sou · GUB39 · 2007-01-01 00:00:00 — Vi- dare får ta hand om en vara på den grunden, att varan inte får föras in till eller ut från landet, till följd av att varan omfat- tas av ett in- eller utförselförbud, annat villkor för in- eller utförsel, eller att varan förs in eller ut med stöd av ett tillstånd som föran- letts av oriktig uppgift eller underlåtenhet att lämna föreskriven uppgift. En vara som tagits om hand får läggas upp på tillfälligt lager. De kostnader, som haft för varans uppläggning och förva- ring, skall ersättas av den som för in eller för ut varan. kan besluta att varan inte får tas ut från lagret förrän kostnaderna ersätts eller säkerhet ställts för dem. kan även besluta om hel eller delvis befrielse från ersättningsskyldigheten, om det finns särskilda skäl. Vid inregränslagens ikraftträdande innehöll lagen en bestämmelse i 17 § vilken gav befogenhet att ta om hand en vara om det behövs för att genomföra en kontroll enligt inregränslagen. Den andra meningen vilken ger en befo- genhet att ta om hand en vara på den grunden att varan inte får fö- ras in till eller ut från landet till följd av att varan omfattas av ett in- eller utförselförbud, osv. tillkom genom en senare lagändring för att förutsättningarna för ett omhändertagande tydligare skulle sammanfalla med den ordning som är avsedd i bestämmelserna 17 a – 17 d §§ (prop. 1999/2000:124). Enligt 17 a § skall varor, som avses i 3 § punkterna 1–7, 9, 12 och 13, och som har omhändertagits enligt 17 §, inte lämnas ut om en sådan vara enligt lag eller annan författning inte får föras in i eller ut ur landet, eller ett särskilt föreskrivet villkor för att varan skall få föras in eller ut ur landet inte är uppfyllt. För det fall, att ett särskilt föreskrivet villkor för varans in- eller utförsel inte är uppfyllt, enligt punkten 2, skall den som för in eller ut varan eller varans ägare ges möjlighet att uppfylla förutsättning- arna, eller vid införsel att återutföra varan. När det gäller varor, som avses i punkterna 8, 10 och 11, dvs. hundar och katter, nötkreatur, svin, får, getter, fjäderfän, fisk och reptiler samt vid transporter andra djur eller produkter av djur, vid misstanke om smittsam sjukdom, är bestämmelserna i förord- ningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m. tillämpliga. Om en införsel av djur har hindrats, t.ex. på grund av att villkoren för införseln inte är uppfyllda, skall bestämma, vad som skall göras med djuren. Till dess meddelat sitt beslut får djuret inte lossas eller lämnas ut. I avvaktan på beslutet får officiell veterinär (dvs. en av jordbruksverket anställd distrikts- veterinär) bestämma hur levande djur skall tas om hand. Detta framgår av 11 § i förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m. För de varorna som avses i 3 § punkten 14, dvs. varor som skall beskattas enligt lagen om beskattning av viss privatinförsel av to- baksvaror, gäller också särskilda regler. Enligt 12 § i nämnda lag gäller, att om en vara förs in för vilken skatt skall betalas enligt den aktuella lagen får omhänderta varan om det finns en på- taglig risk att den skattskyldige inte kommer att betala skatten. Vi- dare gäller, att en omhändertagen vara inte får lämnas ut förrän skatt och särskild avgift som påförts har betalats. Omhändertagan- det skall upphävas, om skatten och avgiften betalas eller beslutet att påföra skatt upphävs. Av 13 § i lagen om beskattning av viss pri- vatinförsel av tobaksvaror anges, att får besluta att en vara som är omhändertagen skall förverkas om beslut om skatt och särskild avgift har vunnit laga kraft och skatten och avgiften inte har betalts inom en månad, räknat från den dag då beslutet vann laga kraft. Bestämmelsen i 17 b § reglerar, när ett beslut om att vägra att lämna ut en vara som omhändertagits skall upphävas. Ett sådant beslut skall upphävas, om det inte längre finns grund för att vägra att lämna ut en vara som omhändertagits enligt 17 § (för- sta stycket 1). Detta innebär, att om grunden