sou · GUB354 · 2007-01-01 00:00:00 — bör i sin medverkan i pågående arbete med att skapa en för funktionshindrade personers åtnju- tande av de mänskliga rättigheterna verka för att tecken- språkiga personers rätt och möjligheter att använda teckenspråk stärks. Det svenska teckenspråkets status 5.1Det svenska teckenspråket har en stark ställning Efter förslag av dåvarande regering erkände riksdag det svenska teckenspråket som dövas förstaspråk. Genom detta beslut gavs det svenska teckenspråket officiell status som språk och ställning som undervisningsspråk vid undervisning av döva och hörselskadade prop. 1980/81, bilaga 2. Även om det inte finns något beslut om vilken legal ställning teckenspråket ska anses ha i (SOU 2002.27) har det svenska teckenspråket en förhållandevis stark ställning. Genom att svenskt teckenspråk erkändes officiellt som ett fullvärdigt språk, blev det lättare för teckenspråkiga att hävda sitt språk och sina intressen i olika sammanhang. Att teckenspråket har en stark ställning i har även upp- märksammats av rapportören i parlamentariska för- samlings kommitté för juridiska frågor och mänskliga rättigheter, . I den rapport av teckenspråk i medlemsländer som han lämnade till parla- mentariska församling lyfter han fram såväl som som förebilder för andra medlemsländer när det gäller rätten och möjligheterna att använda teckenspråket (, M. Teckenspråkets starka ställning kommer bl.a. till uttryck i skyl- digheten för det allmänna att erbjuda tolk för vardagstolkning för döva, dövblinda, hörselskadade och vuxendöva, som är reglerad i lag. I sändningstillståndet för ingår att sända dagliga nyheter på teckenspråk och att producera program på detta språk. Ett annat uttryck för att teckenspråket i anses ha en stark ställning är att teckenspråk erbjuds som allmänt språkämne för hörande elever i , gymnasieskolan och inom kom- munal vuxenutbildning. I den språkpolitiska proposition (2005/06:2) som antogs av har det svenska teckenspråkets status som språk på nytt bekräftats och svenskt teckenspråk har i språkvårds- hänseende jämställts med de fem språk som i erkänts som nationella minoritetsspråk. Det svenska teckenspråkets status är ett mångspråkigt och mångkulturellt samhälle. I dagens talas och används många olika språk: svenska språket, det svenska teckenspråket, fem nationella mino- ritetsspråk1 och alla de språk som kommit hit med människor som invandrat och bosatt sig i . Enligt uppgift av Utredningen om kontakttolkar (SOU 2005:37) uppgick antalet invandrarspråk i till ca 155 olika språk. Uppgiften bygger på uppgifter från . Antalet språk i i vilka undervisning som modersmål anordnades uppgick enligt statistik detta år till 132 stycken (2004). Att blivit allt mer mångspråkigt och mångkulturellt ställer särskilda krav på respekt för kulturella olikheter och på lyhördhet från samhällets sida för människors rättigheter. Rätten att få använda det egna språket och rätten att få utöva sin kultur är grundläggande mänskliga rättigheter i enlighet med artikel 27 av internationella konvention om med- borgerliga och politiska rättigheter.2 Även tecknade språk omfattas av en sådan rätt. 5.3Sverige saknar i likhet med många andra länder i världen särskilda språklagar Trots att det finns ett stort antal olika språk som talas i dagens samhälle saknar , i likhet med flesta andra av världens länder, en särskild språklag som innehåller föreskrifter om språks status och som reglerar förhållanden mellan de olika språk som talas i landet. Det finns inte heller i någon föreskrift i lag eller för- ordning som anger att svenska språket utgör nationalspråk eller officiellt språk i landet. En förklaring till detta är att det i aldrig ifrågasatts vilket språk som utgör landets nationalspråk och att det därför ansetts självklart att det gemensamma språket i är svenska språket (SOU 2002:27, s. 457).3 1Samiska, finska, meänkieli, chib och jiddisch. 