sou · GUB3109 · 2007-01-01 00:00:00 — Därefter fick man överväga att flytta fordonet och utredningen föreslog därför att en bil som stått olovligt uppställd skulle få flyttas. Flyttningsgrunden borde enligt utredningen kunna tillämpas inte bara beträffande fordon som felparkerats på iordningsställda parkeringsplatser utan även i fråga om olovligt uppställda fordon på all sorts mark, t.ex. villatomter, grönområden, skogsmark etc. Enligt borde det inte göras någon ändring vad avsåg vem som kunde besluta om flyttning av fordon. En enskild markägare borde därför kunna vända sig till polismyndigheten med en begäran om beslut att flytta ett fordon. Den utredning som erfordras borde markägaren själv verkställa. Utredningen ansåg vidare att markägaren även i vissa fall borde kunna vända sig till kommunen för att få ett beslut om flyttning. När det gällde verkställighet av ett beslut om flyttning borde det enligt utredningen öppnas möjlighet för markägaren att själv verkställa beslutet om det sker under betryggande former. Om myndigheten inte medger markägaren att flytta fordonet borde det ankomma på myndigheten att verkställa beslutet. Det betonades vidare att om en myndighet har att ta ställning till om den skall låta markägaren själv verkställa flyttningsbeslutet bör den överväga vilken konsekvens detta kan få om fordonet inte Detta mot bakgrund av att om kommunen lät fordons- ägaren själv verkställa flyttningen kom fordonet att tillfalla staten. Utredningen menade att ett fordon som flyttades av kommunen med stöd av den föreslagna flyttningsgrunden borde, om ägaren inte hör av sig , tillfalla kommunen om flyttningen verkställs av en myndighet, och i annat fall staten. I promemorian anfördes också att om kostnaden för förfarandet vid flyttning enligt den föreslagna grunden inte kunde tas ut av fordonsägaren eller ur fordonets värde, borde det finnas en bestämmelse som förpliktar markägaren att svara för denna kostnad. Detta innebar att markägaren i vissa fall kunde komma att slutligt få stå för flyttningskostnaden. Den beslutande myndigheten borde också enligt utredningen kunna kräva förskott av markägaren om det finns risk för att kostnadstäckning inte kan erhållas. 11.2.4Propositionen 1983/84:104 med förslag till lag om kontrollavgift vid olovlig parkering m.m. Efter det att betänkande överlämnats upphävdes lag och ersattes med lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall. I propositionen anfördes dock att utredningens förslag och skälen till dessa hade aktualitet trots den nya lagstiftningen (a. prop. s. 29 f.). Föredraganden menade att om det finns en lag om kontrollavgifter med det föreslagna innehållet var det rimligt att medge flyttning även av fordon som varit parkerade i strid mot föreskrifter eller förbud som tillkännagetts i enlighet med denna lag. Han ansåg nämligen att det är ett väsentligt intresse för trafikens ordnande och därmed för säkerheten i trafiken att inte det begränsade antalet parkerings- platser som finns blockeras av olovligt parkerade fordon, oavsett om det är på tomtmark eller gatumark. Föredraganden menade vidare att det är ett allmänt intresse att fordon som har parkerats olovligt på tomtmark kan flyttas. Några skäl att i fråga om beslutanderätt eller rätt att verkställa beslut särbehandla sådana flyttningsfall ansåg han inte föreligga. Eftersom flyttning från tomtmark emellertid också ofta sker i markägarens intresse menade föredraganden att det allmänna inte med nödvändighet måste stå för sådana flyttningskostnader som inte kan tas ut av fordonsägaren. Om flyttning av ett fordon sker på begäran av en markägare, fortsatte föredraganden, borde därför denne stå för de kostnader som inte kan tas ut av fordonsägaren. Föredraganden föreslog således att Tomtmarksparkerings- utredningens förslag i denna del skulle genomföras. Efter bl.a. synpunkter från lagrådet gjordes dock vissa redaktionella ändringar i lagtexten. 