sou · GUB314d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Den omständigheten att protester uteblir (passivitet) är således en i detta sammanhang viktig förutsättning. I ett viktigt avseende skiljer sig passivitet vid urminnes hävd från passivitet inom andra områden i civilrätten. För att rättsverkningar skall uppkomma genom passivitet krävs i allmänhet att den som varit overksam skall ha haft en faktisk kunskap om det förhållande som motparten åberopar till stöd för sin rätt.16 I fråga om urminnes hävd torde det däremot inte krävas att sådan kunskap föreligger hos markägaren, främst beroende på att förhållandet spänner över 15Undén a.a. s. 146. 16Ulf , Passivitet Inom Civilrätten s. 126. så att parterna i en tvist undantagslöst inte är desamma som då hävden inleddes.17 10.4.5Kravet på god tro Kravet på god tro innebär att den som brukat mark inte kan göra gällande urminnes hävd om han eller hon insett eller bort inse att bruket inte varit berättigat. I norsk doktrin är detta krav på bru- kandet tydligt, däremot inte i den svenska litteraturen. Möjligen skulle man kunna läsa in ett krav på god tro i bestämmelserna i 15 kap 2–3 §§ i äldre jordabalken som gick ut på att hävd inte kunde åsidosätta regler om gränser mellan byar och att hävden måste avse avgränsade områden. 10.4.6Hävd som ensam grund för anspråk I norsk rätt finns en princip som innebär att hävden skall utgöra ensam grund för anspråk; den som har saerlig hjemmel kan inte dessutom åberopa tids bruk. Den som avtalsvis eller annars tillåts bruka egendom sägs i stället ha ett hjemlet bruk eller ett tålt bruk. Sannolikt gäller samma princip också enligt svensk rätt.18 All mark har från början varit föremål för ursprunglig ockupation men den som förvärvat fast egendom genom överlåtelse brukar åberopa överlåtelsen och inte egen och tidigare ägares hävd. 10.5Urminnes hävd till renskötsel. Renskötselrätten är en bruksrätt som enligt 1 § rennäringslagen ger samer som är medlemmar i samebyar rätt att använda mark och vatten till underhåll för sig och sina renar. Rätten omfattar också befogenhet att tillgodogöra sig vissa andra rättigheter, såsom rätt till jakt, fiske och visst skogsfång. Renskötarna har också rätt att i viss omfattning anlägga stängsel och mindre byggnader. 17Se a.a. s. 130. 18Se ett uttalande i äldre doktrin, , Prescription andra upplagan 1845 s. 127. Renskötselrätten skiljer sig på många sätt från andra sorters bruks- rätter, främst på det sättet att den är kollektiv för samer och inte möjlig att överlåta.19 Rennäringslagen reglerar utövningen av ren- näringen i en rad olika avseenden. Bestämmelserna har både offent- ligrättslig och civilrättslig karaktär. Vissa bestämmelser tar sikte på interna förhållanden inom samebyn, medan andra styr utövningen av rennäringen i förhållande till utomstående. Renskötselrätten har ett grundlagsstöd i 2 kap 20 § regeringsformen. Viktigt är att renskötselrätten i förhållandet till de fastigheter som den utövas på anses vara en särskild rätt. Med särskild rätt avses en begränsad rätt - såsom panträtt eller servitut - som förut- sätter en moderrättighet (vanligen äganderätt) som belastas av den särskilda rätten.20 Detta är ett sätt att markera att rätten är en civil rättighet. Den är därmed grundlagsskyddad på samma sätt som äganderätten (se RF 2 kap 18 § 2 st och artikel 6 punkt 1 i Europa- konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna). Den nuvarande rennäringslagstiftningen innehåller administrativa gränser som delvis avviker från de gränser av detta slag som annars gäller i riket, såsom läns- och kommungränser. Sålunda får rensköt- sel bedrivas i renskötselområdet inom områden, vilka betecknas som trakter och mark (3 § rennäringslagen) Marken indelas i byområden, som i sin tur består av betesområden (6 och 11 m.fl. §§ rennäringslagen). Behörig myndighet när det gäller att fördela betesområden mellan samebyarna är länsstyrelse (7 § rennäringsla- gen).21 Termerna mark och område finns också på olika