sou · GUB314d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Efter allt att döma flyttade samerna i dock vanli- gen obetydligt nedanför lappmarksgränsen. Lakaträsk och Edefors är namn som nämns som nedersta orter. besökte Sirkaslapparna på vinterbete i Harads.17 På m.fl. karta 1912 över har författarna ritat ett område för fjällappar (Sirkas lappby) som går ned till Edefors-Lakaträsk. Det kan också noteras att kommunalnämnden i Nederluleå kommun inte avgav något yttrande lappkommittés betänkande med hänvisning till renskötsel inte förekom i socknen.18 I brev till redogjorde för skogslapparna inom socken, som han förmodligen väl kände till eftersom han varit bosatt i och Nederluleå. Flakabergslapparna hade sina vinterbetesområden kring mot älv i väster, järnvägen i söder och Vitåfors i söder. Sommarlanden låg mot Gällivaregränsen. Huvud- delen av deras renar uppgavs vara skötesrenar för bofasta. Större delen av de renar som vistades inom socken uppgavs tillhöra utsocknes boende nämligen två renskötare från Vuoddas i Gälli- vare, tre från samt en från Nederkalix. Vuoddasrenarna vistades i huvudsakligen omkring ned mot Gun- narsbyn. Överkalixrenarna vistades mest omkring kronoparkerna Sörliden och Vitåfors samt trakterna öster därom och Nederkalix- renarna brukade beta omkring Jämtön, Jämtöavan och Rörbäcken ända utåt Båtön i skärgården, till Mjöfjärden och kringliggande trakter öster om 17Renbetesdelegerades 1913 arkiv (YK1766) vol. 18Socialdepartementets konseljakt , nr 32 (RA). 19Brev i arkiv vol EI:1 (i arkiv). Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker På m.fl. karta 1912 (7.7.5) motsvarar skogslapparnas område ungefär vad som framkom vid intervjuerna 1913. Enligt den scannade kartan fanns det ett brett omarkerat och tydligen för vinterbete obrukat område från i söder till i norr och in mot lappmarksgränsen. På den version som bifogades lappkommittés betänkande (SOU 1923:51) har emellertid hela detta område markerats som områden som stundom besöktes av skogssamer från . På båda kartorna 1919 har Sirkas betesområde förlängts med ett flenområde ned till Degerbäcken – Ljuså. För skogslapparnas del har ett flenårsområde i söder dragits ned till . Kartmarkeringarna stämmer rätt väl med intervju- uppgifterna, bortsett från att det uppgavs att Rödingsträsklapparna varit nere vid Lombäcken söder om . lappkommitté ägnade ett särskilt stort intresse åt skogs- samerna. Det finns i materialet många uppgifter om skogssamer nedanför lappmarksgränsen. Bortser man från dem som kan räknas till och höll till öster om (de som senare blev koncessionssamebyar) verkar man inte ha flyttat ända ned till kusten. Längs älv har och noterats som de östligaste vinterbetesplatserna. Öster om lappmarksgränsen fanns året runt Rödingsträsk, Kojkul, Udtja (senare sammanslagna) och Flakaberg. De rörde sig främst i området runt Edefors, Kluså, Bodträsk och Grundträsk i närheten av . Vid enstaka tillfäl- len flyttade de dock längre österut, som längst enligt undersök- ningarna till Degerbäcken och Lombäcken i närheten av . I PM 1943 noterade lappfogden i södra distrikt att renbetet för lapparna i blivit låsta genom is. Som väl var, konstaterar han, fanns räddning nedanför lappmarksgränsen. På de goda lavmarkerna inom Edefors och Överluleå socknar var snötäcket löst och måttligt djupt. Det året hade man alltså inte gått längre ner än så.20 Mankers karta 1945 visar flyttleder för Sirkas som går ner i det område som m.fl. karta 1912 (7.7.5) visar. Så beskriver han också läget i sin bok om fjällapparna. Han har dessutom utsträckt Tuorpons och Jåkkåkaskas (utbrutet ur Sirkas och Tuor- pon 1945) flenbetesområden ned till i höjd med söder om . Tuorpon skulle enligt Mankers text ha vinterbetesland huvudsakligen mellan Karatj, Maitum, Nausta och utlopp i älv, vid behov ända ned till Älvsby och Brännberg. 20 Lappfogden i södra distrikt : 2. PM vid lappsammanträdet i den 2–(HLA). Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker När det gäller fjällappbyarna visar Mankers karta 1945 inga flyttningsleder nedanför lappmarksgränsen. I sin bok om fjällapparna skriver han dock att Norrkaitum och Mellanbyn vid behov kunde flytta ett par mil nedanför denna gräns medan Sör- kaitum alltid flyttade dit – dock med en djup inbuktning för Gälli- vare skogslappby. Sirkas lappby hade enligt samma källa vinterbe- tesområden vid Sarkavare och samt söder om lappmarks- gränsen vid Lakaträsk och Gullträsk, Tuorpon och Jåkkåkaska höll sig vanligen ovanför lappmarksgränsen huvudsakligen mellan Pur- kijaure och Ätnakåbbo, och Tårrajaure m.fl. byar och gårdar i skogslandet. Tuorpon hade vinterkvarter i , Maitum och Stenträsk ovan lappmarksgränsen. Protokollen från intervjuerna med samebyarna 1973–1974 i sam- band med den fysiska riksplaneringen (se avsnitt 7.6.9) är beträf- fande samebyarna delvis svårtolkade. Sirkas fjäll- sameby är tydligast. Den hade vintervisten vid , Luspebryg- gan, , Kronsågen, och men gick vid dåliga betesförhållanden ned till kusten, framför allt till Kallaxhe- den och Sandön där man samarbetade med andra samebyar. No- teringarna från är mera diffusa, men det verkar som om byn som längst gick ned till Edefors. Jåkkåkaska uppger att man under dåliga betesförhållanden höll till i Kable- och Påste- området men annars hade sina vintervisten i , och Tjåmatis. skogssameby med dess olika grupper samt Sörkaitum fjällsameby lämnar oklara uppgifter om sedvanelandet, redovisar i boken om skogslapparna 1968 sitorna Purnu, Ratukkavaara, Skaiti, Flakaberg, Vuottas och Muddus i lappby och Udtja lappby i med grupperna Udtja, Rödingsträsk och Akkajaur. Av gällivarebyarna som längst ner söderut mot järnvägen mellan och . Vuottas vinterland sträckte sig ned till Grund- träsktrakten. De övriga höll sig normalt inom lappmarksgränsen. Udtja med Rödingsträsk och Akkajaur i höll sig där- emot huvudsakligen nedanför lappmarksgränsen. Vinterbeten före- kom ned till Degerbäcken och nära och i söder ned till . Som vanligt inför dock Manker brasklappen att lappbyarnas vinterbetesområde sträcker sig så långt i öster som sedvanerätten medger. karta 1966 överensstämmer med karta 1919 såtillvida att Rödingsträsk skogssameby har Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker ett vinterbetesområde som sträcker sig ned till i höjd med . Den bortser dock från de områden som på och Man- kers kartor betecknas som flenbetesområden. I kommittéarkivet finns protokoll från ett sammanträde i angående Rödingsträsksamernas renskötsel. Enligt det fanns byns vinterbe- tesmarker mellan och älvar i huvudsak väster om järn- vägen, förmodligen stambanan. I det tryckta betänkandet behand- las Rödingsträsk särskilt och där uppges (s.170) att vinterbetena låg mot i Edefors och Överluleå socknar. Enligt en PM som lappfogde utarbetade för hade en same som var ordningsman i Koikul skogslappby omkring 1920, uppgett att han tidigare flyttade med sin renhjord till Kallaxheden. Kangas påpekar dock att kuststräckan mellan älv i söder och älv i norr till en höjd från kusten av omkring uppefter Lule älv och upp- efter älv, icke använts för renbetning. Även om bältet var relativt tätt befolkat ansåg Kangas att där fanns användbara vinterbetesmarker för ett stort antal renar och han framhöll, att det inom och älvars nedre dalfören fortfa- rande förekom en omfattande skogsrenskötsel i trots av den jämfö- relsevis täta bebyggelsen.21 Docent vid universitets geografiska institution utförde undersökningar i skogssamebyarna som resul- terade i departementsutredningen . Markanvändning, markanvändningsproblem och näringssituation (Ds U 1981:10). Han redovisar i denna olika samebyars betesområden, delvis på grundval av material som togs fram under arbete 1973. Hans uppgifter är bl.a. följande: Vinterbete nyttjas ned till och Lillå. Där stö- ter man ofta ihop med Rödingsträskgruppen, med vilken man har en del samarbete vid kalvmärkning, sarvslakt m.m. Rödingsträskgruppen, som i huvudsak bedriver sin renskötsel nedanför lappmarksgränsen, har i likhet med Udtja- gruppen ingen årstidsindelning av betesmarkerna. Man har naturli- gen inte heller några längre flyttningar. flyttar man aldrig längre än till trakten av Vitberget strax nedanför lappmarksgränsen och rör sig över huvud taget över begränsade ytor. 21 PM 1964 s. 17 ff. i. arkiv (YK 2284, RA) vol. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker uppsökte Ratukava- ragruppen vinterbete nedanför Mäntyvara och ner mot . Ännu längre tillbaka i tiden flyttade gruppen och Purnu östra betydligt längre ned mot kusten. Det pågick tills koncessionsrens- kötseln började lägga sig i vägen. Gruppen Purnu östra. Vinterbetena ligger i trakterna av Mäntyvara, Kattån och ner mot Bönträsk. Gruppen skulle gärna ha möjlighet att gå längre österut men då uppstår problem med Ängeså koncessionsby. Gruppen Purnu västra. Vinterbete utnyttjas vanligen numera i trakterna av . Detta innebär dels att den utdragna konflikten med Sirkas fjällsameby är slut, dels att ett stort område mellan järnvägen och Lule älv mestadels är outnyttjat som renbete. Man har ett visst samarbete med kon- cessionsby. Gruppen bedriver en renskötsel med väl samlad hjord i närheten av samlingshage Vinterhjorden flyttar ner till trakterna av Vitåfors mot i öster. skildrar den trängsel på vinterbetesområdena i Gälliva- reområdet som var så påtaglig , enligt uppgift delvis på grund av de stora skogsavverkningarna. Särskilt var det Sirkas fjällsameby som ansåg sig undanträngd från sina vin- terbetesland på norra sidan av och söder om gränsen för samebys gränsbestämda område. Sirkas yrkade på fastställda gränser för sina vinterbetesområden. Det nämndes inte att Sirkas skulle ha några betesområden nere vid Kallaxheden. Det påpekades bara att långa flyttningar var mycket påfrestande för renarna.22 F.d. avdelningsdirektörerna , tidigare vid i , uppgav vid inter- vju med sekreterarna i att åren 1966–1967 var mycket svåra betesår. Sörkaitum fjällsameby hade då sökt sig ner till vid kusten mellan och . Sirkas sameby höll till på Kallaxheden. 1969 var Luokta-Mavas sameby där och var Semisjaur-Njarg och Jåkkåkaska också varit där. Vid en gränsbestämning som gjorde 1996 beslutades att Kallaxheden skulle tilldelas samebyarna som reservbetesområde. 22 , Skogsrenskötsel. Markanvändning, markanvändningsproblem och närings- situation. Ds U () 1981:10. s. 85 ff. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker karta drar med randig svart markering (område som regelbundet nyttjas av flera samebyar) en kil längs älv ned till kustområdet vid . Skriftliga belägg för sådana flyttningar utgör ovannämnda uppgifter 1914. Intervjuerna 1913 gav vid handen att skogslapparna kunde gå ned till trakterna runt , men inte längre. Detta är också vad som framgår av m.fl. karta 1912. under- sökning 1981 visar att Flakaberggruppen använde området och där- vidlag samarbetade med koncessionssameby. Mellan och och ett par mil inåt landet är området vitt, vilket antyder att det inte används för renbete. Med tanke på att Kallaxheden med Sandön uppenbarligen använts, åtminstone är detta anmärkningsvärt. Från längs en linje upp mot finns ett område med mycket ljusblå färg motsvarande den för . Någon förklaring till den har inte gått att finna. Den mest initierade skildringen av äldre samiska förhållanden inom område är utan tvekan lappmarksmissionären för första året af hans tjenstgöring såsom Mis- sionär i från 1831.23 var född i och uppvuxen i . Han var väl förtrogen med förhållandena i lappmarkerna. Han hade som missionär till uppgift att bedriva undervisning av samer inom . Det innebar att han, så långt de var överblickbara, måste vara väl underrättad om samernas flyttningar. De sträckte sig, säger han, ända ner till . Följande beskrivning från en av hans resor ned till kusten speglar på ett upplysande sätt hur samspelet mellan kust och inland kunde vara. Man lägger särskilt märke till att många av lapparna, när de skulle till marknaden i , inte kom från utan från kustsocknarna: (den 6 Febr.) begåfwo wi oss på resan till . , fiskal, prester, borgare och bönder i stora skaror; somliga körde med häst och somliga med rehn, somliga rännde. Presterna woro 4: Bur- man, , Rhén och jag; härtil kommer studeranden . Borgarne woro de 7 ofwannämnda handlandena från samt några handelsbetjenter. Herrar Hofwerberg, , Genberg och Helleday 23 1831 (utgåva ) s. 60 f., 93, 101, 104, 107 ff., 185. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker icke att förglömma. Wi alla körde med häst, utom några af handels- betjenterne, som körde med rehn. Största delen af den menige allmo- gen bestod af lappar, hwilka, ehuru nu till det mesta med sina rehnh- jordar stadda inom och pastorater, dock nu begåfwo sig till sina fäders stad, , att blifwa beskattade. De körde dels med rehnar, dels rännde de. Somliga skjutsade ock borgarlass, det är handelsmännens medförda waror såsom mjöl, salt m.m. Till en del forslades dessa af bönder från Pitå och Arwidsjaur med hästar. I de wilda skogarna uti socknarna på nedra landet var lapparna dock, säger , så kringspridda att de inte hade någon kun- skap om varandras tillhåll och själv hade svårt att veta var han skulle söka dem. Här och var lämnar han dock uppgifter om platser han besökt och träffat samer. Han besökte bl.a.samer som fanns runt , framför allt på Pitholmen och han var också i , som var en del av socken.24 lämnar i sin reseberättelse Resa genom och vissa uppgifter om vinterflyttningarna. Han säger att lapparna i om vintern tågar ned till och lapparna i till Skellef- teå och socknar. Om ett oväntat möte med samer och renar i dessa trakter berättar också den engelske resenären . reste han längs och söder om inträffade något som han inte väntat sig:25 Before we reached , when thinking about Laplanders or rein- deer, which I fancied had been left now far behind, we were suddenly surprised on passing through a large pine , by appearance of a herd of some hundred deer, crossing the road a short distance before us, and feeding on each side of it as we passed. They seemed quite unattended and we could not discern any appearance of the Laplan- ders´ tent. On arriving at , where we changed horses, the people of the house were ignorant of there being any Laplanders near them, and did not much like the idea of having them for neighbours. I found, from the snow being removed where we had seen the deer, that there was great abundance of their favorite moss, which had attracted them to the spot; and the Laplanders belonged probably to or Lapmark, and had come for the purposes of trade and puchasing necessaries. Forskaren har gått igenom domböckerna med avseende på frågor rörande samernas förekomst i socken 1700– 1833 s. 167. 25Arthur de Capell , A in Lapland and with various observations relating to Finmark and its inhabitants (1827) s. 567. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Enligt honom kom samer från och senare även från ner till kusttrakterna, där de gav anled- ning till ett antal tvister som speglas i domböckerna.26 1873 fanns det i socken 499 skogslappar fördelade på 36 skatteland och 66 skattelappar. Någon uppdelning i byar fanns enligt honom inte. flyt- tade många av lapparna ända ned till kusten. De fleste renarne till- höra bönder i och , hvadan de fleste Arvidsjaurs- Lapparne blott äro renskötare; någre sjelfegande finnas vid elf. I socken fanns enligt samma källa 503 lappar varibland 44 familjer var fjällappar och nio skogslappar. Det fanns fyra byar med fjällsamer: Arvas (eller Låkteå), Bartute (eller Norvestbyn), Semisjaur och Njarka (eller Sörvesterbyn). De två förstnämnda byarna flyttade enligt aldrig nedanför lappmarksgrän- sen. Av Semisjaurs och Njarks samer flyttade inte alla, men månge ända ned till Bottenhavskusten. upp- gift – byggd på uppgifter från H. A. – fanns det endast , då det fanns gott om varg eller då betet blev svåråtkom- ligt, godtagbara skäl för så långa flyttningar. ansåg dock att sådana år var sällsynta och att den egentliga drivfjädern var lap- parnes eget begär att komma ned till kustens behag och brännvin. Beträffande skogslappar säger att några av dem, de som bodde vid älv, stannade vid sina lappskatteland . De andra flyttade till kusten, främst därför att de skötte renar åt bönder och handlare vid kusten. Att vissa samer i flyttade till kusten bekräftas även av ett brev till landshövdingen skrivet av länsman i . Skogslappar och de, som vårda renar åt kustlands- bor, hafva i allmänhet för sed att hvarje vinter flytta med sina renar ned till kustlandet, hvaremot de öfriga vanligen stanna quar inom område, såframt renbetet här är tillräckligt. Inträffar åter att betet är dåligt i , men bättre nere vid kustlandet, så blir nedflyttningen allmännare.27 Utförligare besked får man av efterträdaren i , länsman Bucht, som 1891 i en skrivelse till beskrev arjeplog- lapparnas vinterflyttningar.28 Enligt honom flyttade skogslapparna 26Per 1998 s. 55 ff. 27Norrbottens länsstyrelses landskanslis arkiv EXXII:1 (HLA). 28Nb länsstyrelses landskanslis arkiv DV:3b Handlingar till femårsberättelsen 1886–1890. 1891 HLA). Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker ned till , och socknar utom den lapp som bor i som flyttade till eller . Enligt länsmannen var dessa lappar andras drängar emedan den renmagt de hålla i vård hufvudsakligen egs af Arjeplougs, , , , och Piteåbor. I fanns också fjällappar. De höll till runt sjöarna i och gick endast undantagsvis in i socken. Även dessa hade skötesrenar för personer i och , men allra mest för norr- män. Semisjaur samt Njarg eller Sörvesterbyn lappbyar brukade enligt länsmannen nästan aldrig flytta utanför socken (avvikande uppgift alltså jämfört med ). Luokta lappby hade vanligen sina vinterbeten i och Älvsby socknar. I Luokta lappby fanns emellertid några skogslappar, bosatta vid Eggelats, som brukade flytta ned till Älvsby och socknar. hade en del lappar enligt länsmannen flyttat ända till stad och Kallaxheden. Även dessa lappar hade skötesrenar, dock främst för Arvidsjaurs- och Älvsbybor. Mahas- vuoma eller Norrvästerbyn flyttade ned mot socken men inte längre. Lappfogde gjorde 1893 en resa för att utröna i vad mån det i och socknar fanns betesmöjlighe- ter för de karesuandolappar som blivit utestängda från sina beten i . I undersökningen kommenterar han orsakerna till arje- plogslapparnas långa flyttningar. Han skriver att det råder brist på renlav och mycken och tät granskog från till Arvidsjaur- gränsen. Vinterbetesmarkerna är med andra ord dåliga. Däremot är de goda vid kusten. Lapparna skulle inte underkasta sig de mödo- samma flyttningarna om de inte var nödvändiga. Att flyttningarna skulle bero på begär att komma i beröring med bofaste på platser der god tillgång på brännsvin finnes, som det ofta påstods, avvi- sade han som mycket litet med sanningen öfverensstämmande.29 Inom socken fanns enligt betänkandet 1883 fem lapp- byar (Låkteå, Norrvesterby, Sörvesterby, Semisjaur och ). Låkteåsamerna höll till i områdena strax väster om vår- och höstbetena och gick sällan ned i och aldrig till kustlandet. Även lapparna i Norrvästerby, även kallade Bartute- lapparna efter de fjäll där de hade sina vår- och höstbeten, höll sig inom socknen och flyttade aldrig ur . 29 länsstyrelses landskanslis arkiv EXXII:2 (HLA). Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Beträffande Semisjaur-samerna säger betänkandet:Inemot jul lemna dessa lappar sina visten och flytta längre österut in i skogs- landet. Inträffa ogynnsamma betesår i , flyttar en del af dem ända ned till kusten inom , men i allmänhet göra de ej längre flyttningar utan hålla sig vanligtvis inom socknen. De av samerna i Sörvästerby som hade renar i vård för bofasta i svenska kustlandet brukade däremot ofta flytta ned mot kusten, för så vidt de erfara, att betet derstedes er godt; de deremot, som icke hafva sådana skötningsrenar, quars- tanna inom och inom församlingen, såvida de icke nödgas draga mot kusten till följd af att antingen renbetet blifvit förstördt genom att is betäckt marken eller till följd af att vargar uppträda i fjälltrakterna. lappby utgjordes enligt betänkandet uteslutande av skogslappar. De flyttade i regel ända ned till kusten dels i och dels i . En stor missräkning är för dessa Lappar, om de nödgas quarstanna inom . Så inträffar, då renlafven i kustlandet genom isskorpa på marken, hård skare m.m. blir oåtkomlig för renarne. Orsaken, hvarföre skogslapparna med sådan begärlighet söka kustlandet om vintern, är dels den att de sköta renar åt allmo- gen inom de trakter, der de hafva sina vanliga vinterstamhåll, dels den att de inom kustlandet med större lätthet vinna avsättning för sina tillverkningar af lappskor, tåg eller andra varor, i hvilkas för- färdigande de ega skicklighet, dels att de derigenom kunna för billi- gare pris än i tillbyta eller tillhandla sig de produkter, mjöl, tobak, kaffe m.m., som för dem äro nödvändiga, dels ändtli- gen att Lapparne af kustlandsbefolkningen mottagas och omhuldas med välvilja, hvilken de i allmänhet icke röna af de bofaste inom . En ytterligare faktor som kan ha påverkat förhållan- dena nämns. Många nybyggare hade kommit i besittning av stora renbetesland inom skogslandet, vilka tidigare ägts av skogslappar och för vilka de med dessa deltog i betalningen av lappskatten. På dessa renbetesland upplät nybyggarna till vinterbete mot betalning och beskatta dem dervid oftast öfver höfvan. Inom socken fanns enligt betänkandet en enda lappby, lappby. Den omfattade även kapellför- samling (som först överfördes till ). De två socknarna uppges ha varit indelade i 36 lappskatteland, men många av lapparna hade nedsjunkit till att vara bara fiskarsamer eller övergått till att bli nybyggare. Många av lappskattelanden hade Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker därigenom blivit utan innehavare och användes antingen av andra samer som var i behov av ökat utrymme eller användes inte alls. Enligt betänkandet höll sig de lappar som fanns i landen kring älv om på sina lappskatteland. Övriga skogslappar i flyttade vanligen ned till kusten på samma sätt som skogslapparna i socken. Frågan om vinterflyttningarna togs upp även av kom- mitté.30 Följande uppgifter lämnades: Luokta (l. Arvas): vissa år några till , andra till och , ehuru ytterst sällan, till . Norrvesterby (Bartut): Lämnar vanligen ej , sällan socknen; flyttar en del nedåt , något sydligare än Luoktalapparna. Semisjaur: Flyttar ej ifrån under fördelaktiga år, men under svåra år, ehuru mera sällsynt, drar de ned till Drängsmark i och till . Sörvesterby: Flyttar i allmänhet ej längre än till kyrk- plats, men ned efter älv och till . (skogs- och fjällappar): Flyttar ej utom , men till . Skogslapparna flyttar i allmänhet inte utom socknen, där försökt kvarhålla renarna; vissa år har de nödgats flytta till , och . (skogssamer, delades 1887 i tre samebyar), nämligen: Malmisjaur (älv): Stannar i allmänhet på sina land, men har börjat flytta nedåt . (älv) samt Mausjaur (älv): Vandrar dels inom Norrbottens kustland nedåt och till Nederluleå, dels inom nedåt och . Uppgifterna ingår i protokoll från det sammanträde med före- trädare för berörda socknar samt samerna inom som hölls inför kommissionen i . De avviker som synes på åtskilliga punkter från uppgifterna 1883. För- hållandet är inte unikt. Rennäringen är en föränderlig näring och det är mycket svårt att få grepp om dess utövning över . 30 konseljakt vol. 1a-1b (RA). Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Intressant är vilka socknar som var representerade vid mötet. Det var , , , , , socknar samt Pitholms by. Som representanter för grannsocknarna deltog före- trädare för och socknar i . Vid mötet diskuterades en av kommissionen utarbetad PM i 18 punkter, varav en angick vinterbetena. Fjällapparnas företrädare ansåg att det var nödvändigt för dem att under dåliga år flytta ned till kustlandet, men antydde att flyttningarna möjligen kunde inskränkas till trakten av .