sou · GUB346 · 2007-01-01 00:00:00 — För skadegörelse stadgas böter eller fängelse i högst sex måna- der. Är brott som i 12 kap. 1 § BrB sägs med hänsyn till skadans obe- tydlighet och övriga omständigheter vid brottet att anse som ringa skall enligt 12 kap. 2 §, döms för åverkan. Vid ett ställningstagande till om det är fråga om skadegörelse el- ler åverkan skall man beakta samtliga omständigheter vid brottet och särskilt ta hänsyn till om skadan varit obetydlig i ekonomiskt 15Se NJA II 1942 s 396 16Se NJA II 1942 s. 363 Att skriva, rita eller anbringa anslag eller märke på exem- pelvis en vägg kan utgöra åverkan. En förutsättning är emellertid att förfarandet inneburit en varaktig försämring av sakens värde. För åverkan stadgas böter. Enligt 12 kap. 6 § BrB får åverkan åtalas av åklagare bara om brottet endast förnärmar enskildas rätt och åtal av särskilda skäl finnes påkallat ur allmän synpunkt. Av bestämmelsens utformning framgår att brott som förnärmar statens eller kommuns rätt eller något annat offentligt intresse lyder under allmänt åtal. Rekvisitet särskilda skäl innebär enligt förarbetena en markering av att åverkan som förnärmar enskilds rätt bara under speciella om- ständigheter skall åtalas av åklagare.17 Om åverkan på enskild egen- dom är till förfång för allmänheten, till exempel om skyltar eller enskilda anslag av allmänt intresse rivs ned, kan detta vara omstän- digheter som talar för att det föreligger skäl att anse åtal påkallat ur allmän synpunkt.18 Om brott som sägs i 12 kap. 1 § BrB är att anse som grovt, skall dömas för grov skadegörelse. Vid bedömande av huruvida brottet är grovt skall särskilt beak- tas, om av gärningen kommit synnerligen fara för någons liv eller hälsa eller skadan drabbat någon sak av stor kulturell eller ekono- misk betydelse eller om skadan eljest är synnerligen kännbar. Av praxis framgår att upprepade fall av klotter kan vara att be- döma som grov skadegörelse.19Också skadegörelse på exempelvis trafikmaterial kan vara att bedöma som grov, eftersom detta anses medföra förfång för allmänheten. I förarbetens beskrivs grov ska- degörelse som ett komplement till vissa andra brott i BrB. Exempelvis kan det vara aktuellt att bedöma en anlagd brand som grov skadegörelse om rekvisiten för mordbrand inte är uppfyllda. För grov skadegörelse stadgas fängelse i högst . 17Se NJA II 1962 s. 233 18Se NJA II 1949 s. 47 19Se bland annat RH 1999:47. 4.1.15Hot och våld mot tjänsteman Den som med våld eller hot om våld förgriper sig å någon i hans myndighetsutövning eller för att tvinga honom till eller hindra ho- nom från åtgärd däri eller hämnas för sådan åtgärd gör sig enligt 17 kap. 1 § BrB skyldig till hot mot tjänsteman. Detsamma skall enligt bestämmelsen gälla, om någon sålunda förgriper sig mot den som har utövat myndighet för vad denne däri gjort eller under- låtit. De gärningar som omfattas av bestämmelsen har ansetts vara av sådan karaktär att de bör omfattas av en särskild straffbestämmelse. Detta för att skydda samhällsmedlemmarnas intresse av att offent- liga funktioner fullgörs på ett riktigt sätt utan ovidkommande hän- syn.20 Den brottsliga gärningen består i att någon utövar hot om våld eller våld gentemot någon. Utanför bestämmelsen faller därmed exempelvis situationer där någon tränger undan en annan person, eller där någon rycker något från en annan person. Inte heller våld mot egendom eller hot om annat än våld omfattas av bestämmel- sen. Vilka enskilda som omfattas av bestämmelsen avgörs av om an- greppet riktar sig mot någon i hans eller hennes myndighetsutöv- ning. Till sådan utövning brukar hänföras utövande av befogenhet att för enskilda bestämma om förmån, rättighet, skyldighet, disci- plinpåföljd, avskedande eller annat jämförbart förhållande. Det skall alltså vara frågan om offentligrättslig maktutövning, ytterst grundad på statens rätt att ensidigt pålägga den enskilde skyldig- heter eller tillerkänna den enskilde