sou · GUB322d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Att ett avtal som innebär att någons rättigheter enligt lagen in- skränks är ogiltigt i den delen innebär att dess innehåll inte kan ge- nomdrivas i domstol. Den som ingått eller formellt lyder under ett sådant avtal är inte skyldig att följa det. Vårt förslag: I den nya lagen om förbud och andra åtgärder mot diskriminering skall följande gälla i fråga om skadestånd. Den som bryter mot förbuden mot diskriminering – inklusive de bestämmelser som gäller stöd- och anpassningsåtgärder – el- ler repressalier eller underlåter att fullgöra sina skyldigheter att utreda och vidta åtgärder mot trakasserier och sexuella trakasse- rier, skall betala skadestånd för den kränkning som detta innebär och för den förlust som uppkommer. Om det finns särskilda skäl kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. Enligt såväl likabehandlingsdirektivet (76/207/EEG), direktivet mot etnisk diskriminering (2000/43/EG), arbetslivsdirektivet (2000/78/EG) som direktivet om likabehandling av kvinnor och män i fråga om varor och tjänster (2004/113/EG) skall medlemsstaterna, om ska- destånd väljs som påföljd för brott mot de nationella bestämmelser som genomför direktiven, se till att skadeståndet är effektivt, av- skräckande och proportionerligt. För att skadestånd skall vara en effektiv påföljd måste det dels ha en avskräckande effekt så att de som är skyldiga att följa lagstiftningen avskräcks från att bryta mot den, dels ersätta faktiskt uppkomna skador på ett sätt som står i proportion till skadan. Nationell lagstiftning som innebär att ska- deståndet är begränsat till ett rent symboliskt belopp eller i förväg är begränsat till ett visst maximibelopp uppfyller, enligt EG- domstolen praxis i mål om könsdiskriminering, inte kravet på att skadeståndet skall vara effektivt, avskräckande och proportioner- ligt.15 Undantag från maximibegränsningsregeln får dock göras om en arbetsgivare kan bevisa att den enda skada som en sökande lidit till följd av diskrimineringen är vägran att beakta hans eller hennes arbetsansökan.16 Ideellt (allmänt) och ekonomiskt skadestånd Man skiljer inom skadeståndsrätten mellan ideell och ekonomisk skada. Ideell skada utgörs av skador av icke-ekonomisk natur. En form av ideell skada är kränkning av en persons integritet, dvs. in- trång i den personliga sfären. Det kan vara fråga om verbala och fysiska handlingar med kränkande innebörd som medför psykiskt lidande, obehag m.m. och som påverkar en människas livsföring negativt. Ersättningen kompenserar här inte någon faktisk ekono- misk förlust utan fungerar främst som ett sätt att få upprättelse, men även som en hjälp att kunna inrätta sitt liv efter en traumatisk händelse. Inom arbetsrätten kallas ersättning för ideell skada för allmänt skadestånd. Med ekonomisk skada menas ekonomiska för- luster som uppkommer för den skadelidande, såsom kostnader av olika slag, inkomstförlust och intrång i näringsverksamhet. För brott mot jämställdhetslagen (1991:433) och mot la- gar kan skadestånd utgå i form av allmänt (ideellt) skadestånd och i form av ekonomiskt skadestånd. Allmänt skadestånd utgör ersätt- ning för den kränkning som förekommit. Det kan även sägas ha en preventiv funktion. Ekonomiskt skadestånd utgör ersättning för den ekonomiska förlust som uppkommit, t.ex. ersättning för ute- bliven lön eller andra förmåner eller för faktiska utlägg. 15Jfr mål 14/83 Von Colson/Kamann (punkt 23-24) och mål C-271/91 (punkt 30). 