2International Convenant on Civil and Political Rights, , SÖ 1971:42. a SOU 2002:27, s. 457. Det svenska teckenspråkets status 5.3.1Nationalspråk, landets språk, huvudspråk eller officiellt språk I länder som har någon form av språklagstiftning förekommer olika terminologi för hur man i lagtext benämner landets språk. I , som har två jämställda språk (finska och svenska) används benämningen nationalspråk. , som har två officiella former av norska språket, kallar sitt språk landets språk medan valt begreppet republikens språk om den lagstiftning som har till syfte skydda majoritetsspråket i landet. Terminologin återspeglar syftet med lagstiftningen, nämligen att jämställa olika språk alternativt att jämställa former av samma språk respektive ett skydd för det språk majoriteten i landet talar. I sitt förslag till språklag – se nedan – förordar språket termen huvudspråk som benämning för svenska språkets ställning i . Enligt kommitténs motivering till valet av terminologi betonar den förordade termen betydelsen av det svenska språket. Den ger även tydliga signaler att svenska är det språk som talas av det stora flertalet av landet invånare. menar kommittén att termen påminner om att det även finns andra språk att ta hänsyn till (ibid. s. 469). Med sitt val av termen huvudspråk lägger sig kommittén närmare det syfte den franska lagstiftningen på området har – ett skydd för det språk majoriteten i landet talar – än de syften som motsvarande lagstiftning i och har. I diskussioner kring lagstiftning inom språkområdet före- kommer ofta termen officiellt språk. Innebörden och betydelsen av begreppet tycks variera beroende på om termen används om det språk som majoriteten i landet talar, om termen används om ett nationellt minoritetspråk4 som talas i landet alternativt om ett lands teckenspråk5 eller om termen används om ett invandrarspråk.6 Betydelsen av termen blir därigenom diffus och nyttan av begrep- pet begränsad då varje språk kan anses ha officiell ställning genom att det direkt eller indirekt omfattas av något slag av insats det 4I och med införandet av lagarna – lagen (1999:1175) om rätt att använda samiska hos förvaltningsmyndigheter och domstolar samt lagen (1999:1176) om rätt att använda finska och meänkieli hos förvaltningsmyndigheter och domstolar – utgör samiska, finska och meänkieli officiella språk inom de i lagen angivna förvaltningsområdena. 5I och med beslutet att teckenspråk ska vara undervisningspråk i specialskolan för döva och hörselskadade utgör det svenska teckenspråket officiellt språk inom skolområdet. 6Genom föreskrifterna om kommunens skyldighet att erbjuda modersmålsundervisning i skolformsförfattningarna ges invandrarspråken en officiell ställning knuten till kommunens skyldighet enligt dessa författningar Det svenska teckenspråkets status allmänna har skyldighet att erbjuda enligt någon form av föreskrift i lag eller förordning. 5.3.2Förslag om lag som stärker svenska språkets ställning språket fick i uppdrag av regeringen att pröva om det vore ändamålsenligt att det svenska språkets ställning regleras i lag. Kommitténs övergripande uppdrag var att lägga fram förslag till handlingsprogram för svenska språket. Efter att ha prövat frågan föreslog kommittén i sitt betänkande Mål i mun – Förslag till handlingsprogram för svenska språket (SOU 2002:27) införandet av en särskild lag om svenska språket som huvudspråk i landet. Syftet med den föreslagna lagen var att för- hindra att svenskan förlorar sin ställning som samhällsbärande språk (s. 465). Den föreslagna lagen skulle enbart omfatta det svenska språket och inte de nationella minoritetsspråken, det svenska tecken- språket eller invandrarspråken (s. 467). De skäl kommittén anför för sitt förslag är två. Svenskans ställ- ning som ett komplett och samhällsbärande språk är inte ohotad eftersom andra språk, främst engelska, fått en allt starkare ställning, såväl internationellt som i . Det andra motivet kommittén anför är att har utvecklats till ett alltmera mångspråkigt samhälle genom att ett stort antal språk kommit till genom invandringen och