rättigheter. För att det skall vara frågan om myndighetsutövning krävs också att verksamheten medför rätt att bestämma något med förpliktande verkan i form av handlings- eller förhållande regler för den enskilde eller för myn- digheter.21 De enskilda som omfattas av det straffrättsliga skyddet i be- stämmelsen är bland annat polis, socialsekreterare, väktare och per- sonal inom rättsväsendet. Enligt rättspraxis omfattas emellertid också bland annat biljettkontrollanter i busstrafiken och andra en- skilda med liknande uppgifter som innefattar myndighetsutöv- ning.22 1975:78 s. 152 f. 21Se Westerhult, Straff- och disciplinansvaret vid fel och försummelser i offentlig verksam- het, FT 1980 s. 183 f I doktrinen har diskuterats i vilken omfattning beslutande stat- liga och kommunala församlingars beslut kan utgöra myndighets- utövning som innebär att våld eller hot om våld mot ledamöterna kan omfattas av bestämmelsen i 17 kap. 1 § BrB. Slutsatsen av de diskussioner som förts kan sammanfattas med att detta måste av- göras i varje enskilt fall utifrån beslutets karaktär och andra för be- dömningen relevanta omständigheter.23 Om vissa beslut som fattas inom t.ex. kommunala nämnder, ut- gör myndighetsutövning har också prövats av . Det var därvid frågan om ett beslut som fattats av en ledamot i en byggnadsnämnd.24Enligt domstolens bedömning utgjorde ett be- slut som fattades av en förtroendevald i en sådan nämnd myndig- hetsutövning. För hot mot tjänsteman stadgas fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse . Den som, annorledes än vad som i 17 kap. 1 § BrB sägs, för att tvinga eller hindra någon i hans myndighetsutövning eller för att hämnas för åtgärd däri, otillbörligt företager gärning, som för ho- nom medför lidande, skada eller annan olägenhet, eller hotar där- med, döms för förgripelse mot tjänsteman. Under bestämmelsen faller bland annat våld mot person som inte riktar sig mot den som utövar myndighetsutövning, utan hans eller hennes anhöriga. Till den kategorin av gärningar som är straff- bara enligt 17 kap. 2 § hör också skadegörelse eller liknande hand- lingar och hot om annat än våld mot person, såsom hot om förtal eller skadegörelse. För förgripelse mot tjänsteman stadgas böter eller fängelse . Är brottet grovt, döms till fängelse i högst . Som exempel på situationer när förgripelse mot tjänsteman bör kunna rubriceras som grovt anges i förarbeten att någon genom hot att sprida förtal eller att öva repressalier mot anhörig eller annat utpressningshot försöker skaffa sig en orätt dom eller utnämning. 23Se NJA 1980 s. 421 I–III 24Se NJA 1969 s.17 Den som med våld eller hot om våld angriper någon för att denne gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller annars vid förhör avgett utsaga hos en domstol eller annan myndighet eller för att hindra någon från sådan åtgärd, döms enligt 17 kap. 10 § BrB för övergrepp i rättssak. Detsamma skall gälla, om man med någon an- nan gärning, som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om en sådan gärning angriper någon för att denne avlagt vitt- nesmål eller annars avgett utsaga vid förhör hos en myndighet eller för att hindra honom från att avge en sådan utsaga. Bestämmelsen syftar till att tillgodose det allmänna intresset av att enskilda skall kunna föra talan eller avge en utsaga vid domstol eller annan myndighet utan att vara utsatta för otillbörlig påverkan. I bestämmelsen beskrivs den brottsliga gärningen i två meningar. I den första meningen straffbeläggs våld eller hot om våld mot den skyddade personen. Andra meningen omfattar exempelvis gär- ningar som medför ekonomisk skada och gärningar som omfattas av bestämmelsen, men som riktar sig mot den skyddades anhöriga. Den personkrets som omfattas av bestämmelsens tillämpnings- område är dels de som gjort en anmälan, fört talan eller avser att föra talan, dels vittnen och andra förhörspersoner. Till förhörsper- soner räknas de som i annan egenskap än som vittne hörs av of- fentlig myndighet i syfte att åstadkomma en utredning.25Även bli- vande anmälare, parter och ombud omfattas av bestämmelsen. Stadgandet i 17 kap. 10 § BrB är utformat på ett sätt som medför att de olika kategorierna som omfattas av stadgandet ges olika skydd beroende på om de nämns i första eller andra meningen. Om exempelvis en part hörs om förhållanden som är av betydelse för utredningen omfattas han eller hon av skyddet i första och andra meningen. Om parten däremot inte hörts eller hörs åtnjuter parten bara det straffrättsligs skyddet som ges i första meningen.26 En förutsättning för att de i bestämmelsen beskrivna handling- arna skall vara straffbara är att övergreppen sker uppsåtligen. Över- greppet i sig skall därmed ske med syfte att hindra från åtgärd eller med motivet att hämnas. är övergrepp i rättssak kriminaliserat som yttrandefrihetsbrott. 25Se NJA II 1935 s. 510 26Se aa och NJA 1948 s. 324 För övergrepp i rättssak stadgas fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse . Är brottet att anse som grovt döms till fängelse i lägst två och högst . För att en gärning skall rubriceras som grovt krävs att gärningsmannen visat särskild hänsynslöshet och betydande men för det allmänna eller någon enskild uppkommit eller riskerat att uppkomma till följd av gärningen.27 4.1.18Brott mot medborgerlig frihet Den som övar olaga tvång eller olaga hot med uppsåt att påverka den allmänna åsiktsbildningen eller inkräkta på handlingsfriheten inom politisk organisation eller yrkes- eller näringssammanslutning och därigenom sätter yttrande-, församlings- eller föreningsfrihe- ten i fara, döms enligt 18 kap. 5 § BrB för brott mot medborgerlig frihet. Stadgandet i 18 kap. 5 § BrB är avsett att bland annat komplet- tera BrB:s bestämmelser i 18 kap. 1 § om uppror. Brottsbeskrivningen i 18 kap. 5 § BrB består av tre moment. Gärningen skall bestå i att öva olaga hot eller olaga tvång. Detta skall ske med uppsåt att påverka den allmänna åsiktsbildningen el- ler inkräkta på handlingsfriheten inom politisk organisation eller yrkes- eller näringssammanslutning. Detta skall i sin tur leda till att yttrande-, församlings- eller föreningsfriheten sätts i fara. Brottet är konstruerat som en form av olaga tvång eller olaga hot. Frågan vilka rekvisit som gäller beträffande själva handlandet skall bedömas utifrån bestämmelserna om olaga tvång i 4 kap. 4 § och olaga hot i 4 kap. 5 §. Vad gäller den delen av bestämmelsen som ställer upp krav på att det skall föreligga uppsåt att inkräkta på handlingsfriheten inom politiska organisationer är det avgörande om organisationen har sådan betydelse att angreppet kan sägas sätta föreningsfriheten i fara. Enligt förarbetena till bestämmelsen är det inte alltid organi- sationens omfattning som är avgörande, utan dess betydelse. Detta innebär att också angrepp av lokal karaktär kan omfattas av be- stämmelsen.28 Vad gäller kravet att yttrande-, församlings- eller föreningsfri- heten objektivt sätts i fara innebär detta att fara skall uppstå inte 1981/82:141 s.36 28Se NJA II 1962 s. 274 bara för vissa enskilda personers medborgerliga friheter utan för dessa rättigheter hos en vidare krets. Sådan fara kan därmed enligt förarbetena uppkomma genom att angreppet riktas mot vissa le- dande eller tongivande personer eller sammanslutningar eller mot ett stort antal personer i framskjuten ställning. Bestämmelsens tillämpningsområde begränsas därmed till angrepp exempelvis mot myndigheter, sammanslutningar eller enskilda personer som har stor opinionsbildande betydelse.29 Uppsåt att påverka den allmänna åsiktsbildningen kan i första hand föreligga vid angrepp mot pressen eftersom denna har så stor del i åsiktsbildningen. Också andra organ för yttrandefriheten, så- som radio- och tv-företag kan också omfattas av bestämmelsen. För brottet stadgas fängelse i högst . har i en dom av (B 623-00) prövat frågan om hot, uttalade