utg.) Utmär- kande för det här sättet att använda vänsterhanden är att den hålls kvar i sin position medan den andra handen fortsätter att producera tecken, se t.ex. TEMA-PEK i Figur 28 och (i Figur 29) t.ex. det uppåtriktade pekfingret, EN-LISTA, som finns kvar med tecknet DIREKTÖR. En jämförande studie av sådana vänsterhandstecken i svenskt, norskt och amerikanskt teckenspråk visar på stora likheter mellan språken (Liddell et al., under utgivning). Denna tvärspråkliga stu- die är ett exempel på att ett typologiskt perspektiv tillförts tecken- språksforskningen . Som exempel på mer omfat- tande typologiska undersökningar kan nämnas Zeshans studier av frågekonstruktioner (2004a) och negation (2004b). Svenskt teckenspråk är f.ö. också representerat i ett europeiskt samarbets- projekt som gör teckenspråksmaterial i form av annoterade video- SOU 2006:29 Det svenska teckenspråket sekvenser allmänt tillgängliga på nätet (Crasborn et al. 2004, 2004). Behov av fortsatta forskningsinsatser Som framgår av ovanstående redogörelse finns viss kunskap om teckenspråkets struktur på olika nivåer, från enskilda teckens minsta beståndsdelar till olika texttypers sätt att utnyttja tecken- rummet.