genom att fem nationella minoriteters språk erkänts som nationella minoritetsspråk (s. 465). I sin språkpolitiska proposition (2005/06:2) till avvisade regeringen språkkommittens förslag om en lag om svenska språket. Regeringen anförde två skäl. Dels är det inte oproblematiskt att föreskriva att svenskan ska vara landets officiella språk i internationella sammanhang, eftersom många företrädare för den svenska staten vid internationella kontakter använder andra språk än svenska. Dels kan en lag uppfattas som diskriminerande mot dem som inte har svenska som modersmål eller som av annan anledning inte behärskar svenska språket. Inför riksdagsbehandlingen hade motioner inkommit från center- partiet, , och moderata samlings- partiet om en språklag om svenska som huvudspråk. biföll regeringens förslag. har företrädare för regeringen och samtliga riksdagspartier diskuterat frågan kring inriktningen på det fortsatta arbetet med en lag om svenska språket. Det svenska teckenspråkets status 5.4Frågan om teckenspråket som nationellt minoritetsspråk i Frågan om nationella minoritetsspråk och nationella minoriteter är nära förbunden med den historiska framväxten av nuvar- ande nationalstater. har frågor om nationella minoriteter med annan religion, annat språk, andra traditioner och annat kulturarv7 än majoritetsbefolkningens alltmera kommit att aktualiserats. båda konventioner om minoriteter – Ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter8 och den Europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk9 – har till- kommit mot denna bakgrund. språket föreslog i sitt betänkande Mål i mun (SOU 2002:27) att teckenspråkets ställning skulle klarläggas. 5.4.1Europarådets konvention om minoritetsspråk stadga om landsdels- eller minoritetsspråk (minori- tetsspråkskonventionen) öppnades för undertecknande och ratifikation. Stadgan trädde i kraft efter att fem av medlemsstater hade ratificerat den. Fram tills har 20 av totalt 46 medlemsstater undertecknat stadgan. Huvudsyftet med minoritetsspråksstadgan är i grunden kulturell. Syftet är att upprätthålla och utveckla kulturella rikedom och traditioner genom att värna de olika historiska landsdels- och minoritetsspråk som talas av historiskt nationella minoriteter i olika medlemsländer. Språket är en viktig förutsättning för kultu- rens bevarande och därför framhålls i stadgan rätten för dessa nationella minoriteter att använda minoritetsspråket i såväl privata och som offentliga sammanhang. 7Europarådets ramkonvention om skydd för nationella minoriteter, artikel 5. 8Framework Convention for the Protection of National Minorities, , ETS No 157, SÖ 2000:2. 9European Charter for Regional or Minority Languages, , ETS No. 148, SÖ 2000:3. Det svenska teckenspråkets status 5.4.2Villkor för status som minoritetspråk För minoritetsspråksstatus enligt stadgan krävs att ett landsdels- eller minoritetsspråk ska ha använts av hävd inom ett visst territo- rium inom en stat av medborgare i staten och att språket ska skilja sig från det språk en majoritet av befolkningen använder. Vidare ska språket talas av ett så stort antal individer att det motiverar olika åtgärder för skydd och främjande av språket. Invandrarspråk och dialekter av landets majoritetsspråk anses falla utanför defini- tionen. Stadgan är inte heller skriven med avseende på de tecknade språk som används i medlemsländer. Stadgan skiljer mellan minoritetsspråk som av hävd har använts inom ett visst territorium i en stat. Språk som av hävd används inom statens territorium men som inte kan identifieras till en be- stämd del av landet benämns i stadgan som territoriellt obundna. För territoriellt obundna språk är skyddet enligt stadgan allmän- nare och mindre omfattande än för de språk som har en historisk geografisk anknytning till ett visst territoriellt område. som syftet med minoritetsspråksstadgan är värnandet om historiska landsdels- och minoritetsspråk i är avsikten med stadgan inte att stödja minoritetsspråken på bekostnad av de officiella språken inom staterna. I inledningen till minoritetsspråks- stadgan framhålls därför värdet av flerspråkighet och behovet för de nationella minoriteterna att även lära sig landets officiella språk. 