sou · GUB3110 · 2007-01-01 00:00:00 — prop., s 237. Översikt över relevant lagstiftning antingen att patienten motsätter sig sådan vård som sägs i punkten 2 eller det till följd av patientens psykiska tillstånd finns grundad anledning att anta att vården inte kan ges med hans sam- tycke. Vid bedömningen av vårdbehovet i punkten 2 ska även beaktas, om patienten till följd av sin psykiska störning är farlig för annans personliga säkerhet eller fysiska eller psykiska hälsa. För att tvångsvård ska få ges krävs att samtliga förutsättningar är uppfyllda samtidigtTPF124FPT. Vård enligt LPT ges på en sjukvårdsinrättning som drivs av en landstingskommun eller av en kommun som inte ingår i ett lands- ting (15 §, se även 1 § 3 stycket). Vid synnerliga skäl får regeringen bestämma att vård får ges på annan vårdinrättning. På en sådan inrättning ska tillämpas vad i denna lag sägs om sjukvårdsinrättning som drivs av en landstingskommun. Vid dispens enligt 15 § ska regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, uppdra åt erfaren läkare med specialistkompetens inom någon gren av psy- kiatrin att i tillämpliga delar fullgöra de uppgifter som enligt LPT ankommer på chefsöverläkare (40 § andra stycket). Enligt 13 § för- ordning (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rätts- psykiatrisk vård ska en läkare som har fått ett sådant uppdrag också fullgöra sådana uppgifter som enligt denna förordning och andra förordningar ankommer på chefsöverläkare och som följer av upp- draget. I 16–25 §§ finns bestämmelser som avser innehållet i vården. Begreppet allvarlig psykisk störning ska ses mot bakgrund av den uppfattningen att det är såväl biologiska som sociala och psykolo- giska faktorer som brukar samverka till uppkomsten av psykiska störningar och behovet av vård. En bedömning av om en psykisk störning är allvarlig ska ske utifrån både störningens art och grad. Med art avses typen av störning och med grad omfattningen av det ingrepp i personligheten som störningen förorsakar. I samband med prövningen av om allvarlig störning föreligger måste hänsyn tas till växlingar i tillståndet och risken för återfall, om vården och behandlingen avbryts för . Den psykiska störningen är att 124TP PT Prop. 1990/91:58, s. 238. Översikt över relevant lagstiftning anse som allvarlig så länge påtaglig risk föreligger för att de psy- kiska symtomen återkommer, om behandlingsinsatserna avbrytsTPF125FPT. I förarbetenaTPF126FPT lämnas en redogörelse för olika psykiska tillstånd som anses kunna hänföras till begreppet allvarlig psykisk störning. I uppräkningen, som inte är inte uttömmande, tas bl.a. upp tillstånd av psykotisk karaktär med störd realitetsvärdering och med symtom av typen vanföreställningar, hallucinationer och förvirring, psykisk funktionsnedsättning av allvarlig art (demens) med störd realitetsvärdering och bristande förmåga till orientering i tillvaron uppkommen till följd av en hjärnskada, allvarliga depressioner med självmordstankar och svårartade personlighetsstörningar (karaktärsstörningar), alkoholpsykoser såsom delirium tremens, alkoholhallucinos och klara demenstillstånd och psykoser till följd av narkotika- Vidare framhålls att en psykisk funktionsnedsättning som beror på åldrande och tar sig uttryck i s.k. åldersdement beteende kan vara så kraftig att den kan hänföras till begreppet allvarlig psykisk stör- ning. Människor med åldersdement beteende bör emellertid enligt vad departementschefen uttalade i största möjliga utsträckning vårdas i andra former än genom omhändertagande på psykiatriskt sjuk- TvångspsykiatrikommitténTPF128FPT bad inom ramen för sitt arbete professorn, tillika vetenskapliga råd, att ge sin syn på begreppet allvarlig psykisk störning. Han anförde därvid bl.a. följandeTPF129FPT. 5/ Beträffande demenstillstånd ter det sig rimligt att grava tillstånd där det är uppenbart att höggradiga kognitiva defekter och allmän avtrubbning medfört social desorientering bör betraktas som allvarlig psykisk störning. Detta bör gälla oavsett etiologi – Alzheimertyp, vaskulär demens, demens orsakad av somatisk sjukdom/skada, sub- stansbetingad varaktig demens, demens med multipel etiologi eller demens UNS, för att följa DSM-IV. Besvärligare blir det när man ska ta ställning till olika 125TP PT Prop. 1990/91:58, s. 86 f och 238, se även prop. 1999/2000:44, s. 60–61 126TP PT Prop. 1990/91:58, s. 86 f och 238. 