sou · GUB314d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Övriga lappar förklarade, att då laven i mellanområdet ofta var svår för renarna att komma åt, var det omöjligt för dem att avstå från rättigheten att flytta till kusten. De företagna flyttningarna till Nederluleå (Kallaxheden) berodde på att betet börjat saknas i de trakter, där lapparna under föregående vintrar uppehållit sig. Lappfogden inty- gade riktigheten i dessa uppgifter och tillade, att renbetet i allmänhet börjat avta i tidigare använda trakter och att det därför var nödvändigt för dem att flytta till andra områden, där bete i rikligare mängd fanns att tillgå. Inte heller kustsocknarnas ombud ansåg att lapparnas flyttningar till kustsocknarna kunde upphöra eller inskränkas. De menade inte att flyttningarna förorsakade någon olägenhet för kustborna under förutsättning att samerna höll ordentlig ordning på sina renar. Sockenombudet från (där den för renbete ofta utnyttjade Drängsmarksheden ligger) gjorde dock den markeringen, att kust- flyttningarna inte var nödvändiga under goda år. Däremot kunde de inte undvikas under dåliga. Pitholmens byamän hävdade däremot i en särskild skrivelse till mötet att de hemsöktes av tusentals betande renar och att dessa orsakade stor skada på ungskogen. De klagade dessutom över att många av renarna lämnades kvar över sommaren och då åstad- kom stora skador på åker och äng. I äldre tid hade samerna visserli- gen också kommit till området vissa år, men då spelade skadorna på skogen inte så stor roll. Dessutom fick samerna alltid förhandla med markägarna och betala en en viss avgäld för betes- rätten. Men efter lapplagens införande pocka lapparne på att få misstyda densamma så, som skulle den medgifva dem sedvanerätt der de icke haft sådan förr, men der de fått för vissa tillfällen med- gifvande att få vistas emot öfverenskommen afgäld. Pit- holmsborna yrkade på att sedvanerätten alldeles skulle upphöra, åtminstone inom kustlandet och på mark, som blivit skatteköpt utan villkor. De hävdade också att av de 16 lappar som under årets Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker vårting blivit sakförda för att ha lämnat kvar renar över sommaren, var tolv bofasta och endast fyra nomadiserande. Det kan i sammanhanget anmärkas att Pitholmens protester san- nolikt var direkt föranledda av det olyckliga . Det var ett uselt renbetesår vilket otvivelaktigt medfört att mängder av renar strömmat ned till kustsocknarna, där samerna i stor utsträckning tappat kontrollen över dem. Mot den bakgrunden är det överras- kande att så många kustsocknar ändå försvarade sedvanerätten vid mötet . På , och karta 1914 (karta 7.7.5) över nuvarande landfördelningen inom de norrbottniska lappby- arna finns inritat ett område för skogslapparnas vinterbeten som sträcker sig från norr om till Gumboda i socken i i söder. Utsträckningen motsvarar vad som framkom av intervjuer. Samerna (nr 52, 53, 54, 56, 60) uppgav vid dessa att man förr hade flyttat så långt men att de slutade därmed omkring . Som en viktig förklaring angavs att familjerna inte längre följde med på de långa flyttning- arna och att man inte längre bodde i medförda kåtor. Som särskilt viktiga betesområden utpekades norr om och Drängsmarksheden, Frostkåge och Medleheden utanför . Enligt karta 1919 hade fjällapparna från flenområden ut till kusten norr om . Områden söder om denna älv disponerades däremot av Granbyn och Ranbyn i . Skogslapparna från gick enligt Berg- ströms karta inte längre ut mot kusten än och i Väs- terbotten. Hans uppgifter om dessa skogslappbyarnas betesområ- den är dock svårtolkade. Bäst kände han till förhållandena i Väster- bottens län (se karta 7.7.6). utförde –1931 mycket grundliga intervjuer med äldre samer i . Man frågade bl.a. om betesförhållandena , 1890 och 1900. Tidsavståndet var naturligtvis stort. Å andra sidan framstår uppgifterna i sin stora detaljrikedom som mycket sakkunniga. De intervjuade samerna redogjorde mycket ingående för