11.2.5Propositionen 2002/03:105 – Ändringar i lagen om flyttning av fordon i vissa fall, m.m. I propositionen föreslogs att lagen (1982:129) om flyttning av fordon i vissa fall skulle förtydligas så att det klart framgår att cyklar och andra oregistrerade fordon kan flyttas med stöd av lagen. I ett beslut hade () prövat en anmälan mot kommun angående flyttning av cyklar med tillämpning av lagen om flyttning av fordon i vissa fall. JO kom fram till att lagen är tillämplig på cyklar men konstaterade att det rättsliga utrymmet för flyttning av cyklar i praktiken kunde bli obetydligt med hänsyn till utformningen av lagen och den anslutande förordningen. JO pekade bl.a. på att förfarandebestämmelserna i författningarna, såsom att den myndighet som har beslutat om flyttning av ett fordon skall underrätta ägaren om att fordonet har flyttats, var mindre lämpligt utformade med tanke på cyklar. I propositionen konstaterades att det fanns ett behov av en möjlighet att flytta även oregistrerade fordon som har parkerats så att de utgör ett hinder. Vidare föreslogs i propositionen att en markägares möjlighet att begära att ett fordon flyttas skulle utvidgas till att gälla även om markägaren inte har förbjudit parkering eller ställt upp villkor för parkering enligt bestämmelserna i . Förslaget gällde endast registrerade fordon, dvs. inte cyklar m.m., och fordonet fick inte flyttas förrän efter det att fordonsägaren underrättats om att parkeringen är mot markägarens vilja. En markägare som varken förbjudit parkering eller stannande eller meddelat villkor för parkering hade enligt det då gällande regelverket ingen möjlighet att flytta ett fordon annat än om fordonet ställts upp så att fara för trafikolyckor uppstår eller hinder i trafiken uppkommer eller fordonet utgör ett fordonsvrak. Enligt var det inte sällan förekommande att ett fordon ställs upp på enskild mark utan markägarens samtycke, men där denne inte har förbjudit parkering eller ställt upp villkor för parkering enligt bestämmelserna i lagen. hade därför föreslagit att lagen skulle ändras så att den medgav att markägaren kunde begära att sådana fordon flyttas. Regeringen anslöt sig till bedömning i denna del. En förutsättning för att ett fordon skulle få flyttas i den aktuella situationen var att fordonsägaren är medveten om att markägaren inte tillåtit parkeringen och därför inte accepterar att fordonet står uppställt på dennes mark. hade därför föreslagit att flyttning skulle få ske först sedan ägaren hade underrättats om att fordonet är uppställt mot markägarens vilja och det efter denna underrättelse förflutit minst . Med ett sådant system skulle fordonsägaren enligt få en tillräckligt på sig att själv flytta fordonet innan ett beslut om flyttning får meddelas och flyttningen verkställas. Regeringen anslöt sig till förslag. Regeringen pekade dock även på att det torde förekomma fall där ägaren till ett fordon som är uppställt mot markägarens vilja av olika skäl inte kan anträffas. Även i dessa fall borde det enligt regeringen vara möjligt att flytta fordonet. För att tillvarata fordonsägarens rätt bedömdes dock att tiden från det att markägaren inleder sina försök att underrätta fordonsägaren borde vara längre än i de fall fordonets ägare nås av markägarens underrättelse. Vid en avvägning mellan motstående intressen, dvs. fordonsägarens rättsäkerhet å ena sidan och markägarens intresse att inte mot sin vilja behöva ha fordon uppställda på sin mark å den andra, fann regeringen att den av föreslagna tidsfristen om en månad var rimlig. En av de förutsättningar som måste vara uppfyllda för att flyttning av fordonet skall kunna ske var således att markägaren kan visa att det har förflutit en månad från det att han eller hon inledde sitt försök att underrätta fordonsägaren. Regeringen anmärkte dock att fordon som står uppställda så att fara för trafikolyckor uppstår eller hinder uppkommer i trafiken eller som utgör fordonsvrak redan kunde flyttas med stöd av 2 § 4 och 5 samt 4 § förordningen om flyttning av fordon i