127TP PT Prop. 1990/91:58, s. 79, se även , Nedsatt beslutsförmåga, Vem bestämmer för patienten, s. 97. 128TP PT Rättssäkerhet, vårdbehov och samhällsskydd vid psykiatrisk tvångsvård, SOU 1998:32. 129TP PT A.a. s. 235 ff. Översikt över relevant lagstiftning 6/ Konfusionstillstånd Ett delirium tremens torde förvisso uppfylla kriterierna för allvarlig psykisk störning medan det pågår. Detta bör också gälla konfusionstillstånd under pågående drogpåverkan (kort- varig toxisk psykos). Jag kan inte se att etiologin bör spela någon roll i sammanhanget, åtminstone inte inom allmänpsykiatrin. Enligt (3 kap. SOSFS 2000:12) bör som allvarlig psykisk störning enligt 3 § LPT räknas bl.a. psykos, dvs. tillstånd med störd verklighetsuppfattning och med något av symtomen förvirring, tankestörning, hallucina- tion och vanföreställning, depression med självmordsrisk, svår personlighetsstörning med impulsgenombrott av psyko- tisk karaktär eller annan psykotisk episod, och svår psykisk störning med starkt tvångsmässigt beteende. För att LPT ska bli tillämplig ska patienten enligt huvudregeln i tredje paragrafens tredje punkt motsätta sig nödvändig vård. Pati- enten kan därvid ge uttryck för sin inställning på olika sätt, t.ex. verbalt eller genom att handla eller agera på ett visst sätt. Även i det fall patienten i och för sig accepterar intagning på sjukvårdsinrätt- ningen men motsätter sig den psykiatriska vård som ges där kan det bli aktuellt med tvångsvård, om även förutsättningarna i övrigt är uppfyllda. Man ska dock så långt det är möjligt acceptera patientens inställning i vårdfrågan. Det är patientens egen inställning till den vård som är nödvändig som ska tillmätas självständig betydelse vid bedömningen av om förutsättningen i punkten 3 är uppfylld. Detta gäller i princip även om patienten har förvaltare eller god man för- ordnad för sig . En allvarlig psykisk störning kan även tänkas leda till att pati- enten inte kan uttrycka någon egentlig egen vilja i fråga om vården och således inte heller motsätter sig den. För denna situation före- skrivs i tredje punkten att det ska finnas en möjlighet att besluta om tvångsvård om det till följd av patientens psykiska tillstånd finns grundad anledning att anta att vården inte kan ges med hans samtycke. Bestämmelsen tar sikte på dels patienter som till följd av sin psy- kiska störning över huvud taget inte kan uttala någon uppfattning i Översikt över relevant lagstiftning frågan, dels patienter som vid upprepade tillfällen varit intagna för tvångsvård på grund av att de inte frivilligt har kunnat sköta sin behandling på ett tillfredsställande sätt. Även i de fall där det finns grundad anledning att anta att en patient efter påbörjande av vården kommer att avbryta den om den ges på frivillig väg kan tvångsvård också komma i frågaTPF130FPT. Kommuner och landsting kan med stöd av 3 kap. 3 a § kommunal- lagen (1991:900), KL, bilda gemensamma nämnder. Den gemen- samma nämnden får fullgöra uppgifter för vilka det enligt särskilda bestämmelser ska finnas en eller flera nämnder i varje kommun eller landsting. Särskilda bestämmelser om gemensam nämnd finns i lagen (2003:192) om gemensam nämnd inom vård- och omsorgs- området. Enligt 3 kap. 3 a § tredje stycket KL tillsätts en gemensam nämnd i någon av de samverkande kommunerna eller landstingen och ingår i denna kommuns eller detta landstings organisation. Enligt 1 § lagen om gemensam nämnd inom vård och omsorgs- området får ett landsting och en eller flera kommuner som ingår i genom samverkan