5.5Teckenspråket i anslutning till ställningstagande till minoritetsspråkskonventionen tillkallade regeringen en kommitté med uppdrag att ut- reda frågan om, och i så fall på vilket sätt, borde ansluta sig till hela eller delar av stadga om regionala språk och minoritetsspråk. I direktiven till kommittén (1995:84) underströk regeringen att stadgan är att anse som en kulturkonvention och att den är ägnad att skydda och utveckla minoritetsspråk, inte språkliga minoriteter. () vände sig till kommittén med begäran om att konventionens bestämmelser skulle tillämpas på det svenska teckenspråket som ett territoriellt obundet språk. Det svenska teckenspråkets status Kommittén redovisade sitt ställningstagande till SDR:s begäran i betänkandet Steg mot en minoritetspolitik – konvention om historiska minoritetsspråk (SOU 1997:192). I betänkandet refererar kommittén till riksdagsbeslutet och konstaterar att teckenspråket redan har en stark ställning som språk i det svenska samhället och att bestämmelser och åtgärder till skydd och stöd för teckenspråket finns på flera områden. Då det gäller SDR:s begäran att teckenspråket ska ges status som ett territoriellt obundet nationellt minoritetsspråk anförde kommittén, att även om teckenspråket uppfyller flera av de krav som stadgan före- skriver för minoritetsspråksstatus kan språket inte anses falla inom ramen för syftet med stadgan. Som motiv för sitt ställningstagande pekade man på att stadgan är en kulturkonvention som tar sikte på att stödja de historiska språk som en del av mångkulturella arv. Genom detta stöd åt språken vill man stödja den kultur och det kulturarv som är förbundet med dessa språk. Även om döva själva ser sig som en språklig och kulturell minoritet med teckenspråket som en viktig del av dövkulturen, kan tecken- språkets funktion enligt vår uppfattning inte i första hand ses som kulturell. Språket får snarare i första hand ses som ett kommunika- tionsmedel för döva, ett sätt för döva att trots sitt handikapp kunna kommunicera med omgivningen. De skäl som finns för att stödja teckenspråket ligger därför enligt vår uppfattning vid sidan av konven- tionens huvudsakliga syfte som kulturkonvention (ibid. s. 111). I den proposition Nationella minoriteter i (1998/99:143) som efter en omfattande remissbehandling, följde på kommitténs förslag delade regeringen kommitténs ståndpunkt och de motiv som den anför för att inte tillmötesgå SDR:s begäran att ge svenskt teckenspråk status som territoriellt obundet minoritetsspråk. Regeringen noterade i propositionen vidare att inget land omfattat teckenspråket vid sin ratifikation av minoritetsspråks- konventionen. Även anslöt sig vid sin behandling av frågan till de motiv som angivits för att inte ratificera minoritetsspråksstadgan för svenskt teckenspråk eftersom teckenspråket inte kan anses falla inom ramen för minoritetsspråks- konventionen, som bygger på språkets anknytning till urbefolkningar och andra nationella minoriteter som etniska grupper. anförde att det inte finns något som hindrar att frågan om åtgärder till stöd för teckenspråket SOU 2006:54 Det svenska teckenspråkets status övervägs i annat sammanhang som kan vara lämpligt (1999/2000: KU6). beslutade om anslut- ning till stadga om landsdels- eller minoritetsspråk i enlighet med regeringens förslag. Stadgan ratificerades den för samiska, finska och meänkieli som språk med historisk geografisk bas och chib och jiddisch som territoriellt obundna språk (SOU 2005:40 s. 71). 