vissa fall. Om ett fordon flyttas med stöd av 2 § andra stycket lagen om flyttning av fordon i vissa fall skall sådana kostnader som inte kan tas ut av fordonsägaren bäras av den som påkallat att fordonet skall flyttas, dvs. hade föreslagit att detsamma skulle gälla när fordon flyttas med stöd av den utvidgade rätten för markägare att begära att fordon flyttas. Några remissinstanser ifrågasatte om enskilda markägare överhuvudtaget borde bära något Andra remissinstanser, bl.a. , ansåg att den gällande bestämmelsen om markägarens kostnadsansvar borde ändras så att den myndighet som har verkställt flyttningen får välja om kostnaden skall bäras av markägaren eller myndigheten. Regeringen menade dock att det är rimligt att markägaren så långt möjligt vet hur en eventuell flyttning av ett fordon kommer att påverka honom eller henne ekonomiskt. Visserligen kommer markägaren aldrig i förväg att veta om kostnaderna kan komma att tas ut av fordonsägaren, men markägaren bör åtminstone veta vad som händer om detta misslyckas, menade regeringen. Regeringen ansåg därför att Svenska Kommunförbundets förslag inte borde genomföras. Inte heller fann regeringen anledning att göra någon annan bedömning i denna fråga än vad föredragande statsråd gjort i propositionen 1983/84:104 (se ovan), dvs. att markägaren får bära kostnaderna vid flyttning av fordon med stöd av de utvidgade bestämmelserna när dessa inte kan tas ut av fordonsägaren. hade föreslagits att om det flyttade fordonet uppenbart har ett mycket lågt värde och ägaren till det inte har kunnat anträffas skall äganderätten till fordonet övergå till den som har verkställt flyttningen efter det att uppgifter om flyttningen har kungjorts. Vissa remissinstanser var tveksamma till förslaget. Några menade att rekvisitet mycket lågt värde kunde leda till tolknings- och tillämpningsproblem. ansåg att förslaget inte skulle ge önskat resultat och snarare komplicera handläggningen än att förenkla den. Regeringen delade bedömningen att rekvisitet var vagt och öppet för tolkning och ansåg att förslaget inte borde genomföras. Regeringen var av rättssäkerhetsskäl inte heller beredd att, som förordat, föreslå en generell förkortning av tiden innan äganderätten övergår i de fall fordonets ägare inte har kunnat underrättas om flyttningen. trafikutskott genomför en uppföljning av reglerna för flyttning av fordon. 11.3.1Effektivare bötesverkställighet av trafikbrott m.m. Utredningen om effektivare bötesverkställighet av trafikbrott m.m. hade enligt sina direktiv (dir. 2001:50) i uppdrag att överväga behovet av att ändra det svenska regelverket för att i större utsträckning än förmå utländska förare – och i förekommande fall – utländska fordonsägare att betala böter och avgifter som har ålagts för förseelser mot trafiklagstiftningen. Utredningen redovisade sitt arbete i betänkandet Verkställighet av vissa trafikböter/trafikavgifter för utländska trafikanter (SOU 2002:72). I regeringsformen omnämns vissa grundläggande fri- och rättigheter som gäller för alla medborgare. En viktig princip som anses härröra från grundlagen är proportionalitetsprincipen. Denna princip innebär att ett tvångsmedel endast får tillgripas om skälen för tvångsåtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som tvångsåtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Det innebär att tvångsåtgärden endast får användas om syftet med åtgärden inte kan tillgodoses genom en mindre ingripande åtgärd. Minsta möjliga tvång skall alltså användas för att nå det avsedda syftet. Proportionalitetsprincipen tar därmed sikte på de negativa verkningar som en tvångsåtgärd kan innebära för individen och får till följd att åtgärden med avseende på sin art, styrka, räckvidd och varaktighet måste stå i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden i fråga (a.a. s 71). Utredningen fann sammanfattningsvis att det borde införas en möjlighet att kräva förskottsbetalning redan på platsen för en trafikförseelse och att polisen