ställen i den fastighetsrättsliga lagstiftningen i övrigt och användes för att beskriva större eller mindre ytor. Det får anses oklart om de olika orden har skild betydelse eller om användningen av de olika ter- merna är ett utslag av en stilistisk strävan att undvika upprepningar. Precis som i rennäringslagstiftningen är begreppen inte definierade. Fastighetsbegreppet är inte direkt tillämpligt på den indelning som sker med stöd av rennäringslagen. Så långt är emellertid klart 19För närmare analys av renskötselrättens rättsliga konstruktion, se i Fastighetsrättsliga Studier till minnet av s. 47–65 och till s. 59–80. 20Hessler, Allmän sakrätt s. 25. 21Ett exempel på att rikets administrativa gränser inte stämmer med renskötselns organi- sation är att visa samebyar med säte i läns har betesområden inom Väster- botten. att rennäringens åretruntmarker är geografiskt bestämda, vissa med ledning av läns-, odlings- och lappmarksgränsen och andra med fastighetsgränserna, nämligen renbetesland och renbetesfjällen.22 Vidare finns en koppling av renskötselrätten till enskilda fastighe- ter genom en särskild förordning. Enligt 23 § lagen (2004:224) om fastighetsregister skall nämligen i fastighetsregistret antecknas att staten intill ägde vissa fastigheter inom renskötselområ- det; därmed skall det vara underförstått att fastigheten kan vara belastad av renskötselrätt. Skrivningen syftar på de fastigheter inom nedanför odlingsgränsen som utgör åretrunt- marker och som av staten överlåtits till enskilda. 10.5.3Urminnes hävd till renskötsel och sedvanan I riksdagsdebatten ,23 liksom i förarbetena till rennär- ingslagarna 1886 och 1898, uttalades att renskötselrätten är en med servitut likartad rätt som grundas på urminnes hävd.24 I lagtexterna, liksom i Lappkodicillen , använde man däremot inte begreppet urminnes hävd utan där talades det om trakter som besökts med stöd av gammal sedvana eller där rennäring bedrivits av ålder. togs begreppet urminnes hävd in i lagen. Detta gjordes för att markera att den samiska rätten till renskötsel såsom fastslog i Skattefjällsmålet är en stark grundlags- skyddad bruksrätt som inte bygger på lag eller upplåtelser.25 Fortfa- rande talas dock i 3 § rennäringslagen om trakter som besöks av ålder. De olika termerna av ålder, sedvana och urminnes hävd fram- står därför i någon mening som parallella begrepp. Det som är spe- ciellt för urminnes hävd är att begreppet fått beteckna ett rättsin- stitut enligt äldre jordabalken. Med sedvana menas däremot i all- mänhet regler som existerar i ett samhälle, men som inte är formellt 22Dessa fastigheter är visserligen inte angivna med registerbeteckning i lagtexten men det råder ingen tvekan vilken egendom som avses. Att en fastighet utgör renbetesfjäll redovisas i fastighetsregistret under rubriken övrigt i avsnitt 2 i registret. 23JJ i Första kammaren , se protokoll Första Kammaren 1871 band III s. 24Kungl Maj:t prop. 1886 nr 2 s. 34–35 (statsrådet , se utdrag af protokollet öfver justitiedepartementsärenden, hållet inför Hans Maj:t Konungen i Statsrådet å ). inlägg var en gensaga mot justi- tierådet uppfattning såsom den redovisades i protokollet öfver lagärenden, hållet uti Kongl. , se betänkandet 1896 med förslag till Lag om de svenska lapparnes rätt till renbete i s. 33–36). Se även avsnitt 6.2.2. 25Se prop 1992/93:32 bilaga 2 s. 90–91. Vissa seder utgör enbart normer för mänskligt upp- förande, medan andra anses trots avsaknaden av formella bestäm- melser vara rättsligt förpliktande. Enligt uttalanden i förarbetena till lag anses lapparnas flyttningsrätt höra till den senare gruppen. Det är inte omöjligt att man med avsikt avstod från att i lagtext använda begreppet urminnes hävd i de äldre rennäringslagarna. Äldre jordabalkens rättsinstitut passar nämligen i flera avseenden inte in i sammanhanget. Urminnes hävd enligt jordabalken åberopas för att fastställa en fastighets (eller en samfällighets) omfattning i förhållande till andra eller för att konstatera ett