av enskilda med högerextrema åsik- ter, riktade mot förtroendevalda som engagerat sig mot nazister och deras verksamhet, faller in under bestämmelsens tillämpnings- område. I domen uttalar hovrätten att stadgandet i 18 kap. 5 § bör ses i belysning av dess tillkomst och den tidens erfarenheter av metoder för att genomföra uppror och högförräderi och att bestämmelsen skulle komplettera det särskilda skyddet för medborgerliga rättigheter såsom yttrandefriheten. Hovrätten utta- lade vidare att det i det här aktuella fallet rörde sig om tre ungdo- mar som vid ett begränsat antal tillfällen ringt upp lokala politiker. Förfarandet kunde enligt hovrätten knappast utgöra metoder för att genomföra uppror eller högförräderi. Detta sett tillsammans med att det inte heller varit frågan om angrepp på rikets centrala funktioner för åsiktsbildning eller yttrandefrihet in- nebar att angreppen inte haft den mycket allvarliga karaktär som krävts för att gärningarna skulle rubriceras i enlighet med åklaga- rens påstående. Hovrätten rubricerade i stället gärningarna som grova olaga hot. Domen överklagades till som inte meddelade prövningstillstånd. 29 Se Kommentar till , Del II, m.fl., 18:21 4.1.19Något om förutsättningarna för straffskärpning och strafflindring i 29 kap. I 29 kap. 1 § BrB sägs att straff skall, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslig- hetens straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet skall särskilt beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de av- sikter eller motiv som han haft. I förarbetena till bestämmelsen sägs att det i princip skall vara utan betydelse för bedömningen av straffvärdet vem som drabbas av ett brott. Detta utesluter enligt förarbetena inte att det kan fin- nas anledning att se allvarligare på vissa angrepp än andra med hän- syn till att de kränker flera skyddsvärda intressen. Som exempel nämns den särskilda lagregleringen beträffande våld eller hot mot tjänsteman. Slutligen uttalas i denna fråga att det kan finnas lik- nande situationer även utan sådan särskild lagstiftning. Frågan om uttalande innebär att den omständigheten att brottsoffret utsätts i anledning av ett politiskt engagemang besvaras emellertid inte.30 I 29 kap. 2 § BrB finns en uppräkning av försvårande omständig- heter vid bedömningen av straffvärdet. I bestämmelsen sägs att vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp särskilt skall be- aktas om den tilltalade avsett att brottet skulle få betydligt allvarli- gare följder än det faktiskt fått, om den tilltalade visat särskild hänsynslöshet, om den tilltalade utnyttjat annans skyddslösa ställning eller särskilda svårigheter att värja sig, om den tilltalade grovt utnyttjat sin ställning eller i övrigt missbrukat ett särskilt förtroende, om den tilltalade förmått någon annan att medverka till brot- tet genom allvarligt tvång, svek eller missbruk av dennes ungdom, oförstånd eller beroende ställning, om brottet utgjort ett led i en brottslig verksamhet som varit särskilt noggrant planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vilken den tilltalade spelat en betydande roll, om motivet för brottet varit att kränka en person, en folk- grupp eller en annan sådan grupp av personer på grund av 30 Se NJA II 1988 s. 166 f. ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekän- nelse, sexuell läggning eller annan liknande omständighet, eller om brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person. De omständigheter som nämns i bestämmelsen är samtliga hänför- liga till det konkreta brott som är föremål för bedömning. Om- ständigheter utgör en exemplifiering av sådana förhållanden som skall anses vara försvårande. Också andra omständigheter än de där nämnda kan alltså påverka straffvärdes bedömningen i försvårande riktning. Enligt förarbetena innehåller uppräkningen de vanligaste och mest betydelsefulla fallen av omständigheter som bör beaktas i sådana sammanhang. I 