skall ha möjlighet att hindra fortsatt färd för fordonet om sådan betalning inte sker. Det föreslogs dock att möjligheten att kräva förskottsbetalning på plats vid äventyr av att fortsatt färd hindras i ett första skede skulle begränsas till att omfatta överlastavgifter. Utredningen anförde i sina skäl för förslaget bl.a. att en omständighet som avviker från vad som gäller enligt flertalet andra trafikförseelser är att en påförd överlastavgift aldrig ens vid en minimal överträdelse uppgår till helt obetydliga belopp utan tvärtom potentiellt kan uppgå till mycket stora belopp. Proportionalitetsprincipen får därför en helt annan innebörd än vid många andra trafikförseelser menade utredningen. Utredningen såg inte någon trafikförseelse som lika entydigt som överlast motiverar hindrad färd för att skapa bättre förutsättningar för betalning av böter eller avgifter. Felparkeringsavgifterna intog enligt utredningen en särställning i verkställighetssammanhang. Till skillnad från vad som normalt är fallet vid trafikförseelser finns ju en fordonsförare eller fordons- ägare sällan på plats när en felparkeringsförseelse upptäcks. Detta betyder bl.a., anförde utredningen, att möjligheten att hindra fortsatt färd inte på ett enkelt och klart sätt kan meddelas den ansvarige. Visserligen kunde man enligt utredningen tänka sig att skriftliga handlingar med förbudet fästs på vindrutan eller liknande men sådana kan ju lätt försvinna och det torde i praktiken bli svårt att vidta någon åtgärd mot en person som trots ett meddelat färdförbud använder sitt fordon och vid en ny kontroll hävdar att han eller hon inte fått del av förbudet mot fortsatt färd. I stället skulle då andra, mera handgripliga, tvångsmedel behöva tillgripas. Ett exempel på detta var enligt utredningen mekaniska anordningar genom vilka hjulen låses fast. Utredningen pekade på att sådana förekommer på vissa håll, bl.a. i , men att erfarenheterna därifrån inte varit odelat positiva. En viktig invändning mot systemet var enligt utredningen att det i vissa fall kan framstå som betänkligt att låsa fast ett fordon om det t.ex. står uppställt på ett trafikfarligt sätt. En annan invändning var att systemet är kostsamt till följd av den administrativa apparat som måste byggas upp och underhållas. Även om tanken med ett sådant system skulle vara att respektive fordonsägare, utöver felparkeringsavgiften, skulle vara tvungen att betala även administrativa kostnader för att få sitt fordon försatt i körbart skick igen så kunde det enligt utredningen ändå befaras att det allmänna skulle åsamkas kostnader genom systemet. Utredningen ansåg att det skulle krävas ytterligare överväganden för att fullt ut få en överblick av storleken av dessa kostnader. Mot denna bakgrund ansåg utredningen att det inte utan ytterligare och mer ingående överväganden kunde framstå som välunderbyggt att föreslå en sådan ordning i . Utredningen menade att ett alternativ kunde vara att i syfte att verkställa felparkeringsavgiften ta felparkerade bilar i förvar genom att låta borttransportera dem. Även detta skulle dock enligt utredningen kräva en administrativ apparat förenad med betydande kostnader. Vid en hearing som utredningen genomfört med ett antal berörda svenska intressenter hade framkommit att själva problemet med verkställigheten av felparkeringsavgifter för utländska fordon egentligen är att lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (NVL) eller någon annan internationell samarbets- lagstiftning inte är tillämplig för dessa typer av avgifter. Utredningen anförde att problemets lösning således har ansetts ligga i ett tillskapande av möjligheter att driva in avgifterna internationellt snarare än i ett tillskapande av möjligheter till tvångsåtgärder. Inom det hade principdiskussioner förts om bl.a. möjligheten att låta indriva felparkeringsavgifter över gränserna inom . Utredningen påpekade också att tvångsåtgärder mot felparkerade fordon inte i stort verkade ha vunnit lika stor