16Jfr mål C-180/95 Draehmpaehl (punkt 37). Bestämmelser om skadestånd finns i 25, 27, 27 a och 28 §§ jäm- ställdhetslagen, 16–20 §§ lagen om åtgärder mot etnisk diskrimine- ring, 12–16 §§ lagen om förbud mot diskriminering på grund av funktionshinder och 11–15 §§ lagen om förbud mot diskriminering på grund av sexuell läggning. Bestämmelserna innebär följande. Brott mot förbuden mot diskriminering Om arbetsgivaren bryter mot förbuden mot diskriminering skall ar- betsgivaren betala allmänt och ekonomiskt skadestånd. Allmänt ska- destånd kan utgå i alla de situationer som omfattas av förbudsbe- stämmelserna. Ekonomiskt skadestånd däremot kan endast utgå om arbetsgivaren bryter mot förbuden i fråga om utbildning och yrkes- vägledning, löne- eller andra anställningsvillkor, arbetsledning samt uppsägning, avskedande, permittering eller andra ingripande åtgärder (4–7 punkterna i förbudsbestämmelserna). Ekonomiskt skadestånd kan inte utgå om arbetsgivaren bryter mot förbuden i fråga om be- slut i en anställningsfråga, uttagning till anställningsintervju eller an- nan åtgärd under anställningsförfarandet, beslut om befordran eller uttagning till utbildning för befordran eller i fråga om yrkespraktik (1–3 punkterna i förbudsbestämmelserna). Särskilt om ekonomiskt skadestånd vid anställning och befordran Frågan om ekonomiskt skadestånd bör kunna tillerkännas den som blivit diskriminerad vid anställning och befordran har diskuterats i flera lagstiftningsärenden. Den har besvarats nekande av re- gering och riksdag. , som var den kommitté som föregick införandet av den första jämställdhetslagen , föreslog i betänkandet Jämställdhet i arbetslivet (SOU 1978:38) att ekono- miskt skadestånd skulle kunna tillerkännas arbetssökande som gick miste om en anställning till följd av att arbetsgivaren direkt eller indirekt tagit hänsyn till den arbetssökandes kön. Enligt borde man se på frågan om skadestånd som att nå- gon mist en chans inte att just den arbetssökande som ansåg sig ha blivit diskriminerad skulle ha fått jobbet. Jämställdhetskommit- tén menade att det var väsentligt att se den diskriminerande hand- lingen i att arbetsgivaren avvisade en arbetssökande inte i att ar- betsgivaren anställde någon annan. Regeringen delade dock inte kommitténs uppfattning och anförde i förarbetena till jämställdhetslag (prop. 1978/79:175 s. 65 f.) i huvudsak följande. Det föreligger inte någon skyldighet för en arbetsgivare att utse den mest kvalificerade bland flera sökande till en anställning. På denna punkt skulle diskrimineringsförbudet inte föranleda annan ändring än att arbetsgivaren skulle vara förhindrad att sätta en sö- kande av det ena könet framför en mera meriterad sökande av det andra könet. I konkurrensen mellan flera av samma kön skulle ar- betsgivaren däremot fortfarande stå fri att välja efter eget gottfin- nande. En skadeståndsregel som innebär att den mest kvalificerade av flera förbigångna av samma kön skulle vara berättigad till eko- nomiskt skadestånd skulle därför, anfördes det i förarbetena, inte ha något rättsligt underlag. Det ansågs heller inte möjligt att tiller- känna flera diskriminerade ekonomiskt skadestånd. Bara en sökan- de som verkligen skulle ha gått miste om anställningen, hade kun- nat göra anspråk på ekonomiskt skadestånd. Annars skulle det inte vara fråga om ett ekonomiskt skadestånd i verklig mening. Reso- nemanget beträffande arbetssökande omfattade även de arbetstaga- re som nekas befordran eller utbildning till befordran i strid med diskrimineringsförbudet. I förarbetena till lagar har gjorts uttalanden av i huvud- sak samma innebörd (prop. 1997/98:177 s. 48 f. och 63, prop. 1997/98:179 s. 70 f. och 91 och prop. 1997/98:180 s. 52 f. och 72). Enligt regeringen talade både principiella och praktiska skäl för att en arbetssökande inte skulle tillerkännas ekonomiskt skadestånd. Regeringen menade att ett anspråk på ekonomiskt skadestånd för utebliven lön m.m. måste grunda sig på att den arbetssökande skul- le ha en principiell rätt till en viss anställning eller åtminstone till de förmåner som följer av anställningen. Någon sådan rätt att bli an- ställd eller till de förmåner som följer med en anställning finns emellertid inte på den privata delen av arbetsmarknaden enligt jäm- ställdhetslagen eller på någon annan rättslig grund. Vidare framhöll regeringen att det ofta måste vara svårt att med rimlig precision uppskatta storleken av den framtida skada den arbetssökande kan komma att lida, redan av det skälet att det saknas