servitutsförhållande mellan härskande och tjänande fastighet. En sedvana som är knuten till en befolk- ningsgrupp eller en yrkeskår kan inte läggas till grund för urminnes hävd enligt äldre jordabalken även om sedvanan på ett i övrigt ser- vitutsliknande sätt belastar en viss fastighet. Urminnes hävd enligt rennäringslagstiftningen är knuten till samerna som folkslag – inte till härskande fastigheter. Urminnes hävd enligt äldre jordabalken åberopas av den som inte kan bevisa någon annan rättsgrund till sin eller sina fångesmäns besittning. Den renskötsel som av samer bedrevs var till stora delar inte i avsaknad av särskild rättsgrund. Som framgått av historiken kvarstod då indelningen i lappskatteland inom stora delar av renskötselområdet – låt vara att innehavarnas rättigheter efter hand tunnats ut. I den mån som renskötseln bedrevs utanför det egna lappskattelandet hade betesrätten ofta en rättslig grund i avtal med en fastighetsägare eller en lappskattelandsinnehavare. Innebörden av lagstiftning var att urminnes hävd fick ersätta tidigare bestående rättsgrunder. Urminnes hävd till renskötsel tillkommer enligt rennäringslag- stiftningen samerna som folkslag. Rennäring bedrivs emellertid (såväl före som efter 1886) av enskilda samiska företagare eller av till sin omfattning mera begränsade kollektiv. Innebörden av lagstiftning var att samers individuella rättigheter i förhållande till markanvändningen upphävdes. Vi menar att de särdrag som kännetecknar urminnes hävd till renskötsel i förhållande till urminnes hävd enligt äldre jordabalken motiverar att man talar om i princip skilda rättsinstitut. Detta ute- sluter inte att man i tillämpliga delar hänför sig till äldre jordabal- ken för tolkningen av renskötselrätten. 10.5.4Renskötselrätten är en civil rättighet Av förarbetena till renbeteslagarna 1886 och 1898 framgår att ren- skötselrätten betraktades som en civil rättighet. under 1900- talet gjorde sig dock för ett annat förhållningssätt gällande. Vid tillämpningen av lag intogs närmast den ståndpunkten att renskötselrätten enbart var en sorts näringsrätt – lapprivile- gium – som inte åtnjöt samma skydd som äganderätt; synsättet är påtagligt även i Renbetesmarksutredningen.26 Av denna utrednings betänkande 1966 framgår att man ansåg att samerna med hänsyn till andra intressen kunde begränsa sig till att använda vissa marker, trots att sedvanerätten i och för sig gav dem rätt till mer omfat- tande områden. Man tycks inte ha ansett att en sådan inskränkning skulle utgöra ett otillåtet ingrepp i en rättighet. Inställningen ändrades emellertid. , bl.a. efter målet om i ,27 synes ett annat förhållnings- sätt ha gjort sig gällande, något som kom till uttryck i HD:s dom- skäl i Skattefjällsmålet. Renskötselrätten anses numera vara jäm- ställd med äganderätt vid tillämpningen av egendomsskyddet enligt 2 kap 18 § RF. 10.5.5Sedvanan måste ha anknytning till tamrenskötseln för att vara relevant Som tidigare framhållits innebär renskötselrätten enligt nu gällande lagstiftning att renägarna utan särskild upplåtelse och utan att behöva betala för nyttjandet har rätt att för sin näring använda marker som ägs av andra. Rätten grundas ytterst på historiska för- hållanden, nämligen sedvanan. Frågan blir vilken sedvana som skall medföra denna rätt. Samernas huvudnäringar i äldre tider var fiske och jakt – där- ibland jakt på vildren. Näringarna utövades från i huvudsak statio- nära boplatser. Dessa fanns i skilda delar av landet – även i områden utanför dagens renskötselområde. Först övergick samerna till att såsom huvudnäring bedriva tamrenskötsel med större hjordar med vilka man flyttade från fjällområdet till 26Utredningen ägnade sig åt att undersöka hur renskötseln skulle bedrivas på ett rationellt sätt. Det ekonomiska nyttotänkande som präglade statens inställning till jordbruket gjorde sig gällande även här. Se vidare avsnitt 7.6.8. 