acceptans i utländska rättssystem som bagatellartade trafikförseelser. De invändningar som utredningen hade rest mot förvarstagande av fordon för att säkerställa verkställighet av böter eller avgifter ansågs ha generell giltighet när det gällde åtgärder som på ett eller annat sätt mera handgripligen hindrar en förare/ägare av ett felparkerat fordon att fortsätta utnyttja detta. Den slutliga utgången av behandlingen inom det med möjliga framtida multilaterala eller bilaterala avtal borde enligt utredningen avvaktas innan eventuella svenska nationella bestämmelser övervägs. Den grundläggande frågan var enligt utredningen om en tvångsåtgärd som i princip utan tidsbegränsning och generellt förhindrar fortsatt utnyttjande av bilar som felparkerats med avseende på art, styrka, räckvidd och varaktighet står i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden i fråga. Eftersom felparkeringsavgifter aldrig uppgår till några högre belopp måste särskild hänsyn tas till proportionalitetsprincipen vid utformande av regler för användande av ingående tvångsmedel mot felparkerade fordon. Även bortsett från denna fråga kunde utredningen inte finna någon tvångsåtgärd avseende felparkerade fordon som är effektiv utan att förorsaka ytterligare kostnader för det allmänna. 11.3.2Propositionen Fortsatt arbete för en säkrare vägtrafik I propositionen 2003/04:160 föreslog regeringen att det skulle införas nya verkställighetsregler för överlastavgift när det gäller utomnordiska fordonsägare. När det gällde felparkeringsavgifterna förde regeringen i huvudsak samma resonemang som utredningen gjort och instämde i bedömningen att det inte utan ytterligare och mer ingående överväganden framstod som välunderbyggt att föreslå en ordning för felparkeringsavgifter med verkställighets- och tvångsåtgärder i . Vid remissomgången hade bl.a. anfört att den ordning som föreslogs i fråga om överlastavgifter borde kunna ges generell tillämpning. Regeringen menade dock att det var naturligt att koncentrera intresset till de områden där det framstår som särskilt önskvärt med effektiv verkställighet och en sådan inte kan eller kommer att kunna uppnås genom internationellt verkställighetssamarbete. 11.4Synpunkter från några aktörer Lokala brottsförebyggande rådet i Lokala brottsförebyggande rådet i har i en skrivelse till hemställt om ändringar i lagstiftningen om flyttning av fordon. Skrivelsen har överlämnats till utredningen. Rådet har sammanfattningsvis anfört följande. En rad nya och effektivare regler om flyttning av fordon har tillkommit. Dessa gäller dock inte möjligheterna för fastighetsägare och tomträttshavare att flytta fordon som parkerats på parkerings- platser som de boende hyrt av dem. I de fall som avses är områdena tydligt skyltade med uppgift om att parkering inte är tillåten men att det finns uthyrda parkeringsplatser. I en del fall skyltas även andra undantag. De nuvarande bestämmelserna gör det inte möjligt att transportera bort fordon förrän tidigast och efter beslut av polisen eller kommunen. Den ordningen är inte acceptabel. Rådet har låtit göra en utredning om de nuvarande förhållandena och hur de bör ändras. Företrädare för bostads- företag och bostadsrättsföreningar har tagit upp frågan om flyttning av fordon som ställts på förhyrda parkeringsplatser på deras tomtmark eller mark de disponerar med tomträtt. Det gäller även annan förbjuden parkering. Den mark som en fastighetsägare eller tomträttshavare har till sitt förfogande för parkering är ofta mycket begränsad. Den räcker med knapp nöd till de boende som vill ha parkering och deras besökare. Det gäller i särskilt hög grad fastigheter i närheten av köpcentra i och . Lagstiftningen i är i stort av samma slag som i . På en viktig punkt skiljer sig dock regleringen från vad som gäller i Det gäller när en bil parkerats på en förhyrd parkerings- plats, eller när platsen eller platserna är avsedda för särskilt ändamål. Området där den förhyrda parkeringsplatsen finns skall