för omhändertagan- det inte längre föreligger, t.ex. därför att erforderligt tillstånd har inhämtats, skall beslutet om att inte lämna ut en vara enligt 17 a § upphävas. Vidare skall ett sådant beslut upphävas, om beslut om beslag enligt 27 kap. eller enligt smugglingslagen meddelats beträffande varan (första stycket 2). Vidare skall beslutet upphävas, om varan förklaras förverkad enligt bestämmelserna i 17 c § (första stycket, 3). Beslut om att vägra lämna ut en vara skall också upphävas, om de är oskäligt att inte lämna ut varan (första stycket, 4). Bestämmelsen är en säkerhetsventil, som skall göra det möjligt att upphäva ett beslut, om att inte lämna ut en vara även om inte någon av de övriga förutsättningarna i paragrafen är uppfyllda. I andra stycket i 17 b § finns en bestämmelse, som anger att den som gör anspråk på en vara som varit omhändertagen själv svarar för att varan hämtas ut. I förarbetena till bestämmelsen (prop. 1998/99:79 s. 100) anges, att i samband med att ägaren till varan underrättas enligt 21 § förvaltningslagen om innehållet i beslutet om upphävande bör en upplysning om innehållet i andra stycket lämnas. Bestämmelsen i 17 c § anger, i vilka fall en omhändertagen vara får förverkas, och att det är som får besluta om att ett sådant förverkande skall ske. Om varor har omhändertagits enligt 17 §, och ett beslut att inte lämna ut varorna enligt 17 a § vunnit laga kraft och ägaren, eller den som för in eller ut varan, inte inom en månad har uppfyllt förutsättningarna för in- eller utförseln eller vid införsel, återutfört varan, får besluta om förverkande av varan (första stycket). Vidare får förverkande ske, om ägaren inte har gjort anspråk på varan från den dag då omhändertagandet upphävdes enligt 17 b § eller, om han har gjort sådant anspråk, men inte hämtat ut varan från den dag då anspråket på varan framställdes (andra stycket). I förarbetena (prop. 1998/99:79 s. 100) anges, att i samband med att ägaren av en vara enligt 21 § förvaltningslagen underrättas om innehållet i ett beslut om upphävande av omhändertagandet bör en upplysning även lämnas om möjlighet att besluta om förverkande, för det fall att varorna inte hämtas ut inom viss angi- ven tid (första och andra styckena). I 17 d § finns bestämmelser om försäljning m.m. av en vara, som förverkats. Det är här fråga om åtgärder, som får vidtas först sedan ett lagakraftägande beslut om förverkande föreligger. Enligt be- stämmelsen skall egendomen säljas genom försorg eller i den ordning, som i allmänhet gäller för försäljning av förverkad lös egendom. Egendomen får i stället förstöras om den inte kan säljas, den kan befaras komma till brottslig användning, eller den annars är olämplig för försäljning. Detta gäller endast, om inget annat är föreskrivet i lag eller annan författning. Enligt tullag gällde, att tullmyndighet fick ta hand om en oförtullad vara för tillfällig förvaring, om det behövs för tullkon- trollen. fick då läggas upp på tullupplag eller i frihamn. dare gällde att regeringen fick föreskriva den längsta tid under vil- ket oförtullade varor fick förvaras på tullupplag och tullager. Om förvaringstiden för en vara, som inte fick införas, gick ut utan att varan anmälts till förtullning, eller att varan blivit föremål för annan i lagen angiven behandling, fick varan utan att förtullas säljas för utförsel genom tullmyndighets försorg (48–49 §§). I övergångsbestämmelserna till tullagen (1994:1550), som trädde i kraft i och med EU-inträde och vilka var gällande fram till , fanns inte någon möjlighet för att ta om hand en vara för kontroll, såvida inte smugglingslagens regler var tillämpliga. Även enligt fick tillfälligt ta hand om en oförtullad vara, om det behövdes för tullkontrollen. fick då läggas upp på tillfälligt lager eller tullager. I den nu gällande tullagen finns en bestämmelse i 3 kap. 8 §, som anger, att tillfälligt får ta hand om en icke-gemen- skapsvara, om det behövs för tullövervakningen. får läggas upp på tillfälligt lager. Den, som bl.a. inte fullgjort skyldigheten att deklarera varan till ett tullförfarande eller anmäla varan till någon annan godkänd tullbehandling, skall ersätta dess kostna- der för varans uppläggning och förvaring. får bestämma, att varan inte får tas ut från lagret förrän kostnaderna ersatts eller säkerhet ställts för dem. Om en vara, som förvaras på tillfälligt la- ger som innehas av inte avhämtas inom rimlig tid, får den säljas. Om tull inte skall tas ut ur varan, gäller lagen (1985:982) om näringsidkares rätt att sälja saker, som inte har hämtats. Vad som i den lagen sägs om förvaring enligt avtal skall gälla i fråga om förvaringen på lager. Den ursprungliga inregränslagen innehöll således i 17 § en be- stämmelse, som gav befogenhet att ta hand om en vara om det behövdes för kontroll enligt inregränslagen. Bestämmel- serna i 17 a – 17 d §§ tillkom genom ändring och trädde i kraft . Bakgrunden till de senast nämnda bestämmelsernas till- komst var, att man konstaterade att när kontroll enligt inregränsla- gen var genomförd fanns inte något lagligt stöd för ett fortsatt omhändertagande av varorna, såvida det inte förelåg misstanke om varusmugglingsbrott, då ett omhändertagande enligt inregränslagen kunde ersättas med beslag med stöd av bestämmelserna i den då gällande lagen om straff för varusmuggling. Andra meningen i för- sta stycket i 17 § kom till genom en senare lagändring, för att för- utsättningarna för ett omhändertagande tydligare skulle samman- falla med den ordning som är avsedd med 17 a – 17 d §§. 3.3.10Kustbevakningens och Polisens medverkan Enligt 12 § första stycket inregränslagen är Polisen och Kustbevak- ningen skyldiga att medverka i kontrollverksamheten. Av bestäm- melsen framgår vidare, att när nämnda myndigheter medverkar i kontrollen har de samma befogenheter som en tulltjänsteman, vad gäller att anmana att stanna (5 §), begära uppgifter och begära att se de handlingar som behövs för en varukontroll (6 §) och att utföra varukontrollen (7 §). Polismannen och kustbevakningstjänsteman- nen har också rätt att begära att få tillfälle att undersöka varan och transportmedlet m.m. enligt 13 §. Denna medverkan kan bestå dels i att Polisen är behjälplig vid varukontroller, t.ex. genom att bistå vid kroppsbesikt- ning eller situationer där våld eller hot om våld uppkommer. Vidare består Polisens medverkan i att Polisen utför varukontroller på vissa platser enligt överenskommelse som träffats med , se vidare avsnitt 5.3.3 och 9.3. utför varukontroller till sjöss, men har för detta inte någon självständig roll. I stället kräver ett ingripande i form av varukontroll från en föregående kontakt med . För en utförligare beskrivning av samverkan mellan myndighe- terna, se avsnitt 9.3. 3.4Lagen om straff för smuggling 3.4.1Tullverket och befogenheter vid smugglingsbrott Den kontroll som nämnts ovan, med undantag för vad som sagts om smugglingslagens bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning, är kontroll enligt inregränslagen. och även bedriver utöver den kon- trollverksamhet, som följer av inregränslagen och tullagen, en brottsbekämpande verksamhet såvitt avser tullbrott, smugglings- brott och narkotikasmuggling. Polisens ansvar och befogenheter att utreda sådana brott följer främst av polislagen och rättegångs- balken. Regleringen av den brottsutredande verksamheten finns i smugglingslagen (se vidare prop. 1999/2000:124, En ny smugg- lingslag m.m. bet. 2000/01:JuU2, rskr. 2000/01:28). Lagen inne- håller bestämmelser om ansvar m.m. för gärningar, som rör införsel till och utförsel från landet av varor. I nämnda lag anges, att en vara anses ha förts in till eller ut från landet när den har förts över grän- sen för svenskt territorium. Smugglingslagen innehåller även sär- skilda bestämmelser om befogenheter att förhindra, utreda och beivra brott enligt lagen och enligt narkotikastrafflagen. Smugglingslagen skiljer mellan smugglingbrott och tullbrott. Vad som utgör smugglingsbrott framgår av 3 § smugglingslagen. Ett smugglingsbrott kan t.ex. bestå i att en vara som enligt särskilda föreskrifter är förbjuden att föras in eller där det gäller särskilda föreskrifter om införsel, förs in till landet i strid med förbudet eller restriktionen. För det fall att en sådan vara anmäls till tullbehand- ling, föreligger smuggling, om det av de oriktiga uppgifter som per- sonen lämnar eller underlåter att lämna vid tullbehandlingen, upp- står fara för att införseln fullföljs i strid med förbudet eller villko- ret. Tullbrott definieras i 8 § smugglingslagen. Ett tullbrott begås t.ex. när en vara förs in utan att den anmäls för tullbehandling eller uppgifter inte lämnas eller att felaktiga uppgifter lämnas vid tullbe- handlingen och att fara därigenom uppkommer för att tull, annan skatt eller avgift undandras det allmänna. och även har enligt smugglingslagen rätt att tillgripa straffprocessuella tvångsmedel. har också rätt att inleda förundersökning och har därmed de befogen- heter och skyldigheter, som en undersökningsledare har enligt rät- tegångsbalkens bestämmelser (19 § smugglingslagen). Kustbevak- ningen har inte befogenhet att inleda förundersökning. Om Tull- verket inlett en förundersökning, skall åklagare överta ledningen av förundersökningen, så snart en person skäligen kan misstänkas för det aktuella brottet. Detta gäller emellertid inte om brottet är av enkel beskaffenhet. Åklagaren kan emellertid som förundersök- ningsledare anlita biträde av . Vidare kan åklagaren upp- dra åt tjänsteman vid att vidta en viss åtgärd, som hör till förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet. Smugglingslagens bestämmelser innehåller emellertid inte någon grund för kontroll, utan reglerar i stället vilka tvångsmedel som kan användas vid brottsmisstanke. Grunden för att vidta kontrollåtgär- der gentemot en resenär består i att kontrollera anmälningsskyldig- heten enligt tullagen eller inregränslagen. Vad denna kontroll kan bestå i framgår av tullagen 6 kap. eller inregränslagen. Om det un- der den varukontrollen uppkommer en misstanke, tillämpas smugglingslagens bestämmelser om straffprocessuella tvångsmedel som kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Vid misstanke om tullbrott, smugglingsbrott och narkotika- smuggling har och enligt 21 § smugg- lingslagen, på samma sätt som Polisen, rätt att i brådskande fall och i avvaktan på beslut om anhållan gripa en person som är misstänkt för brottet. Förutsättningarna härför är de samma som följer av bestämmelsen i 24 kap. 7 § . bestämmelser i 27 kap. 4 § om Polisens befo- genhet att ta föremål i beslag gäller också för och Kust- bevakningen (22 § smugglingslagen). Sammantaget innebär denna bestämmelse, att beslag kan avse endast sådana föremål, inbegripet skriftliga handlingar, som skäligen kan antas ha betydelse för ut- redning om tullbrott, smugglingsbrott och narkotikasmuggling (utredningsbeslag) eller bli förverkade på grund av sådant brott (förverkande beslag). bestämmelser om beslag gäller även föremål, som skäligen kan antas vara avhänt någon ge- nom brott. Bestämmelsen om beslag i smugglingslagen gäller emellertid endast tullbrott, smugglingsbrott och narkotikasmugg- ling. och kan även ta föremål i beslag, vilka anträffas när en person grips eller när ett beslut om anhållande eller häktning verkställs eller i samband med en husrannsakan, eller kroppsvisitation eller kroppsbesiktning (se nedan). Föremål, som påträffas i andra fall, får som huvudregel inte tas i beslag utan be- slut av förundersökningsledare eller åklagare. Är fara i dröjsmål, får emellertid föremål tas i beslag utan föregående beslut. Det bör emellertid anmärkas, att rekvisitet fara i dröjsmål i allmänhet torde vara uppfyllt, när tulltjänstemän och tjänstemän vid Kustbe- vakningen upptäcker gods som kan misstänkas vara föremål för brott i samband med in- eller utförsel. och har också rätt att företa hus- rannsakan (26 § smugglingslagen). Denna befogenhet motsvarar dels den, som Polisen har enligt 28 kap. , dels en befogenhet därutöver, som innebär att husrannsakan får utföras, även om det inte kan följa fängelse på det aktuella brottet (andra Bestämmelsen innebär att , och Polisen får göra husrannsakan i magasin eller liknande utrym- men för att söka efter egendom som skäligen kan antas bli förver- kade på grund av tullbrott, smugglingsbrott och narkotikasmugg- ling, om det förekommer anledning att sådant brott har begåtts. och har enligt smugglingslagen också rätt att besluta om kroppsvisitation och kroppsbesiktning under samma förutsättningar, som en polisman har, enligt bestäm- melserna i 28 kap. (27 § första stycket smugg- lingslagen). För ett sådant beslut krävs, att personen skäligen kan misstänkas för ett brott som kan leda till fängelse. Bestämmelserna är till skillnad från andra stycket inte knutet till en persons in- eller utresa, vare sig tidsmässigt eller geografiskt. Som exempel på fall, där det kan bli aktuellt att tillämpa bestämmelsen, kan nämnas, att en person behöver kroppsvisiteras i anslutning till en husrannsakan på ett tillfälligt lager eller ett tullager. Vidare kan det bli aktuellt, då personer, som inte är resande men som misstänks ha köpt in- smugglade varor, påträffas på eller i närheten av ett fartyg där för- säljningen antas ha skett. Det kan exempelvis gälla personer, som besöker ett fartyg i hamn eller ett fartyg till havs. I förhållande till andra stycket föreligger också den skillnaden, att befogenheten omfattar även sådan kroppsbesiktning som inte är ytlig. I paragrafens andra stycke ges och befogenhet att företa kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning samt ta urinprov, avseende en person som i samband med inresa till eller utresa från landet uppehåller sig i gränsområde eller motsvarande. Nämnda åtgärder får vidtas om det föreligger anledning att anta att personen har med sig egendom som kan tas i beslag enligt smugglingslagen eller sådant brott i narkotikastraffla- gen (1968:64), som avser 12 § tredje stycket. I paragrafens tredje stycke finns en bestämmelse om och rätt att av säkerhetsskäl besluta om kropps- visitering. Bestämmelsen motsvarar 19 § första stycket polislagen. 3.4.2Särskild kontroll enligt bestämmelser i smugglingslagen Enligt 28 § i smugglingslagen har befogenhet att besluta om särskild kontroll. Härigenom kan besluta om kroppsvisitation av varje resande, som med ett visst transportmedel eller under en viss angiven, kortare tidrymd ankommer till eller av- reser från en viss gräns- eller kustort eller annan plats som har för- bindelse med utlandet. Särskild kontroll får endast vidtas, om 1.det finns anledning att anta att en eller flera resande, som med transportmedlet eller under tidrymnden ankommer till eller av- reser från platsen, har begått eller står i begrepp att begå ett brott enligt 5 § (grovt smugglingsbrott) eller 6 § tredje stycket (grovt narkotika brott) eller försök till sådant brott, 2.tillräckliga uppgifter saknas för att rikta misstanke mot en be- stämd person eller en mindre krets av personer, och 3.åtgärden är nödvändig för att ett ingripande mot brottet skall kunna ske. Beslut om särskild kontroll får fattas av chefstjänsteman, som för- ordnats för uppgiften av chefen för . Beslutet skall prö- vas av chef eller av verkets chefsjurist. Om det uppen- barligen är fara i dröjsmål, får beslutet utan sådan prövning verk- ställas . Bestämmelsen är tillämplig både vid inre och vid yttre gräns. Kontrollen kan som nämnts vidtas, trots att det inte finns miss- tanke mot någon viss person. Om det i samband med kontrollen görs några särskilda iakttagelser som ger anledning till misstanke mot en viss person, skall frågan om vidare användning av tvångs- medel mot honom eller henne prövas enligt bestämmelserna i smugglingslagen eller allmänna regler. Nedan följer en översiktlig redogörelse för personkontrollen och Schengensamarbetet1 (avsnitten 4.2–4.4). Fri rörlighet för personer är tillsammans med fri rörlighet för varor, tjänster och kapital en av de fyra friheterna som är grundstenarna i EU. inträdde i det operativa Schengensam- arbetet. Bestämmelserna om gränskontroll av personer har anpas- sats till detta samarbete, som regleras genom Schengenkonventio- nen2. Regeringen beslutade att tillsätta en särskild ut- redare för att – mot bakgrund av medlemskap i samarbetet – se över och utvärdera reglerna för personkontroll ur ett brottsförebyggande och brottsbekämpande perspektiv (dir. 2003:83). Se även kapitel 1. Nämnda utredning, som tog namnet , lämnade sitt betänkande (Gränskontrollag – effektivare gränskontroll, SOU 2004:110). Nedan följer även en kort sammanfattning av betänkan- dets förslag (avsnitt 4.5). 4.2Schengensamarbetets bakgrund och utveckling Den fria rörligheten för personer är en av grundstenarna i EG:s re- gelverk för den inre marknaden, tillsammans med den fria rörlig- heten för varor, tjänster och kapital. Den fria rörligheten för per- soner vad gäller den gemensamma arbetsmarknaden, fri etable- ringsrätt, erkännande av utbildningar m.m. kom att förverkligas på 1För en mera detaljerad beskrivning hänvisas till prop. 1997/89:42, , och prop. 1999/2000:64, Polissamarbete m.m. med anledning av anslutning till Schengen. 2Schengenkonventionen jämte protokoll för förklaring har publicerats i SÖ 1998:49 ett tidigt stadium. Däremot kom kontrollen av personer vid grän- serna inte att avskaffas, såsom den skulle ha blivit enligt de änd- ringar i EG-fördraget som gjordes genom Europeiska enhetsakten 1986. En viktig orsak till detta var att EU:s medlemsstater inte har kunnat enats om en gemensam tolkning av den relevanta artikeln i , som har beteckningen artikel 14. Det gäller framför allt regler för en enhetlig kontroll av de gemensamma yttre gränserna. I syfte att påskynda förverkligandet av den fria rörlig- heten för personer i anda ingick , och Beneluxstaterna 1985 ett avtal att successivt avveckla personkontrollerna vid de gemensamma gränserna och utveckla det polisiära och rättsliga samarbetet mellan staterna. Avtalet, som är ett separat mellanstatligt avtal utanför EG, ingicks i gränsorten i och benämns därför . undertecknades tillämpningskonventionen till Schengenavta- let, med bestämmelser om praktiska åtgärder för att genomföra av- vecklingen av gränskontrollerna vid de inre gränserna samt övriga samarbetsåtgärder. Det är denna tillämpningskonvention, Scheng- enkonventionen, som innehåller de viktigaste reglerna för samar- betet. började tillämpas och gränskontrol- lerna upphörde mellan sju av de EU-länder, som då hade anslutit sig till Schengen avtalet. Dessa var, förutom grun- darstaterna, och . , tillsammans med de övriga nordiska länderna, deltar operativt . och , som inte for- mellt kan ansluta sig, har träffat ett särskilt samarbetsavtal för att anknyta sig till . De deltar fullt ut i samarbetet med undantag för beslutsfattandet. På så sätt kan den fria rörlig- heten inom den nordiska passunionen upprätthållas. För vissa delar av Schengenreglerna, bl.a. de om visering och inre gränskontroll, kommer trots Amsterdamfördraget att som utgångs- punkt ha kvar det mellanstatliga samarbetet och i efterhand själv bestämma om man vill omfattas av de beslut som rådet fattar. Stor- och , som inte deltar i , har möjlighet att när som helst begära att få omfattas av hela eller delar av . Sannolikt kommer också genom ett särskilt samarbetsavtal att ansluta sig till . deltar även de tio nya medlems- länderna till viss del i . Genom medlemskapet i EU blir de direkt bundna av och de rättsakter, som grundas på detta. Vissa bestämmelserna är tillämpliga direkt, medan andra gäller först efter det att de nya medlemsstaterna ge- nom ett särskilt rådsbeslut har antagits som operativa medlemmar i . Detta sker sannolikt först . Personkontroll fö- rekommer således än så länge vid de inre gränserna till nya med- lemsstaterna. De nya medlemsstaterna har heller inte tillgång till uppgifter i SIS (Schengens Informationssystem, se vidare avsnitt 4.4).