sou · GUB334 · 2007-01-01 00:00:00 — Det har därför varit viktigt att hålla utredningens egen återspegling av materialet på en generell nivå. De flesta för- ändringar i statistik som utredningen noterat, kom- menteras löpande i texten, men några utgångspunkter behöver tas med från början: Perioden 1996 redovisar siffror för 11 orkestrar: Camerata Nordica (tidigare Camerata Roman) Nordiska (tidigare Kammarorkester) har regeringen beslutat att också följande orkestrar ska vara berättigade till statligt institutionsstöd: 1998: Musica Vitae , Kammarorkester 2003 tillkommer Dalasinfoniettan i redovisningen (dock fick Dala- sinfoniettan orkesterbidrag ) Då utredningen nedan redovisar trendlinjer, ska dessa läsas med ovanstående i minnet. Siffermaterialet är inte korrigerat för infla- tion utan redovisas i faktiska tal. 1997 frångick den praxis som redovisade siffrorna enligt ett brutet verksamhetsår. Detta återspeglas också i vår egen sammanställning av dessa siffror. Med nivå avses här kommuner, landsting och region- förbund. I nedanstående diagram (1) visas hur bidragen till orkes- terverksamheten från staten och den kommunala nivån utvecklats parallellt mellan åren 1994 2003. Diagram 1 De offentliga bidragens utveckling Bidragens utveckling statlig/nivå Källa: statistik 1994 2003. Diagrammet visar alltså bidragens utveckling åren 1994 2003. De största kliven i bidragsutvecklingen i denna presentation utgörs av de år då nya orkestrar förts in i redovisningen och bidragssystemet, 1997 och 2003. Såväl den statliga som den kommunala nivån uppvi- sar år då bidragen stått tämligen stilla, med undantag för uppräk- ning enligt pris- och löneomräkningschablonen. över tioårsperioden ökar dock staten sina totala bidrag till orkestrarna från till , en ökning på , medan den regionala nivån ökade sina anslag från till , en ökning . De totala samhällsbidragen till orkesterverksamheten har alltså ökat från till 2003, vilket motsvarar en ökning på . Egenintäkternas andel av de totala intäkterna (inklusive sam- hällsbidragen) har fluktuerat en del över den studerade perioden, men ligger . Om orkestrarnas ekonomi SOU 2006:34 Biljett- och arrangörsintäkter utgjorde knappt hälften, , av de totala egenintäkterna. Egenintäkterna ökar totalt sett över den studerade perioden. till det faktum att antalet beta- lande besökare minskat något över , kan ökningen av egenintäkterna bara delvis förklaras med införandet av nya orkest- rar i bidragssystemet. En ytterligare förklaring kan vara att man på flera håll höjt biljett- och abonnemangspriser i flera steg över pe- rioden. 5.1.1De olika kostnadsslagens utveckling För att på en generell nivå illustrera hur relationen mellan intäkter och utgifter för orkestrarna utvecklats över har utredningen nedan gjort en egen bearbetning av uppgifterna som samlats in av . Med utgångspunkt från det totala sam- hällsstödet som utgått till de femton orkestrar som ingår i det s.k. statliga orkesterbidraget (alltså exklusive operaverksamheterna och de helt länsmusikfinansierade orkestrarna) har utredningen i tabell 10 i några steg dragit av kostnaderna för orkesterverksamheten. Dessa har samlats i två olika kategorier: De kostnader utredningen bedömt vara av mer karaktär är: lokalkostnader och fasta lönekostnader. Även dessa kostnader är naturligtvis rörliga och möjliga omprioritera , men utgör enligt utredningens bedömning ändå en sorts framkörningsavgift för verksamheten. Lönekostnaderna utgjorde av orkestrarnas totala kostnader och lokalkostnaderna . Dessa kostnader är i sig inte mindre nödvändiga för verksamhe- terna, men deras storlek beror av de konstnärliga val och andra strategiska överväganden inom verksamheterna. Dessa kostnadsposter är: tillfälligt engagerade, övriga kostnader, produktionskostnader, marknadsföringskostnader och turnékost- nader. Posten tillfälligt engagerade innehåller bl.a. kostnader för extra- musiker till orkestrarna, alltså resultatet av såväl vikariebehov som programplanering, då vissa verk kan