överenskommelse om vilken lön den förbigångne skulle ha erhållit om han eller hon blivit anställd. Till detta kom enligt regeringen att ekonomiskt ska- destånd inte heller utgick enligt jämställdhetslagen till arbetssö- kande som diskrimineras. Den som redan är anställd hos en viss arbetsgivare är arbetssökande hos samme arbetsgivare om han eller hon söker en annan befattning. Av samma skäl som anförts borde enligt regeringens bedömning ekonomiskt skades- tånd inte heller utgå till den som inte befordras till eller anställs på den nya befattningen. Inte heller borde ekonomiskt skadestånd utgå till den arbetstagare som diskriminerats genom att han eller hon inte tagits ut till en utbildning för befordran. Regeringen på- pekade att detta överensstämde med reglerna i jämställdhetslagen. I betänkandet En översyn av jämställdhetslagen (SOU 1999:91) diskuteras frågan om ekonomiskt skadestånd bör tillerkännas den som blivit diskriminerad vid ett anställningsförfarande eller vid be- fordran eller utbildning till befordran (bet. s. 82 f.). Utredningen menade att den nuvarande regleringen i jämställdhetslagen som alltså innebär att ekonomiskt skadestånd inte utgår i dessa fall var förenlig med EG-rätten och föreslog inte någon ändring. Vid remissbe- handlingen av betänkandet anförde JämO, DO och HomO att ekonomiskt skadestånd borde utgå även vid anställning och befordran (se Ds 2000:8 s. 71 f.). Regeringen anförde för sin del i förarbetena till ändringar i jämställdhetslagen (prop. 1999/2000:143 s. 59) att de synpunkter som några av remissinstanserna lämnat i denna del föranledde närmare överväganden. Saken, som rörde alla de fyra arbetsrättsliga diskrimineringslagarna, måste, ansåg regeringen, be- dömas även utifrån andra synpunkter än de utredningen haft. Re- geringen lämnade inget förslag i denna del men anförde att reger- ingen avsåg att återkomma i annat sammanhang med en samlad be- dömning av hur frågan borde lösas generellt på diskrimineringsom- rådet. Regeringen framhöll dock som en möjlighet att ett allmänt skadestånds storlek kan påverkas av det faktum att det i ett enskilt fall saknas möjligheter att få ekonomiskt skadestånd. Brott mot diskrimineringsförbudet i fråga om stöd- och anpass- ningsåtgärder Om arbetsgivaren inte fullgör sin skyldighet att vidta stöd- och anpassningsåtgärder skall arbetsgivaren betala allmänt skadestånd. Ekonomiskt skadestånd kan däremot inte utgå. Brott mot förbuden mot repressalier Om arbetsgivaren bryter mot förbuden mot repressalier skall ar- betsgivaren betala allmänt och ekonomiskt skadestånd. Brott mot utrednings- och åtgärdsskyldigheten Om arbetsgivaren inte fullgör sin skyldighet att utreda och vidta åtgärder mot trakasserier och sexuella trakasserier skall arbetsgiva- ren betala allmänt skadestånd. Ekonomiskt skadestånd kan där- emot inte utgå. Om det är skäligt, kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. Tak för ekonomiskt skadestånd I 53 § jämställdhetslagen samt i 40, 28 och 27 §§ lagar an- ges att om någon för talan med anledning av uppsägning eller av- skedande, skall bestämmelserna om skadestånd i 38 § andra styck- et andra meningen och 39 § lagen (1982:80) om anställningsskydd (anställningsskyddslagen) tillämpas. Denna hänvisning till anställ- ningsskyddslagen innebär att den lagens regler om s.k. normerat skadestånd blir tillämpliga även i tvister enligt jämställdhetslagen och lagar som gäller en uppsägning eller ett avskedande. 