var flyttningsvägarna gick. Lapparna från Mausjaur uppgav att de vissa år varit i olika trakter längs kusten från i söder till norr om i norr. Östra och uppgav att de en del år varit vid och Dalbomyran sydöst om , Jävre öster om och på Kallaxheden öster om . Maskauresamerna uppgav sig på motsvarande sätt vissa år ha haft vinterbeten i , Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker och Falmarksheden samt på Drängsmarksheden i norr om . Enligt sagesmännen försvann en stor del av norr- bottenssamernas flyttningar till i och med att renbeteslag förbjöd bofasta i sistnämnda län att ha skötes- renar. Samerna var då inte längre välkomna. Helt upphörde flytt- ningarna dock inte. De har fortsatt till Drängsmarksheden, Medle- heden och andra områden norr om och även till områden söder därom. lappkommitté försökte inte bara utröna äldre flytt- ningsmönster i . Den försökte också klargöra och reglera de problem, som var föranledda av dislokationen av samer från och . Vid flera sammanträden och 1935 försökte kommittén fördela vinterbetesmarkerna mellan samerna så att konflikter skulle undgås. Full enighet lyckades man aldrig uppnå, men det är uppenbart att kommittén räknade med att sedvanemarkerna sträckte sig ned till Bottenhavskusten. Största konflikten gällde hur långt söder om skogssameby- arna i hade rätt att gå med hänsyn till de anspråk som Rans och Grans lappbyar i hade i det området. Utredningen löste problemet genom att i sitt betänkande komma med ett förslag. Detta tog främst sikte på vinterbetesområdenas fördelning i nord-sydlig riktning, men tar också tydlig ställning till hur långt ut mot havet vinterbetesområdena sträckte sig. Fördel- ningen var följande:31 1.Maskaures sydgräns = Västerbotten-lapparnas nordgräns: – Kokträsk – Mörttjärn – Grundträsk – Mensträsk – östra – – Bjurträsk – Kedträsk - mellan och till – Röjnoret – Orrträsk – Gummark – Gummarksnoret – . 2.Maskaures nordgräns = Mausjaures sydgräns: 3.Mausjaures nordgräns = Svaipas sydgräns: Boksel – Svanträsk – Djupträsk – Klintträsk – efter myrarna i rät linje till Lillån – denna till Klintån – denna till Stavaträsk – därifrån efter ned till den punkt, där sockengränsen mellan Fällfors och lämnar älven, därefter sockengränsen mellan Fällfors och och samt och ned till havet. 31 SOU 1936:23 s. 209 f. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker 4.Svaipas nordgräns = Rasjvertas sydgräns: – södra sidan av ned till Hobergsliden – Furuliden – Klöverfors – Drängsmark (i stort sett vattendela- ren mellan och älvar). 5.Rasjvertas (Semisjaur Njarg) nordgräns = Siodats och Fjällbonäs sydgräns: Gesikberget – Hemberget – Antakberget – Skyberget – Storkaxen – Kåtaberget – efter länsgränsen – – Maltjärnliden – Fällforsliden – Degerberget – – där- ifrån efter landsvägen ned till kusten. 6.Sioldats och Fjällbonäs nordgräns = Tjidtjaks och Ståkke- Malmesjaurses sydgräns: – Lomträsk – Njallejaur – Grundsel – södra kanten av Kantabergen – efter lidlandet till Gammelträsk ovanför Stor- sund – – Tällträsk – ned till kusten. 7.Ståkke-Malmesjaurs nordgräns = Luokta-Mavas sydgräns: Vattendelaren mellan och , dock med rätt för fjällapparna att använda även landet mellan vattendelaren och för genomflyttning samt genomförande av erforder- liga skiljningar. förslag till uppdelning av vinterbetesområdena antogs slutligen 1951.32 Den ansågs i huvudsak vara gällande ännu 1970.33 I remissvaren på betänkandet togs vinterbetesfrågan i upp av lappfogdarna i . De påpe- kade att Maskauresamerna intill 1895 utsträckte sina flyttningar ned mot , , mot och ända ned till . Sedan kom ett 40-årigt uppehåll men 1935 hade de enligt lappfogdarna åter varit där. Under mellanliggande år skulle västerbottensbyarna endast ha utnyttjat området två gånger, 1912 och 1918. i bestred genom lappfogde Hil- ding att norrbottenslapparna hade några rättigheter i 32 Lappfogden i östra distrikt : 3 (HLA). Förslag av lappfogden ang vinterbetesmarkernas fördelning i . 