29 kap. 3 § BrB finns en uppräkning av de omständigheter som kan anses förmildrande vid en bedömning av straffvärdet. De om- ständigheter som nämns är om brottet föranletts av någon annans grovt kränkande bete- ende, om den tilltalade till följd av psykisk störning eller sinnesrö- relse eller av någon annan orsak haft starkt nedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande, om den tilltalades handlande stått i samband med hans uppenbart bristande utveckling, erfarenhet eller omdömes- förmåga, om brottet föranletts av stark mänsklig medkänsla eller om gärningen utan att vara fri från ansvar, är sådan som avses i 24 kap. BrB. Liksom när det gäller 29 kap. 2 § BrB innehåller uppräkningen en exemplifiering av omständigheter som kan medföra att straffvärdet bedöms som lägre. Också här utgör de nämnda omständigheterna de som är vanligast förekommande. Utöver vad som sägs om förmildrande omständigheter i 29 kap. 3 § BrB stadgas också i 29 kap. 5 § att rätten vid straffmätningen skall beakta vissa billighetshänsyn. De omständigheter som nämns i bestämmelsen är om den tilltalade till följd av brottets drabbas av allvarlig kroppsskada, om den tilltalade efter förmåga sökt förebygga eller avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet, om den tilltalade frivilligt angett sig, om den tilltalade förorsakats men genom att han på grund av brottet utvisats ur riket, om den tilltalade till följd av brottet drabbats av eller om det finns grundad anledning anta att han kommer att drabbas av avskedande eller uppsägning från anställning eller av annat hinder eller synnerlig svårighet i yrkes- eller näringsutöv- ning, om den tilltalade till följd av hög ålder eller dålig hälsa skulle drabbas av oskäligt hårt straff utmätt efter brottets straff- värde, om en i förhållande till brottets art ovaligt förflutit sedan brottet begicks, eller om någon annan omständighet föreligger som påkallar att den tilltalade får ett lägre straff än brottets straffvärde moti- verar. Bestämmelsen ger möjlighet att beakta vissa omständigheter som är hänförliga till gärningsmannens person eller till hans handlande ef- ter brottet. Till skillnad från vad som gäller i bestämmelserna i 29 kap. 2 och 3 §§ är uppräkningen i 5 § uttömmande. Utformningen av den sista punkten i bestämmelsen ger emellertid utrymme att också beakta omständigheter som inte uttryckligen nämnts. 4.2Möjligheter till stöd och skydd för förtroendevalda som utsatts för brott Av resultaten från den enkätundersökning som vi genomfört fram- går att det finns ett stort behov av bland annat stödjande åtgärder för de förtroendevalda som utsatts för brott. För att kunna analy- sera om den lagstiftning som kan aktualiseras när en förtroendevald utsatts för brott är tillräcklig i dessa avseenden redovisas här de lag- regler kan vara tillämpliga. I vissa frågor är det nödvändigt att skilja mellan de förtroende- valda som är verksamma på och landstings nivå samt de förtroendevalda som är verksamma på statlig nivå. Detta på grund av att de sistnämnda innefattas i den grupp som utgör den centrala statsledningen och därigenom också omfattas av särskilda rutiner i säkerhetsfrågor.31 I kommitténs direktiv sägs uttryckligen att det inte ingår i uppdraget att överväga om det finns behov av föränd- ringar av systemet för personskyddet för denna grupp av förtroen- devalda. Att detta område undantagits från kommitténs arbete be- ror på att frågan har övervägts inom ramen för Person- skyddsutredningens uppdrag som redovisats i slutbetänkandet Per- sonskyddet för den centrala statsledningen (SOU 2004:10). För att kunna diskutera och analysera personskyddet för förtroendevalda i kommun och landsting kommer emellertid framställningen att innehålla en redogörelse för hur personskyddet för riksdagsleda- möterna är uppbyggt. 