i en nämnd fullgöra 1.landstingets uppgifter enligt bl.a. HSL, tandvårdslagen (1985:125), LPT, LSS och lagen om patientnämndsverksamhet m.m. 2.kommunens uppgifter enligt bl.a. SoL, HSL, LSS och lagen om patientnämndsverksamhet. I 2 § i lagen klargörs att samverkan med stöd av lagen förutsätter att uppgifter från såväl som kommunen eller kom- munerna ingår i den gemensamma nämndens ansvarsområde. För samverkan i en gemensam nämnd krävs enligt paragrafen att var och en av de samverkande huvudmännen lämnar över ansvaret för verksamhet från sitt ansvarsområde till den gemensamma nämn- Av lagens tredje paragraf framgår att de bestämmelser i kom- munallagen som är tillämpliga på en gemensam nämnd även gäller för en gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet. 130TP PT Prop. 1990/91:58, s. 241-242 och prop. 1999/2000:44, s. 64 f. 131TP PT Prop. 1999/2000:44, s. 114. Översikt över relevant lagstiftning exempel på sådana bestämmelser anges i förarbetenaTPF132FPT 3 kap. 3 b § och 6 kap. 9 § tredje stycket. Bestämmelser om ställföreträdare – god man och förvaltare – för vuxna finns i 11 kap. . Beslut om godmanskap och förvaltarskap fattas av allmän dom- stol. Om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande behöver hjälp med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja för sin person, ska domstolen, om det behövs, besluta att anordna godmanskap för honom eller henne (11 kap. 4 §). Ett sådant beslut får enligt andra stycket inte meddelas utan samtycke av den för vilken godmanskap ska anordnas, om inte den enskildes tillstånd hindrar att hans eller hennes mening inhämtas. Ett godmanskap kan vara begränsat till att avse viss egendom eller angelägenhet, även om detta inte fram- går direkt av lagtexten. Ett beslut om godmanskap bör vara precise- rat så långt det är möjligtTPF133FPT. Att en person har en god man behöver inte innebära att veder- börande saknar förmåga att lämna ett giltigt samtycke till en viss rättshandling. Om en god man har företagit en rättshandling inom ramen för sitt förordnande, men utan den enskildes samtycke, är rättshandlingen inte bindande för den enskilde annat än i de fall då den enskildes mening inte har kunnat inhämtas (11 kap. 5 §). Hinder mot att inhämta den enskildes mening föreligger inte bara när han helt saknar förmåga att ge uttryck för sin vilja utan även när hans tillstånd är sådant som avses i lagen (1924:323) om verkan av avtal, som slutits under påverkan av en psykisk störning. Om någon som befinner sig i en sådan situation som avses i 11 kap. 4 § är ur stånd att vårda sig eller sin egen- dom, får domstolen besluta att anordna förvaltarskap för honom eller henne (11 kap. 7 §). Förvaltarskap får dock inte anordnas, om det är tillräckligt med en god man eller att den enskilde på något annat, mindre ingripande sätt får hjälp. Förvaltaruppdraget ska anpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall och får begränsas till att avse viss egendom eller angelägenhet eller egen- dom överstigande ett visst värde. 132TP PT Prop. 2002/03:20, s. 41. 133TP PT Prop. 1987/88:124, s. 140 och 164. Översikt över relevant lagstiftning Förvaltaren har inom ramen för förvaltaruppdraget ensam rådig- het över den enskildes egendom och företräder denne i alla ange- lägenheter som omfattas av uppdraget (11 kap. 9 §). Någon särskild ledning för vad som i 11 kap. 4 § avses med att sörja för någons person ges inte i motiven till lagstiftningen. Regeringen har – med hänvisning till vad fram- förtTPF134FPT angående gode mäns och förvaltares befogenheter när det gäller huvudmannens angelägenheter av rent personlig art – i förarbetena till lagen (2003:460) om etikprövning av forskning som avser människor uttalat följandeTPF135FPT. Det kan dock konstateras att en god mans befogenheter när det gäller huvudmannens angelägenheter av rent personlig art inte kan anses vara lika långtgående som en vårdnadshavares rätt och skyldighet att bestämma för sitt barn enligt bestämmelserna i 6 kap. . En vårdnadshavare kan med rättslig verkan samtycka till ett medi- cinskt ingrepp på sitt barn, även när barnet motsätter sig åtgärden, under förutsättning att barnet själv inte är moget att fatta beslut i frå- gan och åtgärderna vidtas i barnets intresse. En god man saknar i prin- cip behörighet att handla i strid med sin huvudmans uttryckliga önskemål. En förvaltare har mer långtgående befogenheter än en god man, men kan knappast jämställas med en vårdnadshavare när det gäller angelägenheter av rent personlig art, såsom t.ex. medicinsk vård och behandling. Detta särskilt mot bakgrund av kravet i 2 kap. 6 § regeringsformen på lagstöd för inskränkningar i skyddet mot påtvingade kroppsliga ingrepp. Även om samtycke från en god man eller en förvaltare inom hälso- och sjukvården inte kan accepteras som rättslig grund för medicinska ingrepp på en patient som motsätter sig de åtgärderna, är dessa ställ- företrädares inställning till vården inte betydelselös. T.ex. kan den gode mannens eller förvaltarens inställning tillmätas betydelse när patientens inställning är okänd och han eller hon på grund av sitt till- stånd inte kan ge uttryck för sin mening. I sådana situationer är det dock en förutsättning att det inte föreligger något skäl att anta att en viss åtgärd skulle strida mot patientens vilja. Inte heller anhöriga tillerkänns enligt svensk rätt någon ställföreträdande beslutanderätt i frågor som rör en patients vård. Däremot kan närstående genom sin kännedom om patienten bidra till att hälso- och sjukvårdspersonalen kan bilda sig en bättre uppfattning om vad patienten själv skulle vilja. Beträffande medicinsk forskning anges i att om patienten själv inte är kompetent att avge ett giltigt samtycke till deltagande i viss forskning, måste tillstånd inhämtas från den ansvariga anhörig som enligt den nationella lagstiftningen är behörig att före- träda forskningspersonen. Någon sådan behörighet anses alltså inte 134TP PT , Samtycke till medicinsk vård och behandling, En rättsvetenskaplig studie, 1994, s. 299 ff. 135TP PT Prop. 2002/03:50, s. 140 f. Översikt över relevant lagstiftning tillkomma anhöriga, med undantag för vårdnadshavare, enligt svensk rätt. Anhöriga tillerkänns dock viss bestämmanderätt i fråga om åtgärder på avlidna enligt lagen (1995:831) om transplantation m.m. under förutsättning att den avlidnes egen vilja är okänd. (Jfr ; Samtycke till medicinsk vård och behandling, 1994.) Regeringen konstaterade mot den bakgrunden att en god man eller förvaltare enligt 11 kap. knappast torde ha möjlighet att lämna ett rättsligt bindande samtycke till deltagande i forskning för forskningspersonens räkningTPF136FPT. har i saken tillagt att i de fall där patienten själv är beredd att underkasta sig vården i fråga – men på grund av bristande beslutskompetens inte ansetts kunna lämna ett giltigt samtycke – ett kompletterande samtycke från god man eller för- valtare bör medföra att giltigt samtycke sammantaget ska anses föreligga. I 24 kap. finns bestämmelser om bl.a. ansvarsfrihet för handlingar som företagits i nödvärn eller nöd. Bestämmelserna medför att handlingar som normalt skulle betraktas som rätts- stridiga, under vissa omständigheter inte anses vara det. I 1 § regleras frågan om nödvärn. I bestämmelsen anges att en gärning som någon begår i nödvärn endast utgör brott om den med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarlig. I andra stycket räknas fyra olika typer av nödvärnssituationer upp. Uppräkningen är uttömmandeTPF138FPT. Rätt till nödvärn föreligger enligt punkten 1 mot ett påbörjat eller överhängande brottsligt angrepp på person eller egendom. Ett angrepp är brottsligt endast om alla rekvisit för brottet, där- ibland uppsåts- eller oaktsamhetsrekvisitet, är uppfyllda. Om angriparen handlar utan erforderligt uppsåt eller erforderlig oakt- samhet – vilket t.ex. kan tänkas beträffande en psykiskt avvikande person eller en minderårig – föreligger inte ett brottsligt angrepp, varför den angripne i en sådan situation inte kan åberopa nödvärns- 136TP PT A. prop. s. 141, jfr dock prop. 2003/04:32 s. 43. 