sou · GUB368 · 2007-01-01 00:00:00 — tagit upp stiftelsens eget huvudmannaskap för museet. Analysen av DTM:s verksamhet har också visat att museets problem delvis beror på hur samordningen med föreställningarna på har skett. har inte samma akuta problem men jag bedömer inte att nuvarande verksamhetsinriktning är hållbar. Samlingsfunktionerna är tydligt underförsörjda. Bortsett från alla andra omständigheter ter det sig därutöver som mindre lämpligt att staten via stiftelserna driver två så pass närliggande verksamheter i skilda organisationer. beskriver sig självt som ett museum för dans och teater. Under utredningsarbetets gång har det visat sig att det med gällande lagstiftning inom stiftelseområdet är förenat med inte obetydliga formella hinder att förändra associationsformerna för museerna under stiftelserna huvudmannaskap. Att föra samman de två stiftelserna kan i och för sig vara rättsligt möjligt (jfr nedan avsnitt 7) men om man över huvud taget skall göra insatsen för att lösa upp de nuvarande konstruktionerna så bör det finnas en mycket klar bild av hur verksamheterna skall kunna drivas vidare långsiktigt och framgångsrikt. Detta ställer precisa krav på den organisationslösning som förordas. är i övrigt inte längre än lämplig form för verksamheter inom den statliga kulturpolitiken. Den passar inte ihop med de aktuella formerna för verksamhetsstyrning. Behovsbilden för en organisation för scensamlingar (avsnitt 2.4) anger att institutionen bör verka med en väsentligt större verksamhetsbredd än de befintliga museerna gör . Detta innebär att ett större resurstillskott skulle krävas för att Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68 122 skapa om ett förenat Teater- och Dansmuseum till en institution som svarar mot behovsbilden för en fullt utrustad . Inom det statliga kulturområdet finns 22 myndigheter, 3 bolag samt 16 andra typer av organisationer (bl.a. stiftelser) som helt eller huvudsakligen är beroende av statsanslag. Därutöver finns t.ex. regionala teater-, musik-, bibliotek och museiinstitutioner som får statsbidrag liksom ett stort antal organisationer med olika associationsform som med olika grad av permanens får bidrag genom . Kulturområdet är därmed sannolikt det utgiftsområde som har den yvigaste organisationsfloran av alla. Jag tror inte att denna organisationsstruktur gagnar kulturverksamheterna, utan att den snarare kan ses som ett uttryck för att dess verksamheter och organisationer inte får växa och utvecklas på det sätt som de skulle behöva (jfr nedan 12). Redan mängden organisationer är således ett starkt skäl för att inte lägga fram ett förslag om ytterligare en separat organisation för scensamlingar, utan i stället söka en lösning som utgår från en utveckling av den befintliga strukturen. En framgångsrik samlingsinstitution kan sägas kräva både en specialisering och en bred kompetens. Specialiseringen gäller kunskaper inom det egna sakområdet – scenkonsten och dess genrer. Den breda kompetensen behövs för att institutionen skall kunna arbeta med samlingar inom hela ABM-området – inom såväl arkiv-, biblioteks-, musei- och kulturmiljöområdena. Därutöver behövs stabila administrativa funktioner. Följaktligen blir förutsättningarna att bygga upp en stabil verksamhet för scenkonsterna väsentligt bättre om den kan knytas till en befintlig organisation dit scenkonstuppdraget naturligt kan kopplas. Detta gäller både kompetensmässigt och med avseende på ekonomisk realism. Förhoppningsvis har utredningen genom de analyser har redovisats (avsnitten 3 och 4) lämnat goda argument för dessa slutsatser. Under alla omständigheter anser jag att man för en organisation för scensamlingar bör söka anknytning till någon av kulturområdets befintliga myndigheter. Det optimala resultatet bör således vara om följande kan uppnås: SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna 123 att Teater- och Dansmuseerna kan till en stabil organisatorisk miljö där de ämnesmässigt väl hör hemma och där