39 § anställningsskyddslagen innehåller en begränsningsregel av innebörd att det ekonomiska skadeståndet får bestämmas till högst ett visst antal månadslöner som i sin tur fastställs utifrån anställ- ningstidens längd. Lagen om likabehandling av studenter i högskolan För brott mot lagen (2001:1286) om likabehandling av studenter i högskolan kan allmänt (ideellt) skadestånd utgå. Ekonomiskt ska- destånd kan däremot inte utgå enligt lagen. Bestämmelsen om skadestånd finns i lagens 13 §. Den innebär följande. Staten, en kommun eller ett landsting som är huvudman för en högskola och en enskild utbildningsanordnare som har till- stånd att utfärda examina enligt lagen (1993:792) om tillstånd att utfärda vissa examina skall betala allmänt skadestånd för den kränkning som en student eller en sökande har blivit utsatt för ge- nom att högskolan har brutit mot förbuden mot diskriminering, förbudet mot diskriminering i fråga om stöd- och anpassnings- åtgärder, förbudet mot repressalier, skyldigheten att utreda och vidta åtgärder mot trakasserier och sexuella trakasserier. Om det är skäligt, kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. Lagen om förbud mot diskriminering För brott mot lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering kan ideellt (allmänt) skadestånd utgå. Ekonomiskt skadestånd kan där- emot inte utgå enligt lagen. Bestämmelser om skadestånd finns i 16–18 §§. De innebär föl- jande. Den som bryter mot lagens diskrimineringsförbud eller mot förbudet mot repressalier skall betala ideellt skadestånd till den som diskriminerats eller utsatts för repressalier för den kränkning som diskrimineringen eller repressalierna innebär. Om en arbetsta- gare diskriminerar någon eller utsätter någon för repressalier skall skadeståndet betalas av den som har arbetstagaren i sin tjänst. Om det är skäligt kan skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. Lagen om förbud mot diskriminering och annan kränkande behand- ling av barn och elever För brott mot lagen (2006:000) om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever kan skadestånd utgå i form av ideellt (allmänt) skadestånd och i form av ekono- miskt skadestånd. Lagens skadeståndsbestämmelse finns i 15 §. Innebörden av be- stämmelsen är följande. Ideellt och ekonomiskt skadestånd skall kunna utgå vid brott mot bestämmelserna om aktiva åtgärder (likabehandlingsplan och skyldighet att förebygga och förhindra trakasserier och annan kränkande behandling), förbuden mot diskriminering, förbudet mot annan kränkande behandling, förbudet mot repressalier, skyldigheten att utreda och vidta åtgärder mot trakasserier och annan kränkande behandling. Skadestånd för kränkning som avser andra fall än diskriminering eller repressalier skall inte utgå om kränkningen är ringa. Om det finns särskilda skäl kan skadeståndet för kränkning sättas ned eller helt falla bort. I förarbetena till ändringar i jämställdhetslagen (prop. 1999/2000:143 s. 58) framhöll regeringen att utvecklingen i och internationellt mot en ökad medvetenhet om likabehandling som en mänsklig rättighet kan påkalla synsättet att utgångspunkten när det gäller storleken på allmänt skadestånd inte bör vara den skadeståndspraxis som förekommer i föreningsrätts- och anställ- ningsskyddsmål. har, påpekade regeringen, i flera mål förklarat att principen om likabehandling och avskaffande av könsdiskriminering ingår i de grundläggande mänskliga rättigheter som utgör en del av EG-rättens allmänna principer.17 Brott mot dis- krimineringslagstiftningen skall därför ses som en allvarlig kränkning anförde regeringen och gjorde bedömningen att detta i rättstillämp- ningen borde leda till högre skadeståndsnivåer i diskrimineringsmål än vad som är vanligt i andra arbetsrättsliga tvister.18 Regeringen anförde vidare att kränkningens art och omfattning har stor bety- delse för skadeståndets storlek. Ju allvarligare kränkningen är, des- to högre bör skadeståndet sättas. När det gäller skadeståndets stor- lek borde vidare bl.a. arbetsgivarens bevekelsegrunder beaktas. I princip, ansåg regeringen, måste gälla att avsiktlig diskriminering leder till högre skadestånd än oavsiktlig diskriminering. Regeringen har även i förarbetena till lagen om likabehandling av studenter i högskolan (prop. 2001/02:27), lagen om förbud mot diskriminering (prop. 2002/03:65) och lagen om förbud mot dis- kriminering och annan kränkande behandling av barn och elever (prop. 2005/06:38) framhållit att brott mot diskrimineringslag- stiftningen skall ses som en allvarlig kränkning vilket bör leda till höga skadeståndsnivåer. Även i förarbetena till dessa lagar anför regeringen att kränkningens art och omfattning har betydelse för skadeståndets storlek och att avsiktlig diskriminering i princip bör leda till högre skadestånd än oavsiktlig diskriminering.19 I förarbe- tena till lag om förbud mot diskriminering anförde reger- ingen dessutom att det vid bedömningen av skadeståndets storlek bör betraktas som försvårande om det funnits en vilja att kränka 17Jfr t.ex. mål C-149/77 mot Anonyme Belge de Navigation Aérienne SABENA, 1978, s. 1365 (Celex 61977J0149). 