5.5.1Den fortsatta diskussionen i , och inom Bedömningen att teckenspråk inte ansågs kunna rymmas inom syftet med minoritetsspråkskonventionen gav upphov till flera motioner med krav på att ge teckenspråket minoritetsspråksstatus10 vid /01. Vid sin behandling av motionerna vidhöll sitt tidigare ställningstagande och avstyrkte motionerna. tillkännagav man att det var angeläget att se över rätten och möjligheterna att använda teckenspråket. Det svenska teckenspråkets ställning har stärkts genom den språkpolitiska proposition som antog . Riksdagsbeslutet jämställer teckenspråk med modersmål och med övriga språk som används i . I språkvårdshänseende har teckenspråket fått samma ställning som de fem nationella minori- tetsspråken. med den svenska diskussionen om minoritetsspråk- stadgan och möjligheterna att ansluta teckenspråk till stadgan pågår en motsvarande diskussion och process inom och inom . Regeringen hänvisar i den ovan nämnda propositionen om Nationella minoriteter i till att , vid sidan av minoritetsspråksstadgan, i en resolution (EGT C 379.7.12 1998) bl.a. har tagit upp frågan om offentligt erkännande av de teckenspråk döva använder i varje medlemsstat och att behovet av teckenspråkstolkning erkänns. konsti- tutionsutskott uppmärksammar i anslutning till sin behandling av ovan nämnda motionerna till /01 att 10 Motionerna 2000/01:321 av och (), 2000/01:K346 av (), 2000/01:K372 och () och 2000/01:So540 av m.fl. (kd). Det svenska teckenspråkets status SOU 2006:54 parlamentariska församling har rekommenderat ministerkommittén att ge de skilda teckenspråken i ett skydd som liknar det som erbjuds i minoritetsspråkskonventionen (2000/01:KU14). Inom pågår ett utredningsarbete om den nordiska språkkonventionen och nordisk språkpolitik. Utredaren (2004) föreslår i sin rapport Den nordiska språkkonventionen – Utvärdering av eventuella behov att revidera konventionen att teckenspråk så långt möjligt bör jämställas med talade språk. Det skulle exempelvis möjliggöra att ge teckenspråket motsvarande ställning som minoritetsspråk i . språkråd, som är en språkpolitisk lednings- och expertgrupp inom , har i ett förslag till en nordisk språk- deklaration föreslagit att Samma minoritetsspråksställning (som de officiella minoritetsspråken) bör tillerkännas teckenspråken i de nordiska länderna (Språk i ). 5.6Språkstatus är ytterst en attitydfråga Språkstatus är en fråga om attityder till språk. Vilken status ett språk anses ha är avhängigt samhällets och människors attityder till språket ifråga. Detta kan illustreras av att i anses det engelska språket ha hög status som språk (SOU 2002:27) medan andra språk, främst invandrarspråk, värderas lägre både av infödda svenskar och av invandrare själva. Frågan om tecknade språks ställning och status är nära för- knippad med den attityd till döva och hörselskadade som finns i samhället och till vilken inställning olika maktsfärer i samhället haft och har till teckenspråk som språk. Eftersom de flesta människor i världen över är hörande och använder talade språk, har det att höra och använda talat språk kommit att betraktas som normalt. Den som inte hör och som därför inte kunnat tillgodogöra sig talat språk har av flertalet uppfattats som annorlunda och avvikande från vad de anser vara normalt. Denna uppfattning av det annorlunda och avvikande har även appliceras på det svenska teckenspråket genom att detta språk inte ansetts vara ett språk jämställt med talat språk utan mera betraktats som en kommunikationsmetod för de som på grund av dövhet eller hörselskada inte förmår att tillägna sig majoritetens talade språk. Det svenska teckenspråkets status Attityder till språk och därmed språks status kan ändras med olika medel. Ett medel är rättslig reglering som erbjuder ett språk någon form av folkrättsligt skydd. De fem nationella minori- tetsspråken anses ha fått en någon högre status sedan ratificerade ramkonvention (2004:05:RFR3). Ett annat medel är ökade kunskaper. Skolan kan ha en viktig roll genom att ge grundläggande orientering om ett språk. 