vara utmärkt med en skylt som anges i lagstiftningen. På den skall det anges att det är förbud mot att parkera inom området. Dessutom skall det finnas en text som framhåller att den som bryter mot förbudet riskerar borttransport och/eller kontrollavgift. Skylten anses medföra ett civilrättsligt avtal mellan den som disponerar marken och den som parkerar där. Den aktuella bilen kan forslas bort mer eller mindre omgående efter upptäckt. Den som brutit mot förbudet får sedan vända sig till det företag som skött borttransporten. Uppgift om telefonnummer till företaget skall finnas vid förbudsskylten. Den som brutit mot förbudet måste betala kostnaderna för transporten, förvaringen och, om fastighetsägaren skyltat att kontrollavgift utgår, en kontrollavgift. Mot den angivna bakgrunden föreslås att lagstiftningen ändras så att fastighetsägare och tomträttshavare ges rätt att omgående transportera bort den bil som olovligen parkerats på den tomtmark som ägs eller disponeras av dem. Möjligheten bör gälla om infarten till området är utmärkt med en vägskylt för parkeringsförbud och en skylt med texten att den som bryter mot förbudet riskerar omedelbar borttransport och/eller kontrollavgift. Den senare texten bör även ha en text som anger vilket företag som svarar för borttransporten, dess telefon och adress. Om ett registrerat fordon står uppställt vid på en gångbana invid vad som utgör väg, på vägen vid en hållplats för flygbussar (och annan linjetrafik), inom från övergångsställe, etc. kan det flyttas med tillämpning av lagen om flyttning av fordon i vissa fall. Skulle man däremot betrakta uppställningen som en överträdelse av markägarens förbud så kan fordonet endast flyttas med stöd av sjudygnsregeln. Om någon parkerings- eller stannandeföreskrift (trafikförordningen/ lokal trafikföreskrift) inte är tillämplig men fordonet står på en plats där bestämt att det skall råda parkerings- förbud och det försvårar renhållning eller snöröjning, kan flyttning exempelvis inte ske med stöd av 2 § punkten 2 a i FFF. Vad bestämt i egenskap av markägare utgör inte en föreskrift om parkering. Detsamma gäller om reserverat en plats för rörelsehindrade. Detta utgör inte en föreskrift om parkering och därför kan en på den platsen olovligt parkerad bil inte flyttas med stöd av 2 § 4 a) i FFF. Däremot kan man givetvis tillämpa 2 § andra stycket i LFF men inte , utan först efter att fordonet stått uppställt minst på samma plats. Hade platsen enligt en lokal trafikföreskrift reserverats för rörelsehindrade skulle flyttning kunna ske . Lagen och förordningen om flyttning av fordon i vissa fall är mycket detaljstyrande, plottriga och svårbegripliga. Se t.ex. 2 § 5 FFF om lastzon med förbud att stanna och parkera fordon (möjlighet till omedelbar flyttning), medan flyttning i annan s.k. sträckzon normalt kan ske först efter sju dygns felparkering (2 § 2 c). När det gäller tomtmark kan exempelvis ett fordon som felaktigt parkerats på en handikapplats inte flyttas förrän . Detta upplevs av många markägare som alltför inskränkt. 2 § tredje stycket LFF är tänkt att hjälpa markägare som oförskyllt får registrerade fordon parkerade på sin mark. Det uppfattas dock inte som särskilt stor hjälp. Ofta är det svårt för en markägare att underrätta en fordonsägare och då tar det minst en månad innan fordonet får flyttas från exempelvis en skolgård. Ett beslut om fordonsflyttning får inte överklagas, vilket är fullkomligt logiskt. Verkställande av ett beslut om att flytta ett fordon som står trafikfarligt skall inte kunna fördröjas av ett överklagande. Den möjlighet till skadestånd som finns för den som verkligen blir felbehandlad bör även fortsättningsvis vara tillräcklig. Det kan knappast bli fråga om annat än myndighetsutövning vid flyttning av fordon och som regel kommunala beslut. Ett dilemma är kommunernas stora arbetsbelastning och i några fall avsaknad av kompetens. I vart fall bör alla kommuner få mandat att flytta på alla gällande grunder.