33 Partiell redovisning av pågående inventering av tillgängliga vinterbetesmarker för lapp- byarna och kommuner. Promemoria från Lappväsendet i Norr- bottens län i Svenska delegationens för förhandlingar med ang. ny renbeteskonvention 1967 (YK 2010 i RA) vol. Även i en PM (s.11) i Renbetes- marksutredningens arkiv (YK 2284, RA) sägs att indelningen fortfarande i stor utsträckning faktiskt iakttogs av samebyarna, men att den var i behov av revidering. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Han hänvisade därvid bl.a. till den utredning m.fl. genomförde 1912 och vars resultat redovisas på kartan 1914.34 Hän- visningen var i grunden felaktig eftersom intervjuun- dersökning inte innefattade några norrbottenslappar, endast väs- terbottenslappar. Resultatet av diskussionerna blev att Maskaure tilldelades de angivna betesområdena söder om . Södra vintergruppen av Svaipa lappby tilldelades, enligt uppgift av i , i särskild ordning områden söder om . Beslutet överprövades och fastställdes av Kungl. karta 1945 visar endast övergivna flyttleder som går ända ned till kusten. Däremot gör de av honom markerade vin- terbetesområdena det. Texten i hans bok överensstämmer inte rik- tigt med kartan. Om de olika fjällappbyarna skri- ver han följande: Luokta-Mavas: Vinterland utmed älv ända till kusten, dock huvudsakligen i området söder om och . Semisjaure-Njarg: Vinterland områden kring de nedan angivna vintervistena (Laver, Petbergsliden, , Arvidsträsk, , Mandjärv, Korsträsk, Grundsel, Nattberg, Pitholmen, Jävre- udden, , Tälträsk, Persberg, och Pitsund) ända ut på Pitholmen och Jävreudden vid . Svaipa: Vinterlandområden kring de nedan angivna vintervistena (Hobergsträsk, Stavaträsk, Källheden, Myrheden, Fällfors, Tåme, Svanträsk och Drängsmark m.fl. ställen i skogslandet) sträckande sig ända ned till kusten norr om . Mankers bok i uppger att Maskaures () lappbys vinterbetesområde sträckte sig ned till kustlandet söder om . Östra Kikkejaurs vinterbetes- område gick ner till stambanan, vid behov vidare nedåt kustlandet. hade sitt vanliga vinterbetesområde neråt Kåtase- let men kunde också vid behov flytta ned mot kusten. Mausjaur hade enligt Manker sina vinterbetesområden nedanför lappmarks- gränsen kring , men ibland kunde lappbyn gå ned till kusten kring Storkåge och . tilldelar Svaipa sameby vinter- betesområden som ganska nära sammanfaller med dem som Man- ker markerat. En viktig skillnad är att Medleheden placerats i ett område som ligger skilt från Drängsmarksheden. 34 konseljakt nr 65 (RA). SOU 2006:14 Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker De nordligare lappbyarna som är Rashverta (Semisjaur-Njarg), Östra och går enligt denna karta, till skillnad från Svaipas område, inte helt ut till kusten utan stannar någon mil innanför. förhörde sig emellertid 1961 hos samebyarna om deras normala vinterbeten. Semisjaur Njarg uppgav att byn vissa år också kunde gå längre ut mot kusten och senast varit på Pitholmen 1955, underförstått att byn varit där även tidigare. I en promemoria som utarbetades för utredningen med anledning av förslag till ny konvention med finns en karta som visar vinterbetesmarkerna för samebyarna och . Markerna går fram till Klöverträsk och men inte ut på Pitholmen eller Kallaxheden. Det verkar vara frågan om de ordinarie betesområ- dena, inte reservbetesområden. Det kan mycket väl vara denna kartbild som återspeglas karta som i så fall speglar för- hållandena sådana som de uppfattades i början av 1970-talet.35 Vid intervjuerna med samebyarna i samband med den fysiska riksplaneringen 1973–1974 (se avsnitt 7.6.9) uppgav Västra Kikke- jaur skogssameby att den vissa år använde Pitholmen och områdena norr om . uppgav att byns sedvaneland gick ned till kusten och utpekar särskilt , och Pit- holmen. Luokta-Mavas fjällsameby uppgav sig under dåliga betesår ha varit i Kallaxområdet, men störts av intrång från flygplatsen. Man betade nu fläckvis på ömse sidor E4:an. Semisjaur-Njarg fjäll- sameby uppgav att området