5.6.1Vi och dom – exkluderingens byggstenar Diskrimineringens former kan vara individuella eller strukturella. Individuell diskriminering syftar på handlingar som utförs av en- skilda och vars syfte är att skada andra. Strukturell diskriminering syftar på samhällets institutionella ordning, normer och organise- ringsformer som indirekt och oftast oavsiktligt diskriminerar såväl enskilda personer som grupper med annat språk eller annan bak- grund än majoritetssamhällets. Effekterna av strukturell diskriminering av personer med annan etnisk bakgrund än svensk har utretts dels av Utredningen om makt, integration och strukturell diskriminering (SOU 2005:41), dels av Utredningen om strukturell diskriminering på grund av etnisk eller religiös tillhörighet (SOU 2005:56). Båda dessa utredningar påtalar i sina respektive betänkanden att denna strukturella diskriminering tenderar att såväl legitimera som normalisera olika indirekta former av negativ särbehandling. Härigenom uppkommer ett samhälle där polariseringen mellan ett majoritetens vi och ett minoriteternas dom skapar en systematisk över- och underunderordning mellan (vita) människor och rasifierade människor, främst invandrare(SOU 2005:56). Detta slag av systematisk över- och underordning drabbar inte enbart människor med annan etnisk bakgrund i det svenska samhället utan även andra. En sådan grupp människor som drabbas på ett likartat sätt som människor med annan etnisk bakgrund i är personer med funktionshinder. Det svenska teckenspråkets status 5.6.2Exkludering på grund av funktionshinder På samma sätt som personer med annat språk och annan etnisk bakgrund än svensk av många upplevs som avvikande och annor- lunda avviker människor med funktionshinder från det som majo- riteten anser är normalt. Detta illustreras av i svenskt språkbruk vanligt förekommande begrepp som handikappade – om personer med olika slag av funktionsnedsättningar – respektive döva/- dövblinda/hörselskadade/vuxendöva – om personer med avsaknad av hörsel eller med olika grav av hörselnedsättning – etc. Liksom människor med annat språk eller annan etnisk bakgrund än den svenska fogas de in i en polarisering mellan vi och dom och i den systematiska över- och underordning som följer av en sådan polarisering. Det ovan beskrivna mönstret med vi och dom och den över och underordning som uppstår mellan människor till följd av detta beskrivs, än i andra termer, av Utredningen om bemötande av perso- ner med funktionshinder (SOU 1999:21). Utredaren konstaterar att människor med funktionshinder allt- för ofta fortfarande ses som objekt för vård och omsorg och att detta synsätt har sin grund i de attityder och värderingar som råder i samhället som helhet. Synsätt som kommer till uttryck genom att enskilda personers livsmöjligheter inskränkts och att beslut fattas utifrån vad som andra anser vara bäst för människor med funktionshinder. 5.6.3Exkludering på grund av språk På motsvarande sätt som människor med funktionsnedsättningar exkluderas på grund av funktionshinder utestängs människor på grund av sitt språk av samma orsaker. Liksom teckenspråkets status har varit och är nära förknippad med den attityd till teckenspråkiga som finns i samhället i stort och vilken inställning olika maktsfärer i samhället haft till språket, har också andra in- hemska språk i nedvärderats och motverkats på mot- svarande sätt och av likartade orsaker. Samiska, finska och meänkieli (tornedalsfinska) har tidigare varit utsatta för en assimileringspolitik där grundtanken varit att det inte finns utrymme för andra språk än det svenska inom det område som ut- gör . På motsvarande sätt har teckenspråkiga utsatts för en Det svenska teckenspråkets status normaliseringspolitik vars grundtanke till stor del är densamma som assimileringspolitikens. Diskriminering är ett användbart begrepp för att förstå de faktorer som ligger till grund för dövas krav på lagstiftning till skydd för teckenspråket, såväl i andra länder som i . Liksom andra grupper med annat språk än det svenska språket har döva och deras språk nedvärderats. Genom majoritetens fokus på det som sär- skiljer har de genom sitt språk och sin egenart alltmera kommit att se sig själva som en språklig minoritet i förhållande till majoriteten.