27Se kapitel 13. I redogörelsen för den historiska bakgrunden beskrivs hur dessa besök med renar avspeglat sig i källmaterialet.28 Enligt vår uppfattning bör den sedvana som skall vara rättighets- grundade avse tamrenskötsel. Det räcker således inte att man av det historiska materialet enbart kan konstatera förekomsten av samisk närvaro på en viss plats. Härav följer att man inte behöver gå längre tillbaka än till tiden för övergången till den nomadiserande rensköt- seln. En annan sak är att sättet att utöva renskötsel precis som andra näringar ändrats över tiden, beroende både på renskötselns egna villkor och på yttre orsaker. En följd blir då att man som regel måste acceptera att sedvanan i historisk tid kan ha tagit sig andra uttryck än . Den omständigheten att dagens extensiva rensköt- sel kan medföra större belastning för vissa områden än äldre tiders intensiva renskötsel saknar således i princip betydelse för bedöm- ningen av om sedvanerätt föreligger eller inte. 10.5.6En tolkning helt i enlighet med äldre jordabalken kan leda till felsyn (dilemmat med Prokrustesbädden)29 Som tidigare framhållits kan institutet urminnes hävd till renskötsel inte i alla lägen tillämpas i enlighet med vad som gällt i fråga om urminnes hävd enligt äldre jordabalken. Om man skulle göra det finns det nämligen en risk för att syftet med att markera att ren- skötselrätten bygger på urminnes hävd förfelas och att lagänd- ringen 1993 paradoxalt leder till en försvagning av samernas rätt. Exempel på en sådan felsyn kan hämtas från Renbetesmålet, i vilket mål markägarna med stöd av bestämmelse i äldre jordabalken invände att de omtvistade markerna inte kunde bli föremål för urminnes hävd eftersom de utgjorde icke avgränsade områden mellan byar. Den bestämmelsen har emellertid sin upprinnelse i förhållanden på 1600–1700-talen då det uppstod tvister med anled- ning av att gränser mellan byar rubbades genom urminnes hävd; självfallet kunde dessa principer inte användas för att hindra ren- skötsel, varför denna invändning underkändes. Överhuvud taget blir det fel om man i dessa sammanhang helt utgår från praxis och doktrin som gäller hävd till jordbruksmark. Till vissa delar måste 28Se avsnitt 5.4. 29Prokrustesbädd efter den grekiska sagan om Prokrustes, namn på en rövare som lade alla främlingar i en säng och tänjde ut dem, om de var för korta, eller stympade dem, om de var för långa. är begreppet ett bildligt uttryck som beskriver tillämpning av principer som helt saknar eller har bristande verklighetsanknytning. man rimligen ta hänsyn till renskötselns förutsättningar; bruket sker extensivt över stora ytor och kan – beroende på tillgång till bete30 – variera över tiden.31 10.5.7Lång tids nyttjande bör vara omkring 90 år I doktrinen och rättstillämpningen görs oftast gällande att det krävs omkring för att urminnes hävd skall uppstå. Denna tid har ansetts gälla vid tillämpningen av jordabalken Stöd för uppfatt- ningen kan, förutom Undéns tidigare citerade uttalande, hämtas från en utredning av f.d. landskamreraren som utrett vilka områden som samerna i och haft rätt att använda för renskötsel.32 I uppdraget, som redovisades 1959, uttalar sig principiellt på så sätt att han som huvudregel uppställer ett krav på nyttjande under för att sedvanerätt till renskötsel skall ha uppstått. saknas dock vägledande avgö- randen från i denna fråga.33 Det riktas ibland kritik mot att bestämma en fix tidsgräns . En sådan tidsgräns anses som alltför rigid och onödigt lång när det gäller bruksrätt. Man hänvisar därvid till att i norsk rättspraxis tidsperioder på 40–ansetts tillräckliga för att tids bruk skall ha uppstått, se Rt 1971 s. 171 och Rt 1979 s. 1421; båda fallen gällde rätt till fiske. Det kan vidare finnas nackdelar med krav på alltför långa tidsperioder på grund av de svårigheter som kan uppstå med att rätt bedöma gamla bevis.34 I klarhetens intresse bör man enligt vår mening utgå från en någorlunda fast tidsgräns. Avgörande för hur lång en sådan skall vara bör mot bakgrund av bestämmelsen om urminnes hävd i äldre jordabalken vara att brukandet skall ha inletts så tillbaka att ingen vet när det påbörjats. Det finns i det här hänseendet inga skäl 30Renen rör sig över stora ytor för att komma åt rätt växter. Åtkomsten styrs av klimatförhållanden. Näringsbehovet och därmed kravet på olika sorters växter som föda varierar . 31Sannolikt innebär inte renskötselrätten – som utövas på vidsträckta obebyggda områden – ett sådant faktiskt brukande som kan jämställas med besittning i fastighetsförhållanden. Som exempel kan nämnas att den som stänger av en flyttväg kan straffas enligt en särskild bestämmelse i 94 § rennäringslagen. Ett sådant agerande har tydligen inte ansetts falla under allmänna regler i , exempelvis 8 kap. 11 § andra stycket som straffbelägger förfaranden som innebär att någon skiljs från besittning från fastighet. 32Se avsnitt 7.6.7. 33I rättsfallet NJA 1979 s. 44 gällde frågan om visst nyttjande gett upphov till servitut avseende väg. Något ställningstagande till betydelsen av tiden för nyttjandet synes dock inte ha gjorts i det målet. 34Gunnar K , tids bruk, s. 59. att med hänsyn till rennäringens särskilda förhållanden avvika från vad som annars anses gälla. Den tidsrymd som omnämnts i doktri- nen – omkring – bör därför anses rimlig när man skall upp- skatta hur det krävs för att renskötselrätt skall uppkomma. 10.5.8Kravet på god tro gäller även för urminnes hävd till renskötsel Inledningsvis har talats om kravet i norsk rätt och äldre svensk doktrin på att utövandet skall ha skett i god tro. Detta krav bör gälla även för urminnes hävd till renskötsel. Innebörden av detta krav är bl.a. att en renbetesrätt som upplåts genom avtal på mark som ostridigt eller till följd av ett domstolsavgörande inte är belastad med sedvanerätt inte kan läggas till grund för en framtida etablering av urminnes hävd. En helt annan sak är att avtalsupplå- telser som ägt rum före den äldsta renskötsellagen inte hindrar att sedvanerätt skall anses föreligga – se avsnitt 10.5.3. De avgifter som enligt det historiska materialet i många fall erlades till kustbönder eller andra fastighetsägare medförde alltså inte att sedvanerätten påverkades.35 Den sedvana som genom införandet av renbeteslag upphöjdes till lag tid ansågs enligt lagens förarbeten ge upphov till rättigheter, även om betalning hade erlagts för nyttjan- det och detta var grundat på avtal. 10.5.9När kan urminnes hävd till renskötsel uppstå? Det har ibland gjorts gällande att konsekvensen av införandet av renbeteslag var att de rättigheter som samerna då hade noga preciserades och fastslogs. Genom att rättigheterna på detta sätt kom att lagfästas blev de – enligt detta sätt att resonera – en gång för alla bestämda. Härav skulle följa att det inte är möjligt att förvärva några rättigheter efter det att lagen trätt i kraft. Därmed skulle det inte heller vara möjligt att inräkna brukande efter 1886 i hävdetiden. Ett stöd för detta argument brukar hämtas från dom- skälen i Skattefjällsmålet, NJA 1981 s. 1. På s. 244 sägs: Den betydelse som lag fick för samernas bruksrätt på skatte- fjällen var således att de befogenheter som renskötande samer där hade 35 Se avsnitt 10.5.4. nu kom att uttömmande regleras av lagen, och detta även i den mån de ytterst vilade på hävd. Vidare sägs på s. 248: Vad sameparterna anfört om diskriminering av samerna som folkgrupp rubbar således inte den reglering av samernas bruksrätt till skattefjällen som rennäringslagen innehåller. Inte heller på annan av sameparterna åberopad grund kan denna bruksrätt anses innefatta längre gående befogenheter än som följer av lagen. Bruksrätten är således uttöm- mande reglerad av rennäringslagen. Detta gäller även de rättigheter till grustäkt och liknande för husbehov, till annat bete än renbete och till slåtter, vilka inte omtalas i lagen men enligt det förut sagda ingår i ren- skötselrätten. Beträffande samernas bruksrätt kan följande tilläggas. En på civil- rättslig grund bestående bruksrätt av sådant slag som det här gäller är enligt 2 kap 18 § regeringsformen på samma sätt som äganderätten skyddad mot tvångsförfoganden utan ersättning. Den omständigheten att rätten i detta fall är reglerad i lag innebär inte att den skulle sakna sådant skydd. Rättigheten kan väl upphävas genom lagstiftning, men så länge den utövas kan den inte fråntas innehavarna, vare sig i lag eller i annan form, utan ersättning enligt 2 kap 18 § regeringsformen. Att skriver att bruksrätten är uttömmande reglerad genom rennäringslagen måste läsas i sitt sammanhang. Med formuleringen syftar domstolen på de befogenheter som följer av lagen, såsom olika rättigheter till naturalster. Det hade nämligen från samesidan gjorts gällande att det fanns sådana rättigheter vid sidan av rennäringslagen. Domstolen har således inte prövat frågan om hävd kunnat uppstå även efter lagens ikraftträdande. Också en annan omständighet har betydelse i detta samman- hang. lag sägs att vinterbetesmarkerna består av sådana trakter som ---Lapparne efter gammal sedvana hitintills hafva besökt. Förarbetena gav emellertid inte stöd för uppfattningen att renbetesmarkerna skulle begränsas till de som brukades när lagen trätt i kraft. lag togs formuleringen hitintills bort efter- som det då inte ansågs lämpligt att bevisningen ovillkorligen skulle hänföras till tiden för ikraftträdandet av lag.36 En annan viktig fråga är om renskötselrätt kan uppstå efter 1971 då nya jordabalken trädde i kraft och institutet urminnes hävd upphävdes som ett allmänt fastighetsrättsligt institut. Är det med andra ord möjligt att i hävdetiden även räkna med perioden ? Att urminnes hävd kan uppkomma enligt jorda- 1898 nr 56 s. 53. balken skulle i och för sig tala mot denna åsikt. I Renbetesmålet intog tingsrätten, liksom hovrätten, denna ståndpunkt. En annan uppfattning har emellertid redovisats av har framhållit att det vid införandet av jordabalken inte togs hänsyn till andra bruksrättigheter än servitut. En sådan bruksrättighet som jakt reglerades i särskild lagstiftning, i vilken institutet urminnes hävd tills vidare bibehölls. Detta är något som skulle kunna tala för att ett nytttjande även efter 1971 bör beaktas som grund för en etablering av urminnes hävd till renskötselrätt.38 Mot bakgrund av vår uppfattning att urminnes hävd till rensköt- selrätt inte är i alla hänseenden detsamma som urminnes hävd enligt äldre jordabalken ansluter vi oss till mening. Vi anser alltså att renskötsel kan uppstå genom brukande även efter 1971. 10.5.10Upphörande av renskötselrätten? Betydelsen av luckor i brukandet Det finns anledning att skilja på två olika situationer när det gäller tidsmässiga luckor i brukandet. Den ena är uppehåll som sker innan urminnes hävd har etablerats. Den andra är när det sker avbrott i brukandet sedan urminnes hävd uppkommit. I den förra situationen ligger det nära till hands att anse att mot bakgrund av kravet på ett kontinuerligt nyttjande ett avbrott under en icke obetydlig tid skall medföra att tiden för intjänande av häv- den anses bruten. I den senare situationen finns det anledning till ett annorlunda förhållningssätt. När en rättighet grundad på urminnes hävd väl blivit etablerad bör det ha förflutit avsevärt för att den skall anses ha gått förlorad genom passivitet; jämförelse kan göras med övergivna servitut. Vissa omständigheter torde ha betydelse vid bedömningen av om en hävd har brutits.39 Till en början måste man ställa sig frågan varför uppe- håll har skett. Betydelsen av luckor i brukandet diskuteras av . Denne pekar i sin utredning på att det inom vissa områden föreligger 86–87. 38SOU 1960:25 s. 511, prop. 1971:145 s. 105. 39Ett uttalande i förarbetena till lag talar om luckor och orsaken till luckorna (prop. 1928 nr 43 s. 69). Uppenbart torde emellertid vara, att sedvanerätten, som grundar sig minde på lapparnas vilja än renarnas behov, icke utan vidare får betraktas såsom upphävd därför att förflutit mellan lapparnas besök. tidsmässiga luckor i brukandet och han uttalar sig om vilken bety- delse som dessa skall medföra för uppkomsten av sedvanerätt.