mellan odlingsgränsen och lappmarks- gränsen var skogssamebyarnas område, som de endast fick stanna i för genomflyttning. Byns vintervisten låg i , Grundsel, Åselet, Grönbo, Arvidsträsk och Fällfors, men vissa år vid dåligt bete gick man enligt byns uppgift ut på Pitholmen. Docent vid universitets geografiska institution utförde undersökningar i skogssamebyarna som resulterade i departementsutredningen . Markanvänd- ning, markanvändningsproblem och näringssituation (Ds U 1981:10). Han redovisar i den olika samebyars betesområden, delvis på grundval av material som togs fram under arbete 1973. Hans uppgifter är följande: Normalt uppsöker man vinterbete strax nedanför stambanan och Bolidentrakten. 35 Utredning 1971 med anledning av förslag till ny konvention med . (YK 2573 i RA) vol.1. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker utsträcks flyttningen till Medleheden och Vitberget strax utanför , eller trakten av och . Den längsta flytt- sträckan blir . fördes halva hjorden på norra sidan av älven ovanför , medan halva stannade inom samebyn. Enligt utredningens diagram och kartor hade Ståkke mycket långa flyttvägar som sträckte sig ner till kusten vid . har flyttningen sträckt sig ned till Hednäs nedanför Klubbfors. Vid sämre betesförhållanden flyt- tade man ner till Tåme och Pitetrakten. Det var dock . Vinterbete utnyttjas vid normala förhållanden strax nedanför stambanan. På vinterlandet nedanför stambanan har man inga fasta anläggningar, endast tillfälliga. med sämre betesförhållanden uppsöker man bete i trakterna av Ståck- bäcken, , Fagerheden och Pitholmen. Har långa flyttningsvägar mellan sommar och vinter- betesland. Avståndet är För sex–flyttade man ibland längs och över vid . följer man södra sida direkt ner till kraft- station, vilket tar . Området mellan lappmarks- gränsen och kan inte användas, eftersom Malårenar betar där. Från Malån till går ett spärrstängsel. Mellan detta och stambanan har man ett mycket värdefullt betes- område där renarna kan beta och vila efter den långa flyttningen. Man brukar komma dit . Stamba- nan passerar man normalt . nedanför banan finns en samlingshage. Så stannar man på hedarna nedanför ungefär . Vinterbete brukar utnyttjas i trakterna av Finnfors, Krångfors och ner till Ragvaldsträsk vid gamla . Den tidigare nyttjade Falmarksheden är stängd av . Andra hedar är förtärda av svavelutsläpp från och annat som förstört renlaven Vinterbetesmarkerna har flera goda hedar, men de är smala och trånga och hårdbetade Maskaure anser sig inte ha några andra problem med fjällbyarna på vinterbetet, annat än med Blindgruppen från Svaipa, som man anser flyttar litet hur som helst. Det gäller alltså det vanliga problemet med flyttningsvägarna. Maskaure vill ha fastställda flyttvägar, men har inte fått myndigheternas gehör för detta. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker karta skiljer sig från renbetesmarksutred- ningens karta 1966 främst genom att den fyller ut tomrummen mellan sistnämnda kartas betesområden. Därtill gör den några tillägg. Vid , och nordväst om har den lagt in betesområden som betecknas som viktiga och som inte finns med på den förstnämnda kartan. Tillförordnade lappfogden beskrev i sin årsberät- telse 1915 på ett fint sätt vinterbetenas problematik i . har renbetningen å vissa trakter erbjudit ganska bety- dande svårigheter. Inom den mellersta delen av (trakterna ovan och ) förekom nämligen ganska betydligt med flen i synnerhet å de till renbete mest lämpade jämna tallmoarna. Genom lämpligt anpassade flyttningar ha emellertid lapparna rett sig väl ur dessa svårigheter Mot de ovan skildrade förhållandena ha lapparna under sina flyttningar reagerat på väsentligt olika sätt. Såsom huvudsak för nedflyttningen stod att söka undvika det ovannämnda flenområdet i mellersta delen av . Det fanns härför tvänne utvägar, nämligen dels att stanna med renhjordarna ovanför detta bälte i när- heten av fjällen, dels att flytta öster om detsamma, mot havskusten. Den