sou · GUB342 · 2007-01-01 00:00:00 — Vi var flera kvinnor som kom med idéer. Det blev annars så mycket att vi skulle stå där i boa och göra väldigt konventionella kvinnoroller. Men idéerna refuserades. De var helt enkelt inte intressanta. Vi tyckte det skulle handla mera om kvinnor, inte bara kvinnor som dekoration. Men man fick ju prioritera det som var viktigt. Och var det klasskampen som gällde. Det vi ville göra var mera känslomässigt. Det passade ju inte där. Det gick alltid att sortera bort som lite flum- migt. En annan berättar från tiden: Det fanns en strikt ideologi på teatern, men ingen speciell kvinnofråga. Det ansågs vara borgerligt. När revolutionen kommer är även kvin- norna frigjorda! När vi hävdade att vi ville ha mer plats ansågs det borgerligt. Ni är jämställda! Det tyckte inte vi kvinnor att vi var. populärvetenskapliga föreläsningar hållna under humanistdagarna den 9–, Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter 6 skrev i om solidaritet och rättvisa inom teatern och under den progressiva eran Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Även det dramaturgiska arbetet blev inlägg i debatten: Alltid – ofta! – är det kvinnornas scener man stryker ner. En man sät- ter upp, en man är dramaturg och män är inte speciellt intresserade av oss. Så kvinnornas scener stryker med av naturliga skäl. De är inte riktigt lika viktiga, de för inte huvudhandlingen vidare. De fria grupperna har setts som en progressiv kraft i svensk teater. Men vad gäller synen på kvinnor tycks de fria grupperna ha varit ett snäpp värre än även den utskällda institutionsteatern. Männens dominerande roll blev synlig när medlemmarna sökte sig över till institutionen. Då var det ingen större merit för kvinnor att komma från en fri grupp. Enbart för män! , , Skånska teatern, Fria Pro – där blev ju alla chefer. Så har det varit. Medan kvinnorna inte har gjort samma karriär. För mig är det en fantastisk glädje att jag har fått finnas kvar. Men det beror ju enbart på att jag gav upp ambitionen att regis- sera. Om män spelar huvudrollerna på scenen får de rimligtvis även större inflytande inåt i organisationen än kvinnliga kollegor, som i hög grad skolas in i yrket via ungflicksroller. Männen väljer först. Om en etablerad manlig skådespelare ska göra ett jobb och teaterchefen föreslår en motspelerska säger de: Nej den tje- jen vill jag inte spela med. Om det är någon som är jättetuff, som de känner inte behagar. Ja, så blir det inte den. Så blir det någon annan. Om man hårddrar är det så det är. Underordnandet av kvinnor äger rum in i själva arbetsprocessen. Det skrämmer mig fruktansvärt hur lite plats kvinnliga skådespelare får ta under ett repetitionsarbete! Med manliga regissörer är det på samma sätt som i de här undersökningarna på dagis, de som visar att dagiskillar får ta mycket mera plats än tjejer för att leva ut sina neuro- ser och problem. På teatern är det nästan värre. Manliga regissörer favoriserar eller låter män ta väldigt mycket plats, och kvinnliga regis- sörer gör precis likadant: låter män ta mycket plats med sina problem, hur vi ska lösa det här. Av de kvinnliga skådespelarna krävs bara att de ska lösa problemet hemma och så ska de upp på golvet och göra det. Det är otroligt frustrerande. Man tror kanske mer om kvinnliga regis- sörer, att de kanske skulle ta sig mera tid med kvinnorna. Men varför skulle en kvinna vara mindre sexist än en man? Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter En kränkning alla de intervjuade har utsatts för är att förminskas eller osynliggöras i arbetsprocessen. Regissören (-) tvingade mig in i något som jag inte klarade av. Bara sättet han pratade med mig! Han kallade mig lilla hela vägen! Det var vidrigt! Jag blev så mosad. Allt var ett färdigt koncept som jag skulle stoppas in i, fast jag sa: Jag tror inte på det där! Jag fick ont i magen för att jag skulle spela . Till slut blev jag sjuk. Jag fick migrän. Jag blev faktiskt blind! Jag fick ställa in en före- ställning. Där kunde jag ha klivit ut från teatern för att aldrig åter- vända. För sjuk ska man inte bli! Inga siffror talar om hur många skådespelare som har lagt av efter att ha mobbats på jobbet. En skådespelerska sa upp sig. En orsak var konsekvent otillfredsställande arbetsuppgifter. Jag användes för att göra korta, snabba porträtt, att gå ut och in i många olika roller i samma uppsättning. Om man är skicklig märker publiken inte ens att det är samma skådespelare. Det är slitsamt och man får inte riktigt något tillbaks. Man längtar efter att få ta plats i en roll. Jag användes på det där sättet och det slet på mig. En annan ser kön som orsak till att hon inte fick den anställning hon formellt hade rätt till. Jag är stridbar i en provokation och som kvinna är jag inte lika bety- delsefull för repertoaren. Det finns inte så mycket jobb för kvinnor, så oss går det att göra sig av med. Så på det sättet har jag trakasserats. när fortfarande låg under fick eleverna åka hiss till träningslokalen på fjärde våningen: Där kom alla gubbarna som skulle upp i sina loger. Vi stod där i våra små trikåer och var vettskrämda. En gång var en gubbe där. Han bara tryckte in mig. Vi skrattade förskräckt och rusade ut. Vår rektor (-) samlade oss flickor. Ni ska skaffa morgonrockar, sa han och sätta på er när ni åker upp i hissen. Ni kan inte åka i bara era dräkter. Med morgonrockar var det betydligt enklare att åka upp. Attityden liknar den där ett våldtäktsoffer görs till medskyldig därför att hon har klätt sig utmanande. Men är allt annor- lunda, menar en skådespelerska. Jag satt i kulisserna tillsammans med en ung skådespelerska. Hon spe- lar strippa och bär otroligt grova, erotiska kläder och ska precis in och Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter göra en jättesvår scen. Då kommer en högt uppsatt person på teatern in och tar på henne och säger: Fy fan va läcker du är! Hon vänder sig till mig och säger: Är du mitt vittne? Jag säger: Självklart! Om det stör dig. Själv hade jag aldrig reagerat som hon. Jag hade lett och nigit lite. En ung regissör ser inte lika optimistiskt på dagsläget. Jag vet inte om det är exceptionellt för vår bransch, men definitivt accepterar man saker. Vore jag chef på skulle jag avskeda de som konsekvent kallar sina medspelande skådespelerskor för horor eller fittor under repetitionsprocessen. Inom teatern ses gärna manligt konstnärskap och sexism som fak- torer som ömsesidigt förutsätter varandra. En manlig regissör eller skådespelare får bete sig på sätt som hos en kvinna skulle klassas som skandalöst. Jag talar om det intrikata att en del män har behov av att härska på scenen och kan ta till vilka medel som helst. En kyss visar man ju bara så långt som man behöver, så får publiken föreställa sig resten. Det finns de som utnyttjar sådant. Det är inte så kul för en flicka som ber: Gör inte så en gång till! Som kanske är ny och rädd och ung och som inte vågar säga något. Om jag börjar bråka här så kanske jag inte får något mera jobb. Sexuella trakasserier tycks vara något slags Moment 22 inom tea- tern. Det rör sig om skambelagda händelser där den drabbade själv är involverad. Att inte agera eller anmäla uppfattas lätt som ett erkännande av att ingen kränkning har ägt rum och hon har därför inte heller i efterhand rätt att tala om det som hände. (Han) var obehaglig och det handlade om sexuella trakasserier. Men jag tog inte tag i det. Och jag vill inte kommentera detta. Är det något man vill säga får man göra det direkt, eller polisanmäla. anklagades ledningen för i offentligt för att sexuellt ha trakasserat kvinnliga elever. I 16/1-99 gick en rad kvinnliga elever och skåde- spelerskor ut till försvar – för skolan, inte för sina kränkta kamra- ter. Vi sa: Visst, har (han) gjort de här sakerna ska han stå till svars. Men anmäl honom i så fall för i media kan han inte försvara sig. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Manövern lyckades såtillvida att den som hade anklagats för sexu- ella trakasserier istället framstod som det oskyldiga offret – för kvällstidningarna. Hela historien var en tydlig signal till kvinnor som upplever sig kränkta: Räkna inte med stöd från branschen! Den gällande attityden summeras så här: Lite stryk får de tåla! var rubriken på tv-dokumentär om våld mot kvinnor (2004). Ungefär så är det i teatern också. Ger man sig in i det här får man tåla lite skit. Så skulle det inte vara men så är det. Gemensamt för exemplen på trakasserier av sexuell art är att omgivningen tiger. Offret förväntas reagera genom att till exempel anmäla. Att det normalt är den som har makt som trakasserar och att en anmälan riskerar äventyra såväl det aktuella som framtida jobb bekymrar inte. Har vi en sådan scen är det klart att en manlig skådespelare får ta mig på brösten och könet. Om vi spelar det. Men då ska vi ha den överens- kommelsen. Om överenskommelsen inte respekteras bör det rimligtvis vara teaterns problem och inget den enskilda skådespelaren ensam ska behöva konfrontera. Den amerikanska undersökningen berättar om bildandet av ett där etablerade skådespelare tar upp frågor om yrkesetik och rena trakasserier. Ett råd av liknande typ vore kanske en användbar appellinstans även i svensk teater. Det faktum att lagen öppnar för anmälan får inte bli ett argument för att skjuta frågor av yrkesetisk karaktär över till juridiken. Det är ytterst ett sätt att lägga det moraliska och konstnärliga ansvaret för det som sker inom teatern över på staten. Jag önskar att det fanns ett genusperspektiv på nästan allt på scen- skolorna. Inte för kvinnornas, utan för vår gemensamma saks skull, för att män och kvinnor ska få tillgång till varandra till . De kvinnor som har ställt upp och berättat om högst personliga erfarenheter av teater har gjort det för att få till stånd en föränd- ring. Ytterst för att rycka själva teatern ur händerna på gubbarna. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Men inte för att behålla den för sig själva. Utan som den unga skå- despelerskan här ovan säger: för att män och kvinnor ska få tillgång till varandra till . Kampen mellan könen är fortfarande teaterns grundackord och kraftkälla. Och jämställdheten är teaterns största utmaning även konstnärligt. Teatern infriar sitt löfte till kvinnorna genom att bli det drömde: en plats där kvinnor och män som jämbör- diga får det vidunderliga att ske. , är frilansskribent, författare och kritiker. Hon har bland annat varit anställd forskare vid , och varit knuten till som teaterkritiker 1985–93. Hon skriver nu för , (2000) Att återställa ordningen. Könsmönster och förändring i arbetsorganisationer : . , (2005) Bokens kapital i dagspressen, magisteruppsats , , (1985) Teaterhistorien: Fra maske til menneske Kvinnenes kulturhistorie band 1, . , (1997) Modest_Witness@Second_Millennium.FemaleMan©_Meets_On coMouse: feminism and technoscience, : Routledge , (2004) Visionen om en fri kvinna: i och flickor! Befrielsen är nära från Vision och verklighet: populärvetenskapliga föreläsningar hållna under humanistdagarna , , , , (2002) Report on the Status of Women: A Limited Engagement? , (2005) Kritikk og kommers. Kulturdekningen i skandinavisk dagspresse. Muntliga källor och e-post Intervjuer med tjugo skådespelerskor och fyra kvinnliga regissörer gjorda och . TeaterAlliansen, /e-post Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Queera läckage och Pride-festivaler. Blir vi (ni) aldrig nöjda? Journalisten höll en inledning till seminariet Straight Acting på som kommittén arrangerade under . Jag vill börja med ett personligt och till att börja med roligt minne. såg jag på med i huvudrollen som just . Jag minns spänningen av att se en kvinna i denna så klassiskt manliga roll. Och det roliga med att genusbarriären på en så stor scen och i en så klassisk pjäs luckrades upp så uppenbart. läste jag en intervju med regissören kring just i . Han säger: Det är inte för att rida på queer- och transvågen. Jag