4.2.1Åtgärder under det rättsliga förfarandet En polisanmälan kan göras muntligen eller skriftligen hos en po- lismyndighet. Vid anmälningstillfället ges anmälaren eller målsä- ganden som anger brottet möjlighet att lämna en första version av händelseförloppet. Om det finns en misstänkt efterfrågar polisen uppgifter om honom eller henne och också om vem eller vilka som kan lämna ytterligare uppgifter om det inträffade. Enligt 23 kap. 1 § RB skall förundersökning inledas om det i an- mälan förs fram uppgifter som innebär att det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal förövats. Det krav som kommer till uttryck i bestämmelsen för att förundersökning skall inledas är därmed relativt lågt ställt och det krävs exempelvis inte att gärningsmannen är känd för anmälan. Av 23 kap. 3 § första stycket RB följer att beslut om huruvida förundersökning skall inledas fattas av polismyndighet eller åkla- gare. Syftet med en förundersökning är att utreda vem som skäli- gen kan misstänkas för brottet, om det finns tillräckliga skäl för åtal och vilka bevis som kan åberopas till stöd för åtalet. I 20 kap. 6 § RB sägs att åklagare skall, om inte annat är stadgat, tala å brott som hör under allmänt åtal. Bestämmelsen ger uttryck för den så kallade absoluta åtalsplikten. Den i bestämmelsen an- givna reservationen att åtalsplikten inte föreligger om annat är 31 Se föreskrifter och allmänna råd om polisverksamhet rörande bevaknings- och säkerhetsarbete avseende den centrala statsledningen, statsbesök m.m. (FAP 224-2) 32 Se Fitger, I, 23:8 m stadgat innefattar en rad olika undantag. Åtalsplikten gäller exem- pelvis inte när brottslighet kan beivras genom strafföreläggande eller genom föreläggande av ordningsbot eller när det föreligger förutsättningar att meddela åtalsunderlåtelse. Vidare har åklagaren att pröva styrkan i den bevisning som kan åberopas till stöd för att den misstänkte begått gärningen. Bevisningen måste därvid vara så stark att åklagaren på objektiva grunder skall kunna förutse en fäl- lande dom.33 Även om det i anmälan lämnas konkreta uppgifter om en hän- delse behöver förundersökning enligt 23 kap. 1 § andra stycket RB inte inledas om det är uppenbart att brottet inte går att utreda. Att det skall vara uppenbart att brottet inte går att utreda innebär att det skall stå fullständigt klart att så är fallet. När det inte finns praktiska förutsättningar för att brotten skall komma att kunna ut- redas kan alltså polisen välja att skriva av en anmälan. I förarbetena till bestämmelse uttalas att detta exempelvis bör vara fallet vid cy- kelstölder eller inbrott där spaningsuppslag saknas.34 Bedömningen av om det skall fattas ett beslut att skriva av anmälan av denna an- ledning får emellertid inte ske generellt utifrån att vissa typer av brott inte kommer att kunna upp. Beslutet måste i stället fattas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Under förundersökningen håller polisen förhör med den miss- tänkte, målsäganden och med övriga som kan antas lämna upplys- ningar som är av betydelse för utredningen. Om målsäganden be- gärt att hans eller hennes skadeståndsanspråk i anledning av brot- tet, det så kallade enskilda anspråket, skall tas upp i samband med åtalet skall också detta anspråk utredas. Att förundersökning inleds innebär att det kan uppkomma en skyldighet för den som håller i förundersökningen att hålla målsä- ganden underrättad om vissa av de beslut som fattas under förfa- randet. Detta till följd av att det i 13 §§ b och d förundersöknings- kungörelsen (1947:948) föreskrivs att målsäganden skall informeras om bland annat beslut om att förundersökning inte skall inledas, att förundersökningen skall läggas ned och att åtal inte skall väckas. Information om sådana beslut skall också lämnas till målsäganden om han eller hon angett brottet eller anmält ett enskilt anspråk i anledning av brottet. Under förundersökningen har målsäganden enligt förundersök- ningskungörelsen också enligt 13 a § första stycket rätt till viss mer 33Se , Tillräckliga skäl, 1960 s. 1994/95:23 s.94