museernas uppgifter kan hanteras i en professionell miljö som stöder museernas innehåll, att museerna kan integreras ett sammanhang där inte administrativa och ekonomiska småmyndighetsproblemen får skymma möjligheterna till innehållslig utveckling, att organisationsmiljön kan få en sådan utformning att den naturligt kan ta ett vidare ansvar för scenkonstens dokumentationsfrågor än vad de mindre museerna kunnat göra. Men målsättningen behöver inte bara stanna vid önskvärda effekter bara för Teater- och Dansmuseerna. Vi borde också kunna leta efter och hoppas på andra effekter såsom att Teater- och Dansmuseerna skall kunna innebära ett positivt tillskott för den organisation till vilken de knyts och kunna bidra till utvecklingen av den organisationen, att samordningen skall kunna fungera som ett bidrag till förnyelsen av den nationella institutionsstrukturen inom kulturområdet. 5.3 således slutsatsen godtas att en bäst byggs upp med någon av kulturområdets befintliga organisationer som grund så kan man tänka sig att någon av ABMområdets huvudmyndigheter – , , och bildarkiv, eller något av de stora museerna – som möjliga sådana värdmyndigheter. Det ligger dock i öppen dager att en association till endera av dessa med stor sannolikhet skulle ge verksamheten en slagsida mot resp. myndighets huvudinriktning som en av de viktigaste poängerna med den verksamhet som vi här diskuterar är att den skall balansera lika över hela . Det skulle också uppenbart strida mot karaktären hos sektorsmyndigheterna att för någon av dem kräva en särskild verksamhetsfördjupning inom ett så pass specifikt område som just scenkonsterna – av alla (jfr ovan avsnittet 2.2). Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68 124 Om således denna typ av lösning avvisas så återstår det två organisationer inom kulturområdet till vilka Teater- och Dansmuseerna skulle kunna knytas. Den ena är Stiftelsen () och den andra är Statens musiksamlingar (SMS). Av dessa är av intresse redan av den anledningen att museerna så länge, , var lokaliserade till institutets byggnad. sökte sig tidigt därifrån medan Teatermuseum blev uppsagt 2001. Bakom museernas lokalisering till fanns tankar om att skulle kunna bilda grunden för ett bredare kulturspektra än ett som enbart omfattade filmkonsten (ovan avsnitt 3.6.1). Så blev dock aldrig fallet men borde man kanske gått andra vägen och byggt ihop verksamheterna i stället för att låta dom glida isär? 5.3.1 verksamhet2 tillskapades 1963 och blev formellt en stiftelse 1993. har i uppdrag att lyfta fram, stärka och utveckla filmen i kultur- och samhällslivet. Till de centrala uppgifterna hör dels att fördela stöd till produktion av svensk film samt till distribution och visning av film i hela landet, dels att företräda svensk film internationellt. bedriver också ett omfattande arbete med att bevara och levandegöra det filmhistoriska arvet och det är naturligtvis denna senare verksamhet som är av intresse för vår utredning. Institutet finansieras genom statens stöd (. ), genom biografernas bidrag (), (), () samt ett bidrag från (). Bidragen regleras genom filmavtalen. Ett nytt filmavtal slöts 2005 för perioden 2010. Det nya avtalet innebär flera förändringar jämfört med föregående avtal. Bl.a. koncentreras filmavtalet till produktionsstöd och vissa stöd till distribution och visning, medan statens insatser ökar stegvis såväl till ändamål i filmavtalet som till den filmkulturella verksamheten under 20062008. 