ville ha en Hamletskådespelare som inte är omgärdad av en air av finkultur, en vanlig människa som folk kan identifiera sig med. Vi behövde en folklig, kommunikativ skådespelare. tycks här mena att är den folkligaste skådespelaren som han kunde hitta. Det har jag egentligen inga åsikter om. Vad som är intressant är att han tycks mena att det finns en queer74- och transvåg, något som 74 , (2002) Queerfeministisk agenda, : , s. 11–12. Termen queer och dess betydelse(r) är svåra att sammanfatta i ett ord eller ens i en mening. Egentligen bör queer inte preciseras. Det var ursprungligen en viktig del av det queerteoretiska förhållningssättet att inte slå fast en exakt betydelse för begreppet queer. //Men i likhet med andra termer har även queer tillskrivits olika betydelser, de vanligaste är: 1)queer som synonym för lesbisk, gay, bisexuell eller transidentiteter; 2)queer som paraplybegrepp för: a)lesbisk, och/eller gay, och/eller bisexuell, och/eller transpersoner med liten uppmärk-- samhet på skillnader mellan dessa grupper (användningen kan jämföras med det sätt på vilket ordet gay tidigare använts som en sammanfattande beteckning på lesbiska, homosexuella män även inkluderande bisexuella och transpersoner); b)olika icke-heterosexuella positioner vilka då ställs parallellt med varandra; c)överlappande områden mellan och bland lesbiska och/eller gay, och/eller bisexuella och/eller andra icke-heterosexuella positioner; 3)queer som beskrivning av så kallade queera läsningar där verket och dess uttolkare inte nödvändigtvis delar samma sexuella utgångspunkt; 4)queer som beteckning på olika icke-normativa köns-/genuspositioner inkluderande de heterosexuella: 5)queer som beteckning på icke-heterosexuella företeelser vilka inte tydligt kan markeras som lesbiska, gay, bisexuella eller transpositioner, utan vilka tycks innefatta en eller flera aspekter av dessa kategorier och referera till en eller flera av dem , då ofta på ett förvirrande eller dissonant sätt; Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter tydligen inte har med folklighet att göra. Och att det just nu rullar in en massa bögar och flator och transor på teaterscenerna för att det är hippt att vara just det. Nåväl, jag tror att det inte är alltför kontroversiellt att säga att ett verk lever sitt eget liv i förhållande till upphovsmannen eller/ kvinnan. Det är hos åskådaren som verket tolkas och får liv. är alltså queer om jag uppfattar det så. I boken skriver teatervetaren att Den majoritetskultur som anser sig vara heterosexuell genomsyras i själva verket av ögonblick som är queera.75 Det gäller bara att upptäcka dem genom att ta på sig sina queera glasögon. Men tyvärr är det inte så enkelt att alla bara kan gå runt och göra fria och individuella tolkningar av en heterokultur som genomsyras av queera läckage. skriver att i en heterosexuell värld förpassas allt annat till den negativa kulturhistorien, till glömskan, bortseendet och borthörandet.76 Och här ligger svårigheten för den queera per- son som söker representationer av sin identitet eller erfarenhet i scenkonsten. Det är ansträngande att leta efter det gömda och förträngda, hur duktig man än blivit på att hitta sprickor i konstens heterosexuella norm. Och om man matas med budskap om vad som är normalt är det lätt även för den som själv lever queer att glömma att det finns alternativ till de dominerande berättelserna. Ingenting är neutralt och vi människor nås av en massa budskap och meddelanden som uttrycks med ett mäktigt vapen, nämligen språket. Vi är en del i ett samhälle med normer och värde- ringar som vi måste förhålla oss till. Och teatern är del i detta sam- hälle. Jag måste förhålla mig till teatern, och till uttalanden. Och om han säger att verket inte är tänkt att vara queert så innebär det att jag, som queer, återigen får göra en mot- ståndsläsning. Det vill säga: jag ser något som inte är sanktionerat 6) queer som beteckning på åskådarpositioner, tolkningar, konstverk, kulturella företeelser och textuella kodsystem som hänvisar till eller faller utanför heterosexuella, lesbiska, gay, bisexuella eller transidentiteternas förståelse och kategoriseringar av kön/genus och sexualitet. Då blir queer en beteckning av det som går utöver de etablerade kategorierna för kön/genus och sexualitet. skriver i en fotnot till detta stycke, s. 179, Detta är en lätt modifierad version av defenitioner av queerbegreppet. Jag har framförallt inkluderat transidentiteter inom kategorin queer, något som Dolty valt att inte göra. Se , Flaming Classics: Queering the Film , & : Routledge, 200, s.6. 75Rosenberg, (2000) Byxbegär, : Anamma, s. 18–19. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Och det är ansträngande, för att inte säga exklude- rande. Jag tror att många av oss på det här seminariet är ganska duktiga på att göra just sådana läsningar. Det går bra men det finns också, tycker jag, ett sorgligt element i detta. Mina läsningar är så gott som aldrig läsningar som bekräftas. Jag som queer får nästan aldrig stöd eller uppmuntran för min världsbild. Istället blir jag allt som oftast osynliggjord. Men kan man verkligen dra sådana generella slutsatser kring någonting som handlar om ett tolkande? Teatern är i . Det för- ändras från kväll till kväll. Och det dokumenteras vanligtvis endast i åskådarens minne. Teatern är en ytterst subjektiv konstform. Det spelas och sen finns det inte mer. Och ändå har jag försökt under- söka teatern för att se mönster. Vart är teatern på väg? Och jag gör detta genom att läsa en väldans massa teaterprogram. Jag har i uppdrag av inom scen- konstområdet att bidra till deras utredning genom att göra reper- toarstatistik på teatersidan. Mitt material är program och flyers, där jag räknar antal män och kvinnor på och bakom scenerna. har jag läst 198 program och flyers och , vänligen skickade till mig från tretton läns-, stads- och riks- teatrar, inklusive , och stadstea- ter. som jag gör denna statistik, har jag passat på att stu- dera materialet noggrannare för att ta reda på något om hur det står till med heteronormen på våra offentligt finansierade teatrar. Själv- fallet är program och flyers inte synonyma med föreställningen de beskriver. Och ibland har informationen varit bristfällig med bara flyers som dokumentation där det i stort sett bara är en bild som visas och jag skulle ha kunnat titta närmare på till exempel årsredo- visningar för mer detaljerad information. Men det finns en intres- sant aspekt med just program. Och det är att de är teaterns och pjä- sens ansikte utåt, mot publiken och allmänheten. Detta är vad vi vill säga med denna pjäs. Detta anser vi vara viktigt att diskutera eller belysa eller detta tror vi är underhållande för er, kära publik. I programmen förklaras teaterns/konstens ambitioner. Och dess bild av verkligheten. Och vad är då viktigt att belysa enligt dessa nästan 200 program? Ja, det är ganska viktigt med klassiker som och och som finns representerade på i stort sett varje tea- ter. Och det är viktigt med politik. Samhällsfrågor som till exempel Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter globalisering och det nedmonterade folkhemmet återkommer. Men framför alltallt är det viktigt med kärlek. I 60 av dessa program kan man uttalat och poängterat läsa om pjäskaraktärernas eller dramati- kerns kärleksliv. Fast nästan uteslutande handlar det om kärleken mellan man och kvinna. För av dessa 60 program med kärlek hand- lar 56 om heterokärlek. Endast fyra stycken tar upp någonting annat. Och endast i förbigående. Inte i ett endaste program står samkönad kärlek i fokus. Och hur är det med könsrollerna då? Teatern sägs ju vara för- klädnadens högborg. Ja, av dessa nästan 200 program så före- kommer det crossdressing i endast fjorton program och vad gäller programmens eventuella genusdiskussion, och här har jag varit generös i min läsning, så förekommer detta i 36 program. Av sam- manlagt nästan 200 alltså. Och finns till exempel en festival som . Vid en hastig titt i Pridefestivalens lilla programblad kan man till exempel läsa om följande teater/performance– uppträdanden: dragshowen , teatergruppen framför queermanifestet, den lesbiska och dragkingworkshops. Och vill man ta del av annan kultur än teater och performance finns det såklart ännu fler: tantsnusklitteratur för flator, fotoutställningar om könsöverskridare, lesbisk litterär salong i och bögcruisinginstallationer i . Det är queer konst som just nu äger rum runt om i stadens, åtminstone delvis, offentliga rum. Anmärkningsvärt men kanske inte helt förvånande är att inga av dessa konstyttringar är ett gästspel från någon av institutionsteatrar eller från någon annan etablerad konst- eller teaterscen. Detta är avantgarde. Detta är kultur i opposition. Med detta i åtanke så tycker jag att min egen utredning, låt vara att den till sin omfattning är begränsad, och dess resultat såhär långt handlar om synlighet. Och dess motsats. Vad skrivs ut och/eller vad visas i olika teatrars programblad? Vad impliceras och vad är det som inte visas eller skrivs om? Vad är osynliggjort? Jag skulle vilja citera ett annat anförande som dramatikern , som för övrigt sitter här i publiken, höll på årets teaterbiennal i . I dramatiserad form låter hon en argsint heterosexuell kvinna utbrista under en diskussion kring scen- konstens osynliggörande av lesbiska: spelade Marriage . Räcker inte det? pus- sade faktiskt på kinden. Blir ni aldrig nöjda? Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Ni i detta citat är alltså vi här på och andra hbt-personer77 som är av den åsikten att dagens institutionsteater är väldans hetero. Vidare bör vi alltså, enligt den här arga heterokvin- nan, vara nöjda. Vi har ju faktiskt fått vår beskärda del av den skattefinansierade scenytan. För ett eller . Och vi är ju i minoritet här i samhället så hur mycket kan vi begära, egentligen? Ja hur mycket kan vi begära? När ska vi vara nöjda? Kan man till exempel vara nöjd med att , och , endast hade två program som berörde ickeheterosexuell kärlek? Av sammanlagt 101 uppsätt- ningar? Jag pratade i början om konsten att göra subversiva läsningar av till exempel teateruppsättningar. Men utifrån repetitionens makt att göra någonting kulturellt konstruerat till någonting självklart vill jag nu ifrågasätta detta genom att påstå att vi alla är fast i ett värderingsträsk. Vi är inte fria varelser. Till exempel satt jag i början av denna undersökning och blädd- rade i Dalateaterns programkatalog och . I denna dök det upp en tecknad siluettbild på en man och en kvinna, tittandes på varandra. Emellan dem syns ett hjärta som ramas in av en röd bakgrund. Bilden illustrerar !, ett gästspel från som handlar om just kärlek. Detta är alltså en illustration av Kärleken. Inte hetero- eller homo- kärlek utan kärlek i största allmänhet. I alla dess former som man skriver. En man och en kvinna. Dessutom unga och hängivna varandra. Detta är för mig ett exempel på exkludering. Den symbol som får illustrera den månghövdade kärlek som visas enligt pro- grammet är inte gamla människors eller bögars eller flators kärlek. Det är den unga heterosexuella kärleken.78 går det inte att komma ifrån min tolkning. Jag är alltid ett filter av fördomar. Mannen kan ju vara en butchflata eller så kan kvinnan vara en dragqueen som har med sin bög- pojkvän eller så kan ju en eller två av dem vara transpersoner och visst kan det vara så att dessa personer egentligen ingår i ett polyamoröst förhållande med alla genuskonstellationer man kan tänka sig. Och ändå tror jag inte detta. 77homo- och bisexuella samt transpersoner. 78Detta var den bild som valts ut i Dansteaterns programkatalog. Det grafiska material som producerades av i samband med föreställningen gav dock flera alternativ till den bild som jag refererar till. Till exempel på två tjejer som tittar på varandra och på två killar som tittar på varandra. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter