sou · GUB373 · 2007-01-01 00:00:00 — Å andra sidan uppger slumpvist utvalda förortsmödrar att de huvudsakliga faror som hotar deras barn är kidnappningar, bilolyckor och droger. En mamma från beskriver en typisk situation på följande sätt: ser man pojkar komma springande från två olika håll; de börjar förolämpa varandra; sedan börjar de skjuta (Dubrow & Garbarino 1989: 8). En annan tillägger: Folk börjar skjuta och i nästa stund har man ett krig på halsen. I bostadskomplexen i West avsätter de familjer som överlever på socialbidrag en andel av sina torftiga resurser till att betala begravningsförsäkringar för sina tonåringar. I denna omgivning av pandemiskt våld uppfattas den blotta omständigheten att överleva, att nå myndig ålder och, a fortiori, ålderdom, som en bedrift värdig allmänt erkännande. I North Kenwood, ett av de fattigaste områdena i , blev mord så vanligt att ungdomarna där på allvar diskuterade om det var möjligt att bli äldre än trettio. En del av de som analyserar problem går så långt som att öppet tala om unga svarta män som en utrotningshotad art (se 1987, Gibbs 1988). Att dö en våldsam död eller att hamna i fängelse har blivit högst vardagliga händelser, med följden att inspärrning ofta uppfattas som en självklar fortsättning på livet i gettot: För många fattiga svarta e ett fängelse Fängelse, fängelse ba en förlängning av , åtminstonde för svarta. Till och med i fängelset får dom vita de bättre jobbet. Dom vita får dom höglönade jobben, dom svarta får dom värsta jobben i finkan: att städa källarn, alla möjliga jobbiga å sjuka . Det berättade en av mina källor, en tidigare ledare för gänget som styrde , för mig i fängelse. I själva verket är det fler svarta män mellan 19 och 25 som har övervakningsstraff av något slag (de avtjänar fängelsestraff, är fängslade under förebyggande vård, under skyddstillsyn eller villkorligt frigivna) än som är registrerade på fyraåriga högskoleutbildningar (Duster 1988). När gettoinvånare utsätts för våld är deras första reaktion att fly, om de kan, eller att barrikadera sig i sina hem och dra sig tillbaka till familjekretsen; såvida det inte gäller att utkräva hämnd för något. Instinkten att ta sin tillflykt till de organ som upprätthåller lagen avtar snabbt när man är lika rädd för polisvåld, som i sig är endemiskt (vilket avslöjades under rättegången mot Los 35 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73 Angeles-polisen efter den brutala misshandeln av den bilföraren , som videofilmades av en amatörfilmare), men också framför allt när samhällsservicen, som är riskabelt överansträngd och förskräckligt underfinansierad, är ur stånd att uppfylla krav och oförmögen att garantera offer minimalt skydd mot brottslingars tänkbara repressalier. berättar om en familj från och deras fruktlösa försök att få stadens polis och sociala myndigheter att ingripa för att få tillbaka sin 11åriga son, som hade blivit mer eller mindre kidnappad av en langare som använde honom till att distribuera droger till sina återförsäljare (Kotlowitz 1991: 84ff.). En paradox som säger en hel del: det är i gettots farligaste områden som larmsamtalen är som minst förekommande. Skapandet av gettots organisatoriska ökenlandskap av antalet lokala inrättningar (företag, kyrkor, föreningsliv och offentliga tjänster) och deras verksamhet, är på en gång både orsak och verkan till undergrävandet av offentliga utrymmen, och har nått en sådan grad att den gränsar till en organisatorisk öken. Ursprunget till gettots spektakulära institutionella och därmed förenade strukturella förfall står, återigen, att finna i välfärdsstatens plötsliga reträtt, vilken har urholkat den infrastruktur som gör det möjligt för offentliga och privata organisationer att utvecklas eller, åtminstone, leva kvar i dessa stigmatiserade och marginaliserade områden. Det är vida erkänt att , vid tiden kring återval, gjorde en helomvändning i sin stadspolitik. skedde en gradvis nedmontering av den plattform som hade satts på plats vid tiden för . sociala reformprogram . övergavs plattformen helt, vilket berövade de stora städerna möjlighet att tillgodose behoven för sina mest missgynnade invånare. Denna politik, som innebar att staten lösgjorde sig från engagemang i storstäderna, accelererade och nådde sin kulmen under två presidentperioder: skars de medel som var tilldelade storstädernas utveckling ned , och de som var ämnade åt federala allmännyttiga bostäder . Detsamma skedde med socialhjälpen: i minskade exempelvis realvärdet för grundhjälpen (bidraget för en ensamstående mamma med barn, 36 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering plus matkuponger) med hälften . Det maximala beloppet en familj på tre kan göra anspråk på, är nu nätt och jämt likvärdigt med medelhyran för en etta i . Och av de som är berättigade till socialhjälp erhåller sådan. På lokal nivå har stora nedskärningar selektivt genomförts i budgeten för samhällsservicen, vilken de svarta som bor i fattiga områden är mest beroende av, vare sig det gäller allmänna transporter, subventionerat boende, socialvård, sjukvård, skolor eller lokal service som sophämtning och bostadsbesiktning. Sålunda finns det inte längre ett enda allmänt sjukhus i , och inte heller ett enda fungerande program för drogrehabilitering som tar emot patienter som inte kan betala för sig. Och genom att lägga ned en rad brandstationer gör staden anspråk på den högsta dödligheten orsakad av brand i landet. Inhemska inrättningar som blomstrade , kämpar för att överleva. Till och med det svarta samhällets två traditionella stöttepelare, pressen och predikstolen – i sin klassiska form gettots centrum och språkrör (vilket beskrivs av och i deras mästerliga bok , 1962 (1945)) – har förlorat sin förmåga att forma livet i innerstaden eftersom de berövades sin huvudsakliga kundkrets och källa till stöd då de svarta småborgerliga och stabila arbetarklassfamiljerna flyttade för att hitta en tillflyktsort i de närliggande områden som lämnats öde av vita som flytt staden. Men det är skolornas accelererande förfall som tydligast avslöjar processen med institutionellt övergivande. Enligt ett vittnesmål från en tidigare inspektör på , har de allmänna skolorna blivit ett reservat för de fattiga: av eleverna är svarta och , och kommer från familjer som lever under existensminimum. Av 100 barn som började i sjätte klass 1982 hade bara 16 nått tolfte klass , fastän det inte på någon nivå krävs någon examen för att flyttas upp en klass. I distriktets arton fattigaste skolor, som alla ligger i gettot, faller denna procentsats till futtiga 3,5. Tre fjärdedelar av stadens sekundärskolor erbjuder ingen utbildning som kan leda vidare till universitet eller högskola. De flesta lider en allvarlig brist på salar, böcker, grundläggande utrustning som skrivmaskiner, skolbänkar och svarta tavlor, och, i ännu högre grad på lärare – en fjärdedel av stadens undervisningskår består av permanenta vikarier. Inte en enda lokalvald ämbetsman i kommunfullmäktige låter sina barn gå i allmän skola och de lärare som utsätter sina barn för den är säll37 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73 synta. Och av goda skäl: spenderar i medeltal per elev och år, i jämförelse med för eleverna i de norra förorternas rika samhällen (Kozol 1991). Den offentliga sektorns utarmning har degraderat skolorna till att bli blott förmyndarinrättningar som är oförmögna att fullborda sina pedagogiska uppdrag. Fiske på – från det mer än materiellt välbeställda – prioriterar två åtgärder: för det första att garantera barnens och personalens fysiska säkerhet genom att låta en föräldramilis beväpnad med basebollträn dagen igenom patrullera skolområdet, och för det andra att ge barnen mat eftersom många av dem kommer till skolan med tomma magar och av ren utmattning somnar under lektionerna. När tillkännagav att drygt trettio gettoskolor snart skulle stängas på grund av ett oförutsett budgetunderskott, genomförde omkring 300 föräldrar en protestmarsch som slutade i ett stormigt möte med skolmyndigheterna: När ni börjar stänga skolorna och flyttar barnen till andra skolor, kan ni då garantera våra barns säkerhet när de rör sig från ett territorium till ett annat gängs territorium? Vill ni ha våra barns blod på era händer? (, 1991b). Borgmästarens lakoniska svar på kvällsnyheterna: Vi kan inte ha en polis på varje elev. Social avdifferentiering och ekonomisk informalisering Genom att hålla sig till förutsägelserna i modell, kan man i det svarta amerikanska gettot notera en trend mot social avdifferentiering , det vill säga en funktionell och strukturell minskning i arbetsfördelningen på såväl befolkningsnivå som på institutionell nivå. Differentieringens reträtt märks först i de segregerade innerstadsinvånarnas tilltagande sysselsättningslikriktning, vilken huvudsakligen har sin grund i arbetslöshetens svindlande ökning: hade hälften av de som bodde i getton och var ett jobb, 1980 var tre av fyra vuxna utan jobb och över hälften av hushållen livnärde sig huvudsakligen på socialt understöd. På institutionell nivå pekar en motsvarande tendens mot en mångfunktionalitet, sådan att en organisation ser sig tvingad att ta över den verksamhet som vanligtvis är andra (särskilt offentliga) organisationers ansvar, på grund av att den senare är i kris eller helt enkelt har upphört. Det är därför kyrkor bemödar sig om att, så gott de kan, 38 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering kompensera bristerna i skolan, på arbetsmarknaden, och i ett socialt, vårdande och juridiskt system som befinner sig i ett långt framskridet tillstånd av förfall, genom att driva soppkök och dela ut matransoner, genom att starta program för drogrehabilitering och kampanjer för läs- och skrivkunnighet som drivs av frivilliga, och genom att upprätthålla jobbanker.TPF 5 FPT Men också kyrkorna ställs inför en sådan minskning i sina finansiella och mänskliga resurser att de ofta måste ägna det mesta av sin energi åt att överleva. Detsamma gäller stadens politiska maskin, som existerar endast på papper eftersom den var oförmögen att bevara det nätverk av anhängare som ansvarade för att kanalisera de fattiga områdenas väljare. I slutet av presidentkampanjen tvingades det lokala demokratiska partiet, som ett sista desperat försök, att erbjuda gratis måltider för att locka potentiella väljare till mötena i Woodlawn till stöd för sin kandidat . Samhällsstrukturens avdifferentiering är direkt knuten till den formella ekonomins tillbakagång och arbetsmarknadens sammanbrott i gettot. Under efterkrigstidens första decennier var de stora städernas segregerade områden en bekväm reserv av billigt kroppsarbete, lämplig för en blomstrande industriell ekonomi. Omstruktureringen av den amerikanska kapitalismen satte stopp för dessa arbetskraftsreservat, och vållade en snabb avmattning i produktionssystemet. Området Woodlawn, i , har ett öde som tydligt illustrerar den process som marginaliserar gettots ekonomi. I Woodlawn fanns det över 700 kommersiella och industriella firmor, finns lite drygt 100, varav de flesta inte har fler än två till tre anställda. De vanligaste affärsverksamheterna i området är spritbutiker, hår- och kosmetiksalonger och små oberoende kyrkor, men de flesta har tvingats stänga och håller på att förfalla. Den officiella ekonomins sammanbrott motsvaras av den informella ekonomins svindlande tillväxt, vilket särskilt gäller droghandeln. I många delar av gettot är narkotikahandeln den enda expanderande ekonomiska sektorn och arbetslösa ungdomars huvudsakliga arbetsgivare – nej, den enda typ av affärsverksamhet ungdomarna har förstahandskunskap om och som de kan börja verka i så tidigt som vid sex eller ålder. Narkotikahandeln är också den enda sektorn där rasdiskriminering inte innebär något inträdeshinder (se 1989, och även Bourgois, 1992). Som en TP 5 PT Ungefär arbetsförmedlingar. Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73 källa från West förklarade för mig när vi körde förbi en rad övergivna byggnader nära hans hem: De e grejen, att vara gängvärsting , att vara knarklangare. Å de e va dom gör, hänger här i gathörnen, och langar, å lurar folk – de e deras yrke. Du förstår, dom har inge annat, så de e deras yrke. Förutom drogekonomin och det informella arbetet – vars utveckling är synlig i den amerikanska ekonomins andra sektorer, inklusive den mest avancerade – har gettots kärna även fått uppleva en ökning av små underproletära branscher som är typiska för städer i tredje världen: kringresande gatuförsäljare, återförsäljare av enstaka tidningar, cigaretter och läskedrycker, bärare, vakter på parkeringsplatser, dagsverkare, etc. Det finns inte ett enda område i som inte har sina svarttaxibilar, obehöriga mekaniker, svartklubbar och tonåringar som för lite växelpengar erbjuder sig att bära dina matkassar vid utgången till den lokala matbutiken, eller att tanka din bil på bensinstationen. Det går att köpa och sälja precis allting på gatan, från förfalskade (för styck), till ombyggda stulna bilar, till handeldvapen (den gängse taxan är för en ren revolver, och hälften så mycket för en oren), defekta kläder, hemlagad sydstatsmat och billiga smycken. Spelekonomin – det olagliga numbers game, lotterier, lotto och illegala kort- och tärningsspel – känner inte av någon avmattning. Utvecklingen av denna parallella, oegentliga ekonomi är tätt knuten till de offentliga utrymmenas sönderfall och det lokala samhällets avpacificering. Enligt antropologen har gettots gator blivit en smältdegel för en terrorkultur som växer funktionellt med droghandeln: Regelbundna våldsyttringar är nödvändiga för framgång i den underjordiska ekonomin – speciellt på gatunivån, i knarklangningens värld. Våld är absolut nödvändigt för att bibehålla trovärdigheten och för att förhindra stölder från kollegor, kunder och professionella rånare. Ett beteende som för en utomstående iakttagare från medelklassen (eller arbetarklassen) förefaller orimligt våldsamt och självdestruktivt, kan faktiskt, i enlighet med den underjordiska ekonomins logik, omtolkas som ett omdömesgillt fall av PR, reklam och samförståndsbyggande. (Bourgois 1989: 631–632) För att avsluta denna kortfattade skildring av gettots avciviliseringsprocess, måste man framhålla de avtagande kontakterna mellan människor (som i fallet med en boende i som inte längre besöker sin kusin i West på grund av den stora otrygg40 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering het som råder där, eller hur barnen från allmännyttans bostadsområden finner sig i att inte ha några vänner av rädsla för att bli inblandade i farliga situationer – Kotlowitz 1991: 154), alstringen av strukturellt labila beteenden som beror på införlivandet av alltmer prekära och motsägande socioekonomiska strukturer, uppkomsten av politiskt-religiösa fantasier av kiliastiskt slag vilket antyds bland annat av Nation of Islam-ledaren växande popularitet, etc. Kort sagt, alla de metoder som i ett under-civilt samhälle har utvecklats för att fylla det organisationella vakuum som skapats av statliga nedskärningar och det offentliga utrymmets sammanbrott, liksom av de sociala regleringarna som också de är statens ansvar. Uppfinnandet av underklassen, eller demoniseringen av underproletariatet i det svarta gettot Avciviliseringsprocessens symboliska sida består av att underklassen , i debatten om gettot efter medborgarrättsrevolutionen, har uppfunnits som en ny, men likväl central, kategori i politiskt och akademiskt sunt förnuft.TPF 6 FPT Om vi ska tro massmedia, experter i politisk forskning, men också ett stort antal sociologer, så har en ny grupp framträtt mitt i landets svarta zoner : underklassen. Man kan frestas att översätta detta begrepp till quart-monde (fjärde världen), de uteslutna eller de underproletära, om det inte så exakt hade betecknat en inhemsk verklighet utan riktig motsvarighet utanför (liksom, exempelvis, begreppet kader i det franska samhället – Boltanski 1987), vilket rättfärdigar att vi bibehåller denna amerikanska benämning, även om