2 Källa: Svenska Filminstitutets årsberättelser 2003, 2004 och 2005. SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna 125 Institutets intäkter fördelade sig 2005 på följande huvudändamål: produktion av ny svensk film (), publikrelaterat stöd (), distribution och visning av film (), filmkulturell verksamhet () samt styrelse, ledning och administration (). Institutet har under VD en linjeorganisation som består av en avdelning för film och publik, en för utland, en för Cinematek och dokumentation samt en för produktionsstöd. Dessutom finns enheter för information, verksamheter samt för ekonomi och fastighet. En central del av den filmkulturella verksamheten utgörs av de samlingar av film och filmrelaterat material som deponerats i arkiv av producenter eller rättighetsinnehavare. Det finns ingen pliktleverans av film på filmbas, men alla producenter som får någon form av produktionsstöd från institutet är skyldiga enligt avtal att leverera säkerhetsmaterial till institutets arkiv. Det gäller masterkopior, negativ och annat referensmaterial från vilket det går att framställa visningskopior. När det gäller utländsk film som visas på svenska biografer deponeras i arkivet genom frivilliga överenskommelser en eller två visningskopior av varje film som gått ur kommersiell distribution. I filmarkivet finns nu ungefär 23 000 filmkopior och dessutom ca 19 000 poster referensmaterial i form av negativ och masterkopior m.m. har institutet ett anslag till arkivet för att inventera och restaurera de svenska filmer som producerades på färgfilmsbas och som riskerar att blekas bort. Den verksamheten producerar ett antal nya kopior som tillsammans med annan äldre film visas i . 2003 genomfördes här ca 600 visningar. lånar också ut film. Vid sidan av visningar har institutet givit ut svenska och utländska filmklassiker på Video och DVD. är enda specialbibliotek för filmlitteratur. Bokbeståndet uppgår till ca 50 000 volymer och tidskriftsamlingen innehåller 1 200 titlar, varav 250 stycken är löpande prenumerationer. uppfyller krav på tillgänglighet och service. Inom avdelningen finns ett klipparkiv som bevakar vad som skrivs om film i svensk dagspress. Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68 126 består av dels ett mikrofichearkiv som avslutades . Det innehåller artiklar till 54 000 filmer och 16 500 personer. Dels finns en databas som innehåller ca 10 000 poster. I bild- och affischarkivet samlas stillbilder och filmaffischer till svensk och utländsk film. På Filminstitutets särskilda arkivenhet i , utanför , utförs renovering, arkivering och distribution för både och filmbranschen i övrigt. I tillhandahålls också lagerutrymmen. Totalt hyr 174 produktionsbolag, filmbolag och företag plats för sina filmer i . fick ett särskilt uppdrag att etablera ett filmarkiv i för att rädda den icke fiktiva filmen som producerats utan sikte på biografvisning. Det gäller t.ex. industrifilm och amatörfilm av olika slag. Verksamheten är igång och omfattar såväl länsvisa inventeringar av filmbestånden som restaurering av de filmer som samlas in. 2004 invigdes en ny byggnad särskilt anpassad för förvaring av nitratfilm rymma upp till film. Institutet har initierat stiftelsen med AB , Kungliga Dramatiska teatern och som övriga stiftare. Till stiftelsen har donerat en omfattande samling av manuskript, dokument och s.k. bakomfilmer. Samlingen förvaras i . Slutligen kan nämnas att har ett kostymförråd (Magasin 5 i ). På 1 600 m² förvaras och vårdas här tusentals plagg, de flesta med ursprung i film- och teatervärlden. De flesta är tillgängliga för uthyrning men delar av samlingen anses ha ett sådant värde att de skall bevaras långsiktigt. 5.3.2 och scensamlingarna Mot bakgrund av den givna presentation är det påfallande att har en verksamhet som i många avseenden innehållsligt framstår som en parallell till Teatermuseums. Den innehållsliga skillnaden är att arkiv självklart har insamling och bevarande av filmen som sitt primära samlingsområde medan motsvarande bild- och ljudupptagningar av scenframträdanden i Teatermuseums verksamhet mer varit en dokumentationsinsats bland andra. SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna 127 och sammanfattar resultatet av en filmproduktion och det blir därför självklart att den kommer i centrum för ett filmarkiv. I en finns inget motsvarande slutresultat, annat än själva scenframförandet. Därför blir samlingsintresset för andra dokument kring verksamheten större. Den stora skillnaden är dock både av kvantitativ och kvalitativ art. har alltsedan 1963 års filmreform varit ett centrum för svensk film och filmproduktion. I princip all produktion av filmproduktion för biografvisningar av betydelse har på ett eller annat sätt varit länkad till institutet, oftast som mottagare av någon form av ekonomiskt stöd. Institutet och filmbranschen har således varit fast knutna till varandra genom filmavtalen och på så sätt har institutets dokumentationsenhet blivit hela branschens arkiv. Någon aktör med en roll motsvarande finns inte inom scenkonsterna och därmed har inte heller vare sig Teatermuseum eller den vägen kunnat få en motsvarande organisatoriskt branschanknytning. dokumentationsverksamhet har därmed kunnat byggas upp med en helt annan grad av systematik och täckning än vad som varit möjligt inom scenkonsterna. filmkulturella verksamhet kostade år . medan Teatermuseum och Dansmuseum sammanlagt kostar . Jämförelsevis kan noteras att institutets filmkulturella verksamhet motsvarar av dess budget. Likväl finns en så påfallande parallellitet mellan och scenmuseernas samlingar att det ändå är berättigat att ställa frågan om hur Teatermuseum kunde vara inrymt i under , utan att för den skull någon form av institutionell samverkan eller samordning tycks ha kommit till stånd. Ingen inom respektive organisation tycks ha tagit något initiativ i den riktningen, än mindre gjort någon närmare utredning om förutsättningarna för samordning eller samgående. Ändå är det ju uppenbart att de respektive samlingsområdena i hög grad överlagrar varandra, t.ex. när det gäller de yrkesgrupper som är engagerade i film- resp. teaterproduktion liksom när det gäller litteraturförsörjningen, utbildningen, forskningen (där teater- och filmvetenskap ursprungligen bildade en gemensam institution) samt arten av de data och det material – utöver spelfilmerna – som dokumentationsinsatserna inriktas mot. Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68 128 Hur detta kunnat komma sig är naturligtvis inte lätt att svara på i efterhand men kanske ligger svaret i första hand på det organisationspsykologiska planet. skapades ungefär som förberedelse- och utredningsarbetet för det som skulle bli 1970-talets kulturpolitiska reformer drog igång. Det gjordes en särskild filmutredning men den föreslog att filmen inte skulle läggas under ansvarsområde. I realiteten innebar detta att filmfrågorna inte samordnades med de kulturpolitiska reformerna i övrigt.3 har filmområdet med som ansvarig organisation på många sätt fungerat som en särskild, specialiserad del av kulturpolitiken. i den organisationsstrukturen inte sett som sin roll att utveckla ansvarsområdet mot scenkonsterna verkar mot denna bakgrund rimligt. Fokus har varit film medan icke filmrelaterad verksamhet legat vid sidan av. 5.3.3 som möjlig huvudman för scensamlingar Det finns således många både tekniska, praktiska och funktionella skäl som talar för att en ny organisation för scensamlingar skulle kunna integreras med dokumentationsverksamhet. dokumentationsavdelning motsvarar just den typ av infrastruktur till vilken det skulle vara lockande att söka anknyta en organisation för scenkonstsamlingar. Av andra skäl skulle emellertid inte att ett sådant förslag skulle vara realistiskt. Uppfattningen om filmen som något för sig inom kulturpolitiken är således alltjämt för stark, inte minst inom filmbranschen, för att ett vidgat uppdrag för in på scenkonsternas område skulle te sig naturligt. Filmbranschens bolag är således t.ex. inte medlemmar i och det finns en uppenbar risk för att det samspel mellan samlingsorganisation och bransch som utredningen bedömt som så viktigt inte skulle kunna gå att få till stånd inom en sådan organisation. Tvärt om kanske ett avstånd mellan filmbransch och i stället skulle uppstå. skulle ett uppdrag inom scenkonsterna innebära att den nuvarande korrespondensen mellan institutet produktionsstödjande huvuduppdrag och dokumentationsverksamheten skulle rubbas. Detta skulle säkert inte gagna institutet. 