18I domen AD 2005 nr 32 utdömde Arbetsdomstolen i allmänt skadestånd för brott mot en uppsägning i strid med lag om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av funktionshinder. Vid bestämmandet av beloppet beaktade domstolen uttalandet om att det allmänna skadeståndet vid fall av diskriminering bör bestämmas till högre belopp än de som tillämpas inom arbetsrätten i övrigt. 2001/02:27 s. 71 f, prop. 2002/03:65 s. 159 f. och prop. 2005/06:38 s. 114. någon på grund av tillhörigheten till de skyddade grupperna. Reger- ingen anförde vidare att hänsyn också bör tas till de faktorer som anges i bestämmelsen om ersättning för kränkning i 5 kap. 6 § ska- deståndslagen. Där framgår att vid bestämmandet av ersättningen för kränkning skall särskilt beaktas om handlingen haft förnedran- de eller skändliga inslag, varit ägnad att framkalla allvarlig rädsla för liv eller hälsa, riktat sig mot någon med särskilda svårigheter att värja sin personliga integritet, inneburit missbruk av beroende- eller förtroendeförhållande eller varit ägnad att väcka allmän uppmärk- samhet.20 I AD 2002 nr 45 fann Arbetsdomstolen att Väst- manland gjort sig skyldigt till könsdiskriminering i strid med lika- behandlingsdirektivet (76/207/EEG) genom att inte anställa en gravid kvinna. Med analog tillämpning av 25 § jämställdhetslagen förpliktade domstolen att utge allmänt skadestånd till den förbigångna kvinnan. AD uttalade att det enligt domstolens mening fanns anledning att vid bestämmande av det allmänna ska- deståndets storlek inte bara ta hänsyn till graden av den kränkning som den aktuella kvinnan utsatts för utan även till intresset att tyd- ligt markera att förfaranden som det aktuella inte är tillåtna. Enligt jämställdhetslagen, lagar, lagen om likabehandling av studenter i högskolan och lagen om förbud mot diskriminering kan skadeståndet, om det är skäligt, sättas ned eller helt falla bort. I förarbetena till den äldre jämställdhetslagen anges att jämkning av ekonomiskt skadestånd inte torde kunna förekomma annat än i rena undantagsfall. Vidare anges att det i fråga om det allmänna skadeståndet kan finnas anledning att ta viss hänsyn t.ex. till om arbetsgivaren vidtar rättelse spontant eller efter påpekande och till om arbetsgivarens bristande förfarande kan te sig ursäktligt med hänsyn till oerfarenhet, bristande kunskap eller liknande.21 I huvud- sak samma uttalanden görs i förarbetena till lagar. Där an- förs också att ett skäl för jämkning kan vara när en indirekt diskri- minering är helt oavsiktlig och arbetsgivaren varken insett eller bort inse att tillämpningen av en bestämmelse medförde diskrimi- 2002/03:65 s. 160. 1978/79:175 s. 142. nering.22 Motsvarande uttalande görs också i förarbetena till lagen om likabehandling av studenter. Där anges också att det får beaktas om högskolan har gjort verkliga försök att komma till rätta med situationen, låt vara att de kan ha varit något otillräckliga, och att det skall kunna beaktas om högskolans företrädare har visat vilja att snabbt rätta till de felaktigheter som inträffat. Det skall vara möj- ligt att ta hänsyn också till att en högskola har ställts inför särskilda svårigheter, såsom när de närmare omständigheterna trots en nog- grann utredning inte har kunnat klarläggas eller saken av något an- nat skäl har varit särskilt svårbedömd. Att åsidosättandet knyter an till en studiesituation som högskolan inte direkt kan kontrollera, såsom vid arbetsplatsförlagd praktik, kan också föranleda en jämk- ning av det allmänna skadeståndet. Vidare kan jämkning komma i fråga, om en högskola spontant eller efter påpekande vidtar rättelse av ett diskriminerande handlande. När en jämkning övervägs, bör den kränkte studentens eller sökandens intressen beaktas. Är det fråga om en allvarligare kränkning bör en jämkning komma i fråga bara i mycket särpräglade undantagssituationer.23 Även i förarbete- na till lagen om förbud mot diskriminering anges att jämkning kan ske med beaktande t.ex. av att den diskriminerande spontant vidta- git rättelse eller gjort verkliga försök att komma till rätta med situa- tionen, att när en jämkning övervägs bör den kränktes intresse be- aktas och att om det är frågan om en allvarligare kränkning bör en jämkning komma i fråga endast i mycket särpräglade undantagssi- tuationer. Vidare anges att bestämmelsen om jämkning är avsedd att tillämpas restriktivt.24 Bestämmelsen om jämkning i lagen om förbud mot diskrimine- ring och annan kränkande behandling av barn och elever är annor- lunda utformad än jämkningsbestämmelserna i övriga diskrimine- ringslagar. För det första är det bara kränkningsskadeståndet som kan jämkas. För det andra krävs det särskilda skäl för att en jämk- ning skall kunna komma till stånd. I regeringens lagrådsremiss var förslaget till jämkningsbestämmelse annorlunda utformad. Enligt förslaget skulle jämkning av kränkningsskadeståndet kunna ske om det var skäligt, dvs. samma lokution som används i övriga diskri- mineringslagar. Lagrådet anmärkte dock att det kunde ifrågasättas om inte förutsättningen att det skall vara skäligt gav alltför stora möjligheter att sätta ned en kränkningsersättning eller låta den helt 1997/98:177 s. 64, prop. 1997/98:179 s. 92 och prop. 1997/98:180 s. 73. 2001/02:27 s. 97. 2002/03:65 s. 213 och s. 160. Enligt Lagrådet var det lämpligare att knyta an till Skol- ansvarsutredningens lagförslag (SOU 2004:50) och kräva att det skall finnas särskilda skäl (jfr prop. 2005/06:38 s. 206 f.). Reger- ingen följde Lagrådets förslag och ersatte skäligt med särskilda skäl. I förarbetena till bestämmelsen anges att jämkning kan ske med beaktande av att exempelvis en företrädare för verksamheten spontant har vidtagit rättelse. Är det fråga om en allvarligare kränkning bör en jämkning komma i fråga endast i mycket särpräg- lade undantagssituationer. Möjligheten till jämkning bör tillämpas restriktivt. Att låta skadeståndet falla bort bör bara utnyttjas när skadeståndsansvar framstår som orimligt.25 Skadeståndslagen (1972:207) tillämpas om det inte finns särskilda bestämmelser eller avtal som reglerar ansvaret för skada i en viss situation. Skadeståndslagen innehåller bestämmelser om ersättning för personskada, sakskada, ren förmögenhetsskada samt för skada på grund av kränkning genom brott. För att skadestånd skall utgå enligt skadeståndslagen krävs att skadan orsakats av uppsåt eller oaktsamhet. Till personskada räknas både kroppsliga skador och psykiska ska- dor. Psykiska skador kan bestå i chockverkan av en viss händelse men också i efterföljande traumatiska neuroser. Besvären bör bedömas som personskada endast om en medicinskt påvisbar effekt föreligger. I förarbetena till skadeståndslagen (jfr bl.a. prop. 2000/01:68 s. 17 f.) har det framhållits att det inte är tillräckligt med sådana allmänna känsloyttringar som är en normal följd av en skadeståndsgrundande handling, såsom den naturliga vrede, rädsla, oro eller sorg som van- ligen upplevs i samband med en skadegörande handling. En medi- cinskt påvisbar effekt kan visa sig i att den som drabbats blir sjuk- skriven. Den kan också styrkas genom läkarintyg eller på annat sätt.26 Skadestånd till den som har tillfogats personskada omfattar enligt skadeståndslagen bl.a. ersättning för sjukvårdskostnad och andra kostnader för den skadelidande, fysiskt och psykiskt lidande av övergående natur (sveda och värk), inkomstförlust och intrång i näringsverksamhet (5 kap. 1 §). 2005/06:38 s. 114.