förra utvägen valdes av lapparna i Grans lappby (vistades huvud- sakligen kring ), Umbyn (vistades huvudsakligen kring ) samt delvis Vapstens by (huvudsakligen samma trakt som föregående). Den senare utvägen valdes mest utpräglat av Rans lappby (vistades huvudsakligen i närheten av Skel- lefteå och städer). Ävensom flyttade lapparna i norra och södra lappbyar långt ned, dock huvudsakligen endast till trakterna kring lappmarksgränsen. Blott 3 familjer från södra lappby flyttade ända ned mot havskusten (nedre delen av ).36 Lappfogdarnas årsberättelser från är ofullständigt bevarade, men i Renbetesdelegationens arkiv och Civildepar- tementets arkiv finns några från tiden . Lappfogden rapporterade i årsberättelserna 1896, 1897, 1899, 1903, 1906, 1907, 1908, 1914 och 1915 att lapparna flyttat ned till sock- narna i nedre landet. Inte alltid preciseras vilka socknar som avses. Ofta rörde det sig om socknar ett gott stycke från kusten såsom 36 arkiv FVb: 1 Årsrapporter från lappfogdarna 1913–1919 (RA). Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Vissa år förekommer dock preci- seringar som visar att det rörde sig om rena kustområden. 1906 berättade lappfogden att Ranbyns renar hade varit nära att drunkna på återfärden från i havet utanför . hade vilhelminalapparna varit nere dels i norra kustom- råde och dels i och socknar i . 1914 hade lapparna besökt sina gamla betesmarker inom , , , , och samt Anundsjö, Trehörningsjö och socknar i . Tre av södra lappbys renägare hade utsträckt flyttningen ända till trakten av och Örnsköldsvik.37 har efterlämnat dagböcker från sin tid som lappfogde i . De ger intressanta inblickar i denne verksamme mans liv. , då han blivit lappfogde, började han skrivandet. Det framgår tydligt att han lade stor vikt vid att försöka ta reda på var samerna i de olika same- byarna befann sig på vinterbete. Det är en primär källa som ger en god bild av läget som präglades av dåliga vinterförhål- landen.38 Under detta år höll flertalet västerbottniska grupper till nära kusten – i Häggnäs nära , , Yttertavle och nära och i Krångfors nära Medleheden vid . I Renbetesdelegationens 1913 arkiv ingår också dagböcker som fört på sina resor. Hans noteringar ger samma bild av flyttningsmönstren som lappfogde årsberättelse och dagböcker 1915. noterar efter ett samtal med härads- skrivaren att en lapp från flyttat med sina renar till vid kusten. Han sammanträffade med lappfogde och några lappar från Granbyn, Umbyn och Vapsten. De var alla överens om att de sorselelappar som flyttat längst ut i kustlandet skulle komma att klara sig bäst, medan de som stannat upp i inlandet gick en svår vinter till mötes med många döda renar.39 De samiska vinterflyttningarna har i på ett mera detaljerat sätt än i andra län reglerats i samebyarnas byord- ningar. De nu gällande fastställdes av den 10 novem- ber 1945 och tillkännagavs genom länskungörelser (landskansliets länskungörelser nr 93–99). Bakgrunden till dessa byordningar är ganska intressant. Förslag sändes på remiss till de 37Renbetesdelegationens 1913 arkiv (YK 1766, RA) vol. 38Erik arkiv vol. DI: 1 (i ). 39Renbetesdelegerade 1913 (YK 1766, RA) vol. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker olika lappbyarna och sammanträden hölls med dessa inför länsnotarien eller landssekreteraren. Lappfogde medverkade jämte berörda lapptillsyningsmän. När lapparna i Umbyn och Vapsten hade synpunkter på gränsdragningarna nedom Lyck- sele meddelade lappfogden att den föreslagna gränsdrag- ningen mellan ifrågavarande lappbyars betesområden följde doktor gränsbeskrivning (karta, se 7.7.6), vilken dock beträffande betesområdena nedom odlingsgränsen inte var att betrakta som absolut exakt. Vissa trakter hade nämligen av ålder gemensamt utnyttjats av de båda lappbyarna. Av ett missiv från lappfogden till framgår att för- slag också framfördes om att byområdenas indelning på vinterbe- teslanden skulle uteslutas ur byordningarna. Detta måste enligt lappfogden avvisas icke