begreppet, okänt för de flesta användare, härstammar från svenskan. Denna grupp går att känna igen i en samling utmärkande drag som antas vara intimt sammankopplade – utan inbördes ordning är de: en sexualitet bortom all kontroll, familjer som styrs av kvinnor, omfattande frånvaro från och misslyckande i skolan, drogkonsumtion och knarklangning och en benägenhet till våldsbrott, ett varaktigt beroende av socialhjälp, TP 6 PT För en användbar överblick av olika underklassteorier, se (1991). För en förödande kritik av de politiska tillämpningarna av detta missvisande begrepp, se (1991). Det ortodoxa synsättets paradigmatiska uttryck återfinns bland annat i Ricketts & Sawhill 1988 och 1986. Utifrån dem är det enkelt att upptäcka den nästan fullständiga överensstämmelsen mellan akademiska och journalistiska uppfattningar om den påstådda gruppen. Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73 endemisk arbetslöshet (enligt vissa versioner, beroende på en vägran att arbeta och passa in i samhällets traditionella strukturer), isolering i områden med många problemfamiljer, etc. Kriterierna för en definition varierar, liksom uppskattningarna av gruppens storlek, vilka sträcker sig från blygsamma halvmiljonen till gigantiska åtta miljoner. Vissa analytiker beskriver underklassen som en kategori som omfattar oerhörda mängder och växer med skrämmande takt. Andra argumenterar, tvärtemot, att dess omfång är ganska begränsat och håller på att stagnera, till och med krympa. Men nästan alla är överens om en viktig sak: underklassen är en ny grupp, olik de traditionella lägre klasserna och skild från resten av samhället, som har en specifik kultur eller ett särskilt relationssamband som får dess medlemmar att inlåta sig i destruktiva och självdestruktiva, patologiska beteenden. Ursprunget till en akademisk myt Varifrån kommer underklassen? Strängt taget uppstod benämningen i den dunkla zon där politiken och samhällsvetenskaperna korsar varandra, varifrån den först spreds till massmedia innan den med kraft återkom i sociologin. Ursprungligen lånade journalister begreppet av den svenske nationalekonomen (1962) – som använde det för att bestämma något helt annat: den bråkdel av proletariatet som marginaliserades på arbetsmarknaden på grund av etnisk eller rasmässig stigmatisering och teknologiska omvälvningar i produktionssystemet – och det har blivit så gott som liktydigt inte bara med de ovärdigt fattiga (1989), utan med de ovärdigt svarta fattiga. För, anmärkningsvärt nog, verkar det inte finnas någon vit underklass, eller om det finns någon så är den så oansenlig att den knappt är värd att nämnas. Man kan skissera en förkortad genealogi till när den virvlande diskursen om underklassen dök upp, genom att följa dess bana tillbaka till massmedia, eftersom det var där begreppets anmärkningsvärda attraktionskraft skapades. Det dök upp , då (: 14–15), efter den plundring som bröt ut under det stora strömavbrottet i , ägnade sitt omslag åt Den amerikanska underklassen. Begreppet illustrerades med en bild av en ung svart man som skyltar med en skräckinjagande grimas och presenterades i följande ordalag: Bakom sönderfallna murar lever en stor grupp människor 42 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering som är mer omedgörliga, mer samhällsfrånvända och mer fientliga än nästan någon hade kunnat föreställa sig. De är de onåbara: den amerikanska underklassen. Och artikeln definierade underklassen utifrån dess medlemmars avvikande normer och patologiska agerande: Deras dystra omgivning fostrar värderingar som ofta står i direkt strid mot majoritetens – till och med den fattiga majoritetens. publicerade journalisten en bok med den sakliga , som väckte stor uppståndelse och gav begreppet stor spridning i den offentliga debatten. Enligt denne författare skulle de miljontals socialt utslagna som tär på våra samhällen vara de som i huvudsak var skyldiga till gatukriminaliteten, det långsiktiga välfärdsberoendet, den kroniska arbetslösheten och det antisociala beteendet i dagens . Auletta identifierade underklassens fyra beståndsdelar som passivt fattiga, fientliga gatuförbrytare, fnask och traumatiserade alkoholister, dagdrivare, hemlösa bag ladies och utsläppta mentalpatienter. Och han beklagade det faktum att både de traditionella åtgärderna mot fattigdom och det straffrättsliga systemet hade misslyckats med att socialisera dessa vårt samhälles mest sjukdomsalstrande och alltmer oordnade medlemmar. Väldigt snart kompletterades de första mer eller mindre uppseendeväckande historierna med allt fler historier om underklassen. Bilden av en ny grupp med en kultur som på en gång var passiv, fientlig och destruktiv, befästes, och det underförstådda sambandet mellan att vara svart och att tillhöra underklassen cementerades. Report kunde 1986 myndigt presentera underklassen som en nation vid sidan av, en kultur som utgörs av fattiga som driver längre och längre bort från de rikas grundläggande värderingar, och vars ökning utgör det största problemet i landets stadskärnor (). Följande år publicerades en artikel i med den ängsliga titeln: Underclass: What To Do?. Den beskrev underklassamhällen (begreppet användes då även som ett adjektiv) som utväxter som riskerar att bli permanenta synd- och fattigdomsenklaver (Magnet 1987); och ständigt dessa fotografier av fattiga svarta, antingen hotfulla eller beklagansvärda, som obestridliga visuella bevis för att ett otämjbart nytt socialt djur hade framträtt och spritt sig. fann kongressens det angeläget att anordna en hearing för att officiellt larma nationen om underklassens tragedi och sprida ljus över 43 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73 underklassområdena där fattigdom ärvs från generation till generation. Två av de tre experter som ombads att avlägga vittnesmål var afroamerikaner, vilket är anmärkningsvärt för en expertgrupp som nominellt skulle behandla ekonomiska spörsmål. Nationalekonomen tillhandahöll djärva statistiska mätningar av den påstådda gruppens storlek, utveckling och demografiska beskaffenhet. Statsvetaren anförde ett komplex av social isolering, kravlös välfärd och en motsträvig attityd gentemot arbete som orsak till dess uppkomst. Och sociologen insisterade på att många av underklassens problem är drogrelaterade. Oroad över att hotet från underklassen skulle börja spridas, avslutade ordföranden , representant för , diskussionen med följande fundering: Det kommer fortfarande att krävas mycket mer arbete för att förstå fenomenet, eller hur? (1989: 1, 19, 24, 47, 64–5). Så var det verkligen. är det knappast möjligt att hålla koll på alla de böcker, artiklar och rapporter som ägnas åt underklassen. Regelbundet anordnas konferenser där landets mest framstående experter bistert diskuterar gruppens utmärkande karaktäristik, dess omfattning och lokalisering, grunderna till att den uppstod och olika sätt att integrera (det vill säga, tämja) den i det amerikanska samhällets huvudfåra. De flesta stora privata och offentliga stiftelser – , , the och till och med the – finansierar jättelika forskningsprojekt om underklassen. De svarar även för kostnaderna för avhandlingar om underklassen, sprider skrifter om den och för fram politiska förslag angående den. Oklanderliga akademiska böcker, som The Truly Disadvantaged av (1987), The , redigerad av (1991) och Streetwise av etnografen (1990), har tagit upp och utvecklat begreppet – och (retroaktivt) förlänat det akademisk värdighet. Även om dessa författare, vissa med all rätt, vägrar att vara delaktiga i de oförbehållsamma teser om en specifik kultur vilka förfäktas av de som förespråkar fortsatta statliga nedskärningar,TPF 7 FPT är det likväl så att de skänker trovärdighet åt föreställningen att en ny TP 7 PT Så är fallet med , som, mer än någon annan författare, med rätta framhäver de ekonomiska orsakerna till gettots nedgång, och har förklarat sig redo att överge begreppet underklass om det skulle visa sig att det hindrar forskningen mer än det underlättar den (se 1991).