3 Se prop. 1975:2, Den statliga kulturpolitiken 2, s. 233 f. SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna 129 Man kan heller inte bortse från de gångna trettio årens historia av bristande samverkan. Att nu i stället, efter Teatermuseums flytt från , skapa ett nytt samband skulle lätt kunna få karaktären av att vrida klockan tillbaka. Slutligen bör också påpekas att eftersom är en stiftelse så förutsätter också ett uppdrag inom scenkonsten att detta ligger inom ramen för stiftens ändamål som detta är beskrivet i stiftelseurkunden. Dessa omständigheter gör att inte framstår som en lämplig huvudman för scenkonstsamlingarna. 5.3.4 Film- och scensamlingar Att utredningen ändå så pass utförligt behandlat har två orsaker. Den ena är att det är angeläget att fästa uppmärksamheten på de betydande och naturliga områden för samverkan som finns för och en organisation för scensamlingar. Även om organisationerna således inte formellt bör läggas samman så finns det således alla skäl att man bör söka efter och utnyttja alla möjligheter till inbördes stöd och befruktning. Det andra skälet är att den bedömning som har gjorts om förutsättningarna för att driva film- och scendokumenterande verksamheter inom samma organisation mycket väl kan komma att ändras. Då kan det vara av värde att samordningsfrågan har uppmärksammats. Den digitala tekniken medför således många förändringar inom filmområdet. Hemmabion och dvd-mediet skapar radikalt nya förutsättningar för distribution och visning av film och detta påverkar i sin tur hela branschens struktur enligt dåvarande VD bedömning i Verksamhetsberättelse 2003. Därmed blir det också mer osäkert hur långt nästa filmavtal, efter 2010, kan följa mönstret från de tidigare. Men den digitala tekniken ändrar också förutsättningarna för filmarkiven. Film som inte produceras på filmbas, utan direkt på dvd omfattas när den distribueras kommersiellt av pliktleverans till Statens ljud- och bildarkiv. Detta i motsats till film på traditionell filmbas. En förutsättning för leveransplikten till SLBA är dock att den digitala inspelningen är fixerad till ett medium, t.ex. en dvdskiva. Än så länge är det i första hand kortfilmer som produceras Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68 130 på dvd eftersom en långfilm kräver mycket stort lagringsutrymme. Det betyder att film som migreras från filmbas till dvd också gör mycket stora informationsförluster. Att framtiden ligger i digital filmproduktion råder det knappast några delade meningar om. Däremot har traditionell filmbas egenskaper i fråga om beständighet som gör den attraktiv från arkivsynpunkt. Den tekniska utveckling kommer således med all sannolikhet att efter hand ge förändrade förutsättningar för både ansvarsfördelningen och samarbetet mellan och . Detta är man väl medveten om både inom institutet och inom SLBA. Om förutsättningarna för verksamhet ändras i en mer djupgående mening så kan detta även få organisatoriska konsekvenser. Även i detta perspektiv kan det finnas skäl att vara observant på sambandet med scendokumentationen. Man kan förutspå att även organisationen för scensamlingar kommer att få en relation till SLBA som i mycket påminner om . Detta återkommer utredningen till i avsnittet 9.2. 5.4 Alternativet Statens musiksamlingar Statens musiksamlingar är den andra organisationen inom det statliga kulturområdet som kan komma ifråga som den organisation till vilken scensamlingarna kan knytas. Om det finns ett nära samband mellan ABM-verksamheten inom filmområdet och scenkonstgen så gäller detta naturligtvis i än högre grad beträffande musik. Musiken, där den framförs levande för en publik, är ju en av scenkonsterna. Frågan om relationerna mellan , och (som ingår i Statens musiksamlingar) behandlades redan av musei- och utställningssakkunniga4. Den utredningen konstaterade att de tre i inom dans-, musik- och teaterområdet verksamma museerna är så ämnesmässigt nära sammanhörande att en fusion mellan dessa kan förmodas erbjuda viktiga fördelar. Med hänsyn till att Dans- och Teatermuseerna då flyttat in i och eftersom utredningen ansåg att gemensamma lokaler var en förutsättning för en sammanslagning lade man emellertid inte fram något förslag om en sådan. 