137TP PT s. 302. 138TP PT , Allmän kriminalrätt, 2001, s. 256, cit. Översikt över relevant lagstiftning Däremot kan straffrihet för den angripne i stället komma i fråga enligt bestämmelsen om nöd i 4 §TPF139FPT. Nödvärnsgärningen måste vara en försvarsåtgärd, som riktar sig mot angriparen själv eller mot något hans intresse. Om den angripne är tvungen att göra intrång i tredje mans rättsfär, får denna gärning bedömas enligt nödreglernaTPF140FPT. När angreppet har upphört, föreligger inte längre någon nödvärnsrätt. Att gå till mot- angrepp utgör ett överskridande av nödvärnsrättenTPF141FPT. Som en förutsättning för att ansvarfrihet ska föreligga i de före- skrivna nödvärnssituationerna gäller att den gärning som begås inte med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarlig. Detta innebär att det inte utan vidare är tillåtet att tillgripa den åtgärd som är nödvändig för att avvärja ett angrepp. Det krävs emellertid inte att den angripne väljer den objektivt bästa metoden för att avvärja angreppet. Den vägledande principen är att försvars- gärningen inte får klart avvika från vad som har varit behövligt, och att det inte får råda ett uppenbart missförhållande mellan nöd- värnsgärningen och den skada som hotar genom angreppetTPF142FPT. I förarbetena anges att det för den som handlar i nödvärn finns en relativt bred marginal vid bedömandet av om han hållit sig inom gränserna för nödvärnsrättenTPF143FPT. Under begreppet angreppets beskaffenhet kan man beakta sådant som angriparens egenskaper (kroppskrafter, psykiskt till- stånd, berusning, ålder och annat som påverkar hans farlighet) och huruvida angreppet kommer plötsligt eller oväntat, samt under de yttre omständigheter, som angreppet sker. Även den angripnes egenskaper och möjligheter att klara upp situationen anses kunna ge angreppet en viss beskaffenhet. Större krav på återhållsamhet måste kunna ställas på en person som på grund av sin utbildning har särskilda förutsättningar att hantera en våldssituationTPF144FPT. Uttrycket omständigheterna i övrigt utgör en markering för att försvarlighetsbedömningen ska göras genom sammanvägning av samtliga relevanta omständigheterTPF145FPT. 139TP PT Jareborg, s. 257, Kommentaren till , avsnitt 24. 140TP PT Jareborg, s. 259, Kommentaren till , avsnitt 24. 141TP PT Kommentaren till , avsnitt 24. 142TP PT Jareborg, s. 260, Kommentaren till , avsnitt 24. 143TP PT Prop. 1993/94:130, s. 69. 144TP PT Jareborg, s. 260 f. 145TP PT Prop. 1993/94:130, s. 69. Översikt över relevant lagstiftning Enligt 24 kap. 4 § utgör en gärning som någon begår i nöd brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig. Bestämmelsen är subsidiär till 1–4 §§, dvs. den ska tillämpas först om ansvarsfrihet inte ska inträda enligt dessa paragrafer (t.ex. nöd- värnsrätten). Nöd kan enligt andra stycket föreligga när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. En skillnad i förhållande till nödvärnsbestäm- melsen är att det – för att nödrätt ska föreligga – inte krävs att faran uppkommit genom en brottslig handling. En annan skillnad är att nödvärnsparagrafen förutsätter att nödvärnshandlingen riktas mot angriparen eller angriparens intressen. En nödhandling kan medföra såväl ingrepp i annans egendom som åstadkommande av kroppsskada, frihetsberövande, ärekränk- ning eller kränkning av offentliga intressenTPF146FPT. För att en nödhand- ling ska falla in under bestämmelsen får den emellertid inte vara oförsvarlig. Det ankommer således på den nödställde att i större utsträckning än vid nödvärn sätta den nödställdes egna intressen åt sidan. För att en nödhandling ska vara försvarlig krävs i princip att den gärning som företas i nöd ska vara påkallad av ett intresse av betydligt större vikt än det som offrasTPF147FPT. Normalt krävs även att gärningen har varit behövlig. I vart fall ska ett upphävande av situa- tionen inte skäligen kunna vinnas på annat sätt (t.ex. inte utan oproportionerlig ansträngning eller uppoffring. Det måste enligt JareborgTPF149FPT i en del fall anses vara försvarligt att med stöd av nödregeln ingripa för att rädda liv även om den berörde motsätter sig räddningsaktionen. Nödregeln kan därför, åtminstone ibland, enligt JareborgTPF150FPT rättfärdiga att man hindrar någon från att föröva självmord, genomföra tvångsmatning eller tvångsmedicinering eller utföra ett operativt ingrepp mot patientens vilja. Nödbestämmelsen ska enligt förarbetena endast tillämpas i undantagsfallTPF151FPT. Man torde rimligen inte kunna vidta vård- eller behandlingsåtgärder under åberopande av någon slags perdurerande nöd. Denna begränsning är särskilt bety- 146TP PT Kommentaren till , avsnitt 24. 147TP PT Prop. 1993/94:130, s. 35 f och s. 70. 148TP PT Jareborg, s. 266 f och Kommentaren till , avsnitt 24. 149TP PT Jareborg, s. 267. 150TP PT Jareborg, s. 267. 151TP PT Se prop. 1993/94:130, s. 35 och där angivna hänvisning. Översikt över relevant lagstiftning delsefull just när det gäller vården av varaktigt beslutsinkompetenta patienter, såsom psykiskt störda eller handikappade personerTPF152FPT. Av 24 kap. 5 § framgår det att om någon på grund av bl.a. nöd- värn eller nöd har rätt att begå en i och för sig straffbelagd gärning, har var och en som hjälper honom samma rätt. Om någon i ett fall där bestämmelserna om bl.a. nödvärn och nöd i och för sig är tillämpliga har gjort mer än vad om kan anses medgivet enligt dessa bestämmelser kan han eller hon enligt kapit- lets 6 § ändå gå fri från ansvar. För att så ska vara fallet krävs det att omständigheterna var sådana att personen svårligen kunde besinna sig. Vid denna bedömning har man att beakta farans art, den tid som stått till förfogande för en adekvat reaktion samt gärnings- mannens individuella egenskaperTPF153FPT. I 24 kap. 7 § finns en lagregel om ansvarsfrihet vid samtycke. Enligt bestämmelsen är en gärning som någon begår med samtycke från den mot vilken den riktas brott endast om gärningen – med hänsyn till den skada, kränkning eller fara som den medför, dess syfte och övriga omständigheter – är oförsvarlig. För att ett samtycke ska ha ansvarsfriande verkan i det enskilda fallet måste vissa förutsättningar vara uppfyllda. För det första krävs det att samtycket har lämnats av någon som är behörig att förfoga över det aktuella intresset. Vidare krävs att den berörde är kapabel att förstå innebörden av samtycket, att det är frivilligt och att det är allvarligt menat samt att det har givits med full insikt om relevanta förhållanden. Det fordras också att samtycket föreligger då den aktuella handlingen företas. Vid gärningar som är utsträckta i tiden måste samtycket föreligga under hela den tid som gärningen företas. Samtycket behöver emellertid inte vara uttalat utan det är tillräckligt med ett s.k. tyst inre samtyckeTPF154FPT. I den angivna propositionen förs också ett resonemang om s.k. hypotetiskt samtycke. På sidan 42 anförs därvid bl.a. följande. Som framgått är rättsläget när det gäller hypotetiskt samtycke oklart även om man inom doktrinen kan finna stöd för ett avvisande av sådant samtycke som ansvarsfrihetsgrund. Kommitténs slutsats är att hypotetiskt samtycke inte bör accepteras som ansvarsfrihetsgrund i svensk rätt. I detta avseende får kommittén stöd av de flesta remiss- instanserna. (- - -). Också regeringen anser att det i och för sig finns skäl att inta en reserverad hållning till hypotetiskt samtycke. En regel som direkt slår 152TP PT , s. 379, se även SOSFS 1992:17. 153TP PT Se bl.a. kommentaren till , avsnitt 24. 154TP PT Prop. 1993/94:130, s. 39. Översikt över relevant lagstiftning fast hypotetiskt samtycke som en ansvarsfrihetsgrund skulle kunna uppfattas som en minskning av det skydd som strafflagstiftningen ger den enskilde mot angrepp av andra.