kräva en större orkester än den man har att utgå ifrån. De högsta kostnaderna för tillfälligt engage- rade musiker hittar vi i orkestrarna med det högsta antalet fast an- ställda musiker. Under de år särredovisningen har skett, spänner de sammanlagda kostnaderna för tillfälligt anställda . Posten produktionskostnader innehåller ofta löner till dirigenter och solister, men också kostnader för hyra av not- material, teknikkostnader, blommor och representation. Kostnads- posten marknadsföring innehåller bl.a. kostnader för generalpro- gram och annonser i dagspressen. Turnékostnader kan innehålla allt från resekostnader och traktamenten till extramusikerkostnader och nothyra för turnéerna. Den sista posten av de rörliga kostna- derna är det som i statistik kallas för övriga kostnader. Som rubriken antyder döljer denna rubrik en flora av småposter: allt ifrån frukt och friskvård för musikerna till skivinspelningar och orkesterledningens resor och konferenser. Men också, för de kon- serthus som har en konsertverksamhet vid sidan av orkesterns, kostnader för artister m.m. i samband med denna verksamhet. I nedanstående tabell (tabell 9) ingår även de egenintjänade intäk- terna. Allt redovisas i tusental kronor. Orkestrar med statligt bidrag: intäkter och kostnader 1994–2003 De fasta kostnader som redovisas i tabell 10 uppvisar en ökning på 2003. De rörliga kostnaderna ökar . Samhällsbidragen ökar och egenintäkterna . Tabell 9 visar att 1997 uppstår redan efter att de fasta kostnaderna dragits bort ett underskott i relation till sam- hällsbidragets storlek, något som delvis förklaras av att posten lö- nekostnader 1998 också inkluderade kost- naderna för tillfälligt engagerade musiker. Utslaget över alla orkestrar kan man alltså konstatera att kostna- derna under alla de nio åren utom ett överstiger intäkterna. En del av den differens som uppstår kan förklaras med att de intäkter som kommer från länsmusikbidraget (som i några orkestrar an- vänds till orkesterverksamheten) bara till en liten del syns i denna statistik. Därför är det svårt att dra några alltför långtgående slut- satser av det negativa resultatet. Däremot är det lätt att konstatera att det inte är löner och loka- ler som står för orkestrarnas stora kostnadsutveckling, utan att det är de rörliga kostnaderna som skenat iväg. I rapporten del av världen(och Svensk Scenkonst, 2004), en ekonomisk analys av de sju svenska symfoniorkestrarna, framhölls att statens relativa andel av det to- tala samhällsbidraget har sjunkit över , medan in- satserna från den kommunala nivån ökat. Vår utredning har dock inte begränsat analysen till enbart symfoniorkestrar utan till de 15 orkestrar som får statligt bidrag från . över hela denna bredd av orkestrar, kan ut- redningen konstatera att statens relativa andel tvärtom har ökat åren 1994 2003 (Se diagram 2 3). Till detta bör också läggas att antalet anställda musiker i symfo- niorkestrarna fördubblats , enligt samma utredning. Kostnadsväxlingen 1993 mellan staten och , då man bytte huvudmannaskap för och Filharmoniker, svarar dessutom för en icke försumbar del av förklaringen till statens minskade relativa an- del av bidragen till symfoniorkestrarna som En del av världen me- nar har ägt rum. Kraven på ökade bidrag har vidare ofta rests i samband med de från orkestrarna anförda behoven av en ökning av musikernumerä- ren i orkestern. Statens insatser på området definieras som de verksamhets- och utvecklingsbidrag som fördelas av . Det innebär att de medel som finansierar – medel som fördelas till SR genom beslut av , inte räknas till de statliga medlen. Inte heller Kungliga Filharmoniska Orkes- tern har något statligt stöd. Följande två diagram (2–3) visas intäkternas fördelning för de 15 orkestrar som erhåller statligt orkesterbidrag. I denna intäktsför- delning syns alltså inte de intäkter som kommer orkestrar till del genom de statliga bidragen för regional musikverksamhet (länsmu- sikbidraget). över hela av orkestertyper som får statligt orkesterbidrag, visar diagrammen att statens relativa andel av finan- sieringen ökat, och likaså landstingens relativa andel: Diagram 2 Orkestrarnas intäktsfördelning 1994/1995 Intäkternas fördelning 1994/1995 Källa: , statistik, Musik 1994/1995. Diagram 3 Orkestrarnas intäktsfördelning 2003 Källa: , statistik, Musik 2003. Dessa diagram illustrerar hur statens relativa andel alltså ökat, från av de totala intäkterna (har också antalet or- kestrar med statligt bidrag ökat från 11 till 15). En ökning syns också för landstingens/regionernas andel; från , där den största anledningen till den kraftiga ökningen står att finna i övertagande av ansvaret för Göteborgssymfo- nikerna från , något som till en del också för- klarar den dramatiska minskningen av kommunernas ekonomiska åtaganden i orkesterverksamheten. enbart till bidragen, illustrerar nedanstående tabell (tabell 10) hur fördelningen såg ut . I denna tabell är orkestrarna indelade efter orkestertyp – symfoniorkestrar för sig och kammarorkestrar för sig. SOU 2006:34 Om orkestrarnas ekonomi Orkestrar med statligt bidrag: fördelning av offentlig finansiering 2003 Orkestrar med statligt bidrag: fördelning av Fördelning finansiering alla ork. Totalt andel i % Källa: Bearb. av uppgifter från , Musik 2003. Skulle man räkna med de bidrag som via länsmusiken tillfaller vissa av dessa orkestrar, är det troligt att statens andel av finansieringen skulle öka. Utredningen menar att det är viktigt att kunna tydlig- göra det statliga engagemanget. Rörigheten i det nuvarande syste- met måste städas upp . 5.2Bidragens utveckling efter orkestertyp Hur ser då bidragsutvecklingen ut för de olika orkestertyperna, och hur har statens, den regionala och lokala nivåns bidrag utvecklats? Nedan redovisas ökningen i procent på de olika bidragsgivarnas insatser för de olika orkestertyperna. Tabell 11 visar utvecklingen för symfoniorkestrarna. Bidragsutvecklingen för de 5 statligt stödda symfoniorkestrarna Sammantaget uppvisar alltså bidragen till symfoniorkestrarna en total ökning på över de studerade åren. Statens ökning upp- går till . Den stora ökningen mellan åren 1994 2003 på läns- och region- sidan står för, då man övertog huvudmannaskapet för Göteborgssymfonikerna. förklarar i hög grad den jämnare fördelning som ägt rum mellan regional och finansiering. står alltså staten för av symfoniorkestrarnas offentliga finansiering. Landstingen står för och kommunerna för . I tabell 12, ser vi motsvarande utveckling för de 9 kammar- orkestrar som ingått i statistik . Här har siffrorna för Dalasinfoniettan alltså utelämnats eftersom orkestern inträder i statistiken först . Det går heller inte att utan vidare jämföra siffrorna mellan orkestertyperna symfoniorkester och kammarorkester eftersom siffrorna avser olika tidsperioder. Bidragsutveckling 9 kammarorkestrar med statligt orkesterbidrag Tabellen 12 visar att de totala bidragen till kammarorkestrarna har ökat 2003. Statens andel uppgick till , och står därmed för den största andelen. Den stora förändring som skett har ägt rum i relationen mellan kommunerna och den regionala nivån. Landstingen har ökat sin andel från . Då man jämför utvecklingen i procent mellan orkesterkategori- erna kan man konstatera att det finns stora skillnader i förhållandet mellan statens insatser och de olika orkestertyperna. De totala samhällsbidragen till symfoniorkestrarna har 1994 2003 ökat . Då det gäller symfoniorkestrarna står alltså kommunerna för den största andelen bidrag (). Statens andel har sjunkit något, men ligger på . Är då de statliga medlen rättvist fördelade mellan orkestrarna? Som utredningen kunnat konstatera, har det inte funnits någon enhetlig linje för statsbidragets utveckling – det har i de flesta fall varit re- sultatet av dynamiken mellan huvudmännen och staten – om de lokala huvudmännen satsar mer, har de höjda lokala nivåerna i vissa fall följts också av högre statsbidrag. Därför blir det svårt att an- lägga rättviseaspekter på fördelningen av statsbidragen – saknas kraftfulla insatser på den lokala nivån, så finns det med dagens praxis få incitament för staten att på egen hand höja bidragen. De totala samhällsbidragen till orkestrarna uppvisar alltså som framgått totalt sett en ökning på 2003. Löneutvecklingen för hela samhällsekonomin perioden 2003 ligger på (Källa: ). De uppgifter om lönekostnaderna inom orkesterverksamheten som lämnats in till för perioden är tyvärr inte jämförbara. 2003 utgjorde de fasta kostnaderna (löner och lokaler) av orkestrarnas totala kostnader. Utredningen menar att det är rimligt att anta att det snarare är ökningstakten (+218 %) för de rörliga kostnaderna än för de fasta som till stor del utgör ett pro- blem för orkestrarna. Samhällsbidrag och lönekostnader 1994 2003 Samhällsbidrag och lönekostnader 1994-2003 94/95 Ork. Källa: , Musik, 1994 2003. Samhällsbidragen har väl följt med den utveckling som lönekost- naderna haft . De fasta lönekostnaderna uppgick till av sam- hällsbidraget. De rörliga kostnaderna, har som visats i avsnittet 5.1.3 (tabell 10), en annan utveckling än både de fasta kostnaderna och sam- hällsbidragen. De rörliga kostnaderna för orkesterverksamheten har 2003 ökat från till – en ökning . Sammantaget satsar de 15 orkestrarna dessutom cirka 50 miljo- ner kronor på extramusiker, en summa som motsvarar drygt en tredjedel av statsbidraget. 6 Om orkestrarnas verksamhet I följande avsnitt går utredningen närmare in i orkestrarnas arbete och belyser bl.a. orkestrarnas förhållande till den nutida repertoaren, dirigenterna, tonsättarna, musikerna och jämställdhetsarbetet. De svenska orkestrarna spelar – generellt, men med vissa undantag – en låg andel samtida konstmusik. Orkestrarna bygger sin kunskap om publikens uppfattning om repertoaren på egna uppskattningar snarare än på pu- blikundersökningar. Nya strategier för att presentera den nya musiken och nya konsertformer riktade mot en yngre publik med andra vane- mönster än den institutionsvana publiken skulle kunna bidra till att stärka orkestrarnas relationer med omvärlden. I utredningens direktiv står att utredningen ska behandla orkest- rarnas ansvar för den nya repertoaren. I en undersökning kallad Tre tidsperspektiv på repertoaren vid 24 nordiska orkestrar (, 2000), konstateras följande: I de svenska orkestrarna har 1.den nyare musiken (upp till ) minskat sin andel 2.den nyaste musiken minskat sin andel 3.den nordiska musiken minskat sin andel Andelen uruppföranden tycks dock inte ha minskat i samma om- fattning; uruppförandet har fortfarande en viss dragningskraft på konserthusen – det som minskat mest radikalt är återframföranden av ny musik, dvs. den hantering som gör ett verk bekant för såväl musiker som publik. Anmärkningsvärt är också den tydliga minskning av den nor- diska repertoaren som samma undersökning konstaterar, en minsk- ning som gett plats för en ökad andel av det centraleuropeiska konstmusikarvet. Utredningen har tagit emot skrivelser och synpunkter från såväl orkesterföreträdare, (), () samt en rad andra av musik- livets aktörer. Många uttrycker en oro över utvecklingen: vilka ska spegla det nordiska och svenska musikaliska kulturarvet om inte de svenska orkestrarna gör det? har i en skrivelse till utredningen gett röst åt åsikten att orkestrarna saknar offensiva strategier för att visa på rikedomen inom det konstmusikaliska fältet: repertoaren krymper i två ändar, såväl den nya som den äldsta orkestermusiken minskar sin andel till förmån för en krympande mittfåra av roman- tisk och senromantisk repertoar. , och i topp Att de i speltid räknat mest spelade tonsättarna i 2000 hette , och är nog inte förvånande för någon som följt orkestrarnas verksamhet. Ingen av de 30 mest spe- lade tonsättarna var en nu levande tonsättare. Den förste svenske tonsättaren i denna lista dyker upp som nummer 22, och heter . Ingen av den 30 mest spelade tonsättarna i undersökningen var kvinna. (Källa: med , och Rucklaren, , 2000) Utredningen har gjort en studie över säsongerna 2001/2002 2005/2006. I denna studie har vi fokuserat på orkestrarnas relation till samtidsmusiken, och studerat antalet spelade verk kronologiskt fördelade på tonsättare och deras födelseår. Detta för att få en uppfattning om i vilken grad de svenska orkestrarna möter den ny- skrivna musiken, och därmed vilken typ av ansvar som orkestrarna tar för det nya. Undersökningen omfattar generalprogrammen för 17 av de 28 orkestrarna. Operaverksamheterna har inte ingått i undersökningen, inte heller de orkesterverksamheter som presenterat sin verksamhet i form av ett generellt utbud snarare är generalprogram med fixe- rade konsertdatum har ingått. I övrigt har också informationen i generalprogrammen avgränsats av utredningen till att inte omfatta gästspel av andra orkestrar eller evenemangskonserter med ospeci- ficerat innehåll. Symfoniorkestrarna uppvisar den mest homogena koncentra- tionen på tonsättare födda . De mindre orkestrarna uppvisar en spretigare repertoarflora, med också en något högre andel tonsättare födda . Det finns en hög grad av överensstämmelse mellan hur repertoaren ser ut . I nedanstående diagram visar vi säsongen 2001 2002 för symfoniorkestrarna (diagram 5) och 2004 2005 för kammarorkest- rarna (diagram 6). Diagram 5 Symfoniorkestrarnas repertoarfördelning 2001/2002 -1685 1685- 1750- 1800- 1850- 1900- 1920- 1930- 1940- 1950- 1960- 1970- 1980- Kammarorkestrarnas repertoarfördelning 2004/2005 Källa: orkestrarnas generalprogram. Det finns en likhet i formen på kurvorna mellan symfoniorkest- rarna och kammarorkestrarna: kurvaturen återspeglas dessutom på liknande sätt under de studerade säsongerna. Bland kammarorkestrarna tycks Kammarorkester ha den mest varierade repertoarbilden, utifrån dessa ingångsvärden. Bland symfoniorkestrarna uppvisar KFO det största antalet fram- föranden av tonsättare födda av alla. Den återkommande tonsättarfestivalen i står för merparten av dessa framföranden. Eftersom vi valt att titta i första hand på relationen mellan antalet framföranden och tonsättarnas födelseår, framkommer inte speltiden av denna studie. Det kan dock tilläggas att sådan studie torde visa än större skillnad mellan 1800-talets tonsättare och de nu levande. Speltiderna hos nyskrivna orkesterverk är ofta betydligt kortare än hos de klassiska verken. I samtalen med orkestrarna framgår också i någon mån hur orkest- rarna förhåller sig till nybeställningar av verk för orkestern. De flesta uppfattar det som en viktig verksamhet, men en verksamhet som i de flesta fall måste bekostas genom extern finansiering, genom , Svenska Rikskonserter eller , medan nothyror för de klassiska repertoarverken naturligt ligger inom ramen för orkestrarnas ordinarie budgetar. Ett fåtal orkestrar – exempelvis Musica Vitae, och Kammarorkester, har valt att beställa ett antal verk inom ramen för ordinarie budget. Hos Svensk Musik/, de svenska upphovsmännens egen informationscentral, finns cirka 3 500 orkesterverk och cirka 330 operor deponerade. Långt ifrån alla har spelats mer än en gång – eller ens uruppförts. Det fanns 2005 cirka 6 850 deponerade kammarmusikverk på Svensk Musik – kanske är detta ett uttryck för att det är lättare för tonsättare att få sina verk uppförda av de mindre ensemblerna. Vid en förfrågan som skickades ut till ett stort antal av de professionellt verksamma tonsättarna i Föreningen , framkom att flertalet tonsättare hade mest professionell kontakt med mindre ensembler. 6.1.2Stickprovsartad relation till samtiden Den, får man säga, stickprovsartade relationen till de samtida ton- sättarna som utvecklats under de som orkesterverk- samheten haft statligt stöd har naturligtvis många orsaker och lika många konsekvenser. Många musiker beskriver hur relationen till samtidsmusiken grundläggs . På musikhög- skolorna finns en stark fokus på den traditionella konstmusiken, så som den också formuleras på orkesterinstitutionerna. Utan att fördjupa oss alltför mycket i orsakerna kan vi ändå konstatera följande: den samtida konstmusiken spelar en marginell roll i den svenska orkesterverksamheten (med få undantag). Omsorgen om publiken anförs ofta som ett skäl till varför or- kestrarna väljer bort det samtida i hög utsträckning – dock vittnar många om det ibland överraskande intresset för verk som befarats vara svårlyssnade och avskräckande. Flera orkesterföreträdare menar dessutom att ungdomar verkar ha lättare att ta till sig den nya Utan att spekulera alltför djupt i orsakerna, har utred- ningen kunnat se att det finns få kvalitativa publikundersökningar genomförda eller beställda av orkestrarna. Det finns få exempel på orkestrar som har ett metodiskt kun- skapsinhämtande för att skapa en gedigen urvalsbas för relationen till den samtida konstnärliga diskursen. De flesta utredningen talat med menar att ju fler gånger man spelar ett verk, desto bättre blir det framfört. I skenet av detta, blir naturligtvis utsikterna för att den samtida konstmusiken ska kunna uppskattas efter sina eventuella förtjänster ganska dåliga. Då utredningen diskuterar repertoar och innehåll, behöver bilden också breddas till att omfatta hur repertoarläggning går till i många orkestrar. De flesta orkestrar har ett repertoar- eller programråd, ofta be- stående av ett antal musiker, chefdirigent, producenter och VD. Inte sällan finns också marknadsansvarig med i rådet. Chefdirigentens del av repertoarplaneringen omfattar oftast bara de veckor han själv dirigerar orkestern – ofta runt /spelår. De övriga fast anställda som medverkar i repertoarråden lägger sedan i samråd den övriga repertoaren. Samrådet begränsas dock inte helt till denna interna krets, utan ofta finns en dialog med såväl dirigenter som solister och deras agenturer kring vilken repertoar som skall spelas. En känd gästande dirigent får oftare stort utrymme att själv lägga repertoar för sin konsert än en mindre känd. Artistagenturerna, som har till uppgift att handha och coacha sina artisters karriärer och konsertkalendrar, agerar ibland rådgivare och påtryckare i frågor som rör också repertoaren; med en förmedlingsavgift som ligger mellan cirka 12 och på solist- och dirigentgager har artist- agenturerna också ett självklart ekonomiskt intresse in i orkester- verksamheterna. Även utanför finns enligt många bedömare samma ten- dens mot en likriktning av repertoaren på den klassiska sidan. Det smalnar av även inom det favoriserade fältet. Kostnaderna för diri- genter och solister fordrar att konserthusen drar fulla hus för att i någon mån täcka gager och motivera sina val, något som ytterligare spär på försiktigheten mot det nya, men också mot det mer sällan spelade ur musikhistorien. Repertoarplanering handlar för flera orkestrar om en stor del logis- tiska överväganden. Dirigenter man vill samarbeta med visar sig kanske inte vara lediga för den period man tänkt sig eller har inte lust att göra de verk man föreslår, solister kan bli sjuka. Många för- söker också lägga program enligt en komplementär princip: kända verk går att kombinera med okända solister och dirigenter, okända verk med en publikdragande solist o.s.v. Ett ständigt omstuvande och pussel-läggande leder till slut fram till det färdiga programmet Mer sällan finns det andra externa rådgivare i repertoarråden – tonsättarrepresentation finns endast i ett par av de svenska orkest- rarnas repertoarråd. Eftersom de utländska, oftast utomnordiska, dirigenterna tar hand om det allra största antalet konserter i de svenska symfoniorkestrarna (tabell 13), finns inte alltid någon för- djupad kunskap om nordisk eller svensk repertoar med i deras bi- drag till diskussionen kring repertoar. I bygget av en dirigentkarriär ingår också att ha så många av de klassiska verken som möjligt på sin repertoar varje konsert blir därför för en ung dirigent också ett tillfälle att lära sig verk som gör dirigenten än mer gångbar i or- kestrar runt om i världen. Tabell 13 Antal konserter dirigerade av olika kategorier av dirigenter. Källa: Symfoniorkestrarnas generalprogram 2004/2005.