4 Betänkandet (SOU 1973:3) Museerna, s. SOU 2006:68 Organisationsförslag för scensamlingarna 131 Jag delar den syn som redan MUS 65:s uttryckte på museernas ämnesmässiga samband men inte den utredningens uppfattning om nödvändigheten av en samlad lokallösning som förutsättning för en organisatorisk sammanslagning. Följaktligen blir mitt förslag att organisationen för scensamlingar knyts till eller om man så vill – att den myndigheten ges ett vidgat uppdrag till att omfatta även samlingar för scenkonsten. 5.4.1 Musiksamlingarna, presentation grundades som ett specialmuseum med uppgift att sammanföra föremål som illustrerar musikkulturen under skilda epoker. Museet byggde också som vi sett (ovan avsnitt 4.1) upp en teaterhistorisk samling men ansvaret för det samlingsområdet övergick till när det bildades . Som flera andra av de statliga museerna hade en nära anknytning till akademierna, i detta fall . Denna grundades f.ö. av . 1932 bildades Stiftelsen med stadgar som fastställdes av Kungl. Maj:t. skulle bestå av akademins preses, sekreterare, museets föreståndare samt två ytterligare ledamöter som akademin utsåg. Stiftelsen fick ett statsbidrag men museiföreståndarens lön utgick via anslaget till akademin. Det får antas att stiftelsebildningen kring i hög grad hade Stiftelsen som förebild. Musikaliska akademins roll togs dock här av . var även huvudman för . Högskolan fördes emellertid över till den statliga högskoleorganisationen som en del av högskolereformen kring 1970. Akademins huvudmannaskap upphörde från /72. MUS 65 föreslog att även museet skulle förstatligas. Det dröjde emellertid ända till 1979 innan regeringen tillsatte en utredning för frågan om huvudmannaskap. Det skedde sedan akademin självt i en skrivelse till chefen för föreslagit att bibliotek, samt Svenskt musikhistoriska arkiv skulle sammanföras till en enhet under statligt huvudmannaskap. Organisationsförslag för scensamlingarna SOU 2006:68 132 Musikaliska akademins bibliotek började byggas upp från akademins tillkomst, främst genom donationer men med stöd av ett statsbidrag. är landets enda specialbibliotek för musiklitteratur och musikalier och har i första hand haft i uppgift att ge stöd till forskning och undervisning inom musikområdet. var inrymt i akademins byggnad vid 11. hade vid tiden för utredningen flyttat in i de för museet ombyggda lokalerna i det gamla kronobageriet vid i . Från började också den kortare namnformen användas. Museet hade då en samling om ca 5 000 föremål, företrädesvis instrument men även en betydande samling grammofonskivor. Vidare hade museet ett eget bibliotek och ett arkiv. Svenskt musikhistoriskt arkiv startades med medel från dåvarande och med uppgift att bedriva dokumentations- och informationsverksamhet om svensk musik och svenskt musikliv, bl.a. genom utgivning av musikbibliografier. Utredningen om institutionernas huvudmannaskap biträdde förslag och föreslog bildande av en ny statlig myndighet med de tre institutionerna5. Den nya myndigheten, Statens musiksamlingar, började verka . De tre institutionerna hade i viss mån skiljaktig karaktär. utgjorde en av akademins egen verksamhet som överfördes till staten medan museet var en stiftelse med akademin som huvudman. Musikhistoriska arkivet däremot torde närmast ha varit att betrakta som ett vetenskapligt utgivningsprojekt. Den verksamheten integrerades sedermera i . fördes emellertid Svenskt visarkiv över från myndigheten och folkminnesinstitutet () i vilken myndighet visarkivet ditintills hade varit en del. hade grundats på privat initiativ och fungerade som en stiftelse med huvudinriktning på att dokumentera svenskspråkiga vistexter. fick arkivet ett ökat statligt stöd och ambitionsnivån kunde då höjas.