minst med hänsyn till önskvärd unifor- mitet mellan de olika byordningarna. I praktiken hade han dock en mera pragmatisk inställning. Några samer från Rans lappby hade för honom påpekat att socken borde räknas till byns vinterbetesområde. Lappfogdens svar var att därest lapparna från byn av sedvanerätt brukat låta renarna beta inom socken så förelåge intet hinder för dem att fortsätta härmed om så skulle visa sig nödvändigt. I sin missivskrivelse till poängterade han, att han inte hade någon invändning mot att jäm- väl socken upptages bland de kustsocknar, där Rans lappby har rätt till vinterbetning. Så blev också fallet i den slutliga länskungörelsen. Det bör anmärkas att beslutsakten inte bär spår av att förslagen sänts på remiss till företrädare för markägare och heller inte, vilket vore tänkbart beträffande vilhelminalapparna, till i . Förmodligen sammanhänger det med att läns- styrelsen betraktade hela kustområdet ner till som sedvanemark enligt lag och dess förarbeten.40 De äldsta uppgifterna om samernas i flyttningar finner man, liksom på många andra håll, i det kyrkliga arkivmateri- alet. Att prästerna i och församlingar var mycket irriterade över de långa vinterflyttningarna framgår av flera visita- 40 länsstyrelses landskanslis resolution samt besluts- akterna i landskanslis arkiv vol. DXX: 51 (HLA). Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Vid visitation i klagade prästerskapet således över att lapparna var tröga att komma till kyrkan och i synnerhet de, som i senare åren tagit sig före, att flyttja långt in i Socknarne neder på landet. Mycket upplysande är ett visitationsprotokoll . Pastor i framhöll vid visitationen att Ran- och Gran- bylapparna flyttade nedåt landet ända till och socknar (samma uppgift finns i visitationsprotokoll i (). Kyrkan i stod därför ofta tom från andersmäss () till vårböndagen (omkring ). Pastor hade enligt uppgift sänt en klagoskrivelse över detta till vilket skulle ha lett till att i hade utfärdat en kungörelse av innehåll att sorselelapparna förbjöds att utan skälig orsak bortflytta från sin församling. Förordningen hade dock inte, påpekade pastor i , hävdats med eftertryck. Enligt honom var en av orsakerna att lapparna vid den årliga lappmarknaden inte kunde förse sig med alla de varor de behövde , varför de måste ned till kusten för att handla. I synnerhet, tillägger han, är fiäll Lapparnes ursäkt at the måste söka sig nedåt Landet på allmänningar där the få ligga, utan at betala landtägaren lega. Och som i dessa delar ligger grunden till Lappars bortflyttiande ifrå Kyrkan redan vid Anders- mässotiden, så blir thet ock fåfängt, at wänta häruti någon ändring, förrän tiänliga utwägar tagas til slika ursäkters häfwande och förebyggande.41 Det kyrkliga materialet kompletteras av en berättelse om lappar och nybyggare av är, skri- ver han, lappmarkerna i ändock intet tillräckelig, utan effter erhållit lof af bönder som hafwa widsträckt utmarck, emot en half eller fierdendels rens och några ostars gifwande, går ned på det bebygda landet och nästan till Östersjökanten med sina renar. Beträffande relationen till andra lappar berättar , att lapparna i Vapst- och Ranbyn samt några i Granbyn saknar skatt- land i skogsbygden och således eget vinterbete. De måste då leja af Uhmeå och Granbyens lappar som äro fattigare på renar, men 41Direktionen över ecklesiastikverks handlingar –1767 (RA). 42Utgiven i Arkiv för norrländsk hembygdsforskning 1919 s. 68 ff. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker hafwa stora skatteland. Liknande uppgifter finns i lappmarksbeskrivning från 1670-talet.43 Lundaprofessorn har i sin Resa genom lappmarker 1832 några kortfattade uppgifter om samiska flyttningar i län.44 Hans sagesman är kronolänsman- nen i och distrikt, , som han i boken ägnar en lång och lyrisk levnadsbeskrivning. var en stark främjare av kolonisation och en närmast hätsk samekritiker. Det är i mångt och mycket hans bild Zetterstedt för- medlar när han skriver: