sou · GUB321 · 2007-01-01 00:00:00 — (Utredningen om makt, integration och struk- turell diskriminering). , Bo (2002) Uppspel: den svenska TV-sportens historia. : Stiftelsen i . , (1994) Ideologiteori och medieforskning, I: m.fl. (red) Kommunikationens Korsningar: Möten mellan olika traditioner och perspektiv i medieforskningen, : Nordi- com. Rowe, (1999) Sport, Culture and the Media- The Unruly Tri- nity. , (2004) i medieskugga. : In- stitutet för mediestudier. Schoug, (1997) Intima samhällsvisioner. Sockholm/: Symposium. , och , Dilwyn (2004) Introduction. I , A och Porter, D (red.) Sport and National Identity in the Post- War World. , (1990) Ideology and Modern Culture. , Teun (1988) News as Discourse. Hillsdale NJ: Erlbaum. , (1998) Sporten i spalterna: Sportjournalistikens utveck- ling i svensk dagspress under . Wodak, , de Cillia, , , och , (1999) The Discursive Formation of National Identity. Edin- burgh: UP. 8Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen Bidrar krigsjournalistiken till etnisk diskriminering? Finns det anledning att befara att det sätt på vilket medierna skildrar interna- väpnade konflikter bidrar till diskriminering och främ- lingsfientlighet i ? Vad betyder exempelvis bilder av lidande människor långt bort från vår hemmiljö och vardagstillvaro för våra föreställningar och vårt förhållningssätt till flyktingar och invand- rare som befinner sig här? Går det över huvud taget att se samband mellan internationella konflikter och de sätt medier och enskilda individer bemöter olika etniska grupper i lokalsamhället? Detta är några av de frågor som jag avser att behandla. Men det är nödvän- digt att klargöra redan från början att kapitlet inte gör anspråk på att presentera definitiva svar. Snarare får den ses som ett försök att utveckla ett perspektiv – en analytisk synvinkel – på de komplexa och sammanflätade relationerna mellan skeenden på olika nivåer i den alltmer globaliserade värld vi befinner oss. Speciellt är mitt fokus på mediediskursernas inbördes relationer när man ser dem utifrån krigsjournalistikens kopplingar till å ena sidan krigspropa- gandan på internationell nivå och å andra sidan föreställningar och bemötande av dom andra på nationell nivå. Ett flernivåperspektiv på medier och strukturell diskriminering Globaliseringsprocessernas snabba och omvälvande dynamik är en central utgångspunkt för den som vill förstå såväl mediernas bety- delse för diskrimineringen av etniska minoriteter som de föreställ- ningar, begrepp och åsikter som på den kognitiva nivån i männi- skors medvetande underblåser främlingsfientlighet och förtryck av dom andra. Det handlar inte bara om den identitetsosäkerhet Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen som globaliseringen medför och som under ogynnsamma betingel- ser kan framkalla nationalistiska excesser, etnisk rensning och i värsta fall folkmord. Detta har forskare och samhällsdebattörer belyst och pekat på hur exempelvis krigen på delvis hänger samman med att människor upplever invandring och ökad etnisk mångfald, integrationen med omgivande samhällen och kulturer, etc. som ett hot. I situationer där statsmakten och de sociala insti- tutionerna försvagas söker medborgarna tryggheten inom familjen och släkten, i lokalsamhället och den etniska gruppen. Extremister skaffar sig maktposition genom att antagonisera relationerna mel- lan grupperna och förtrycka minoriteterna (2000; Kaldor 1999). Hur välgrundade dessa analyser av en plötsligt uppblossande nationalism än är för att förklara vissa konflikter och krig, t.ex. på , kan de leda till den förhastade slutsatsen att globaliserings problematiska konsekvenser är begränsade till vissa extrema och i vissa situationer farliga grupper. Om man ska förstå hur globalise- ringsprocesserna och den strukturella diskrimineringen är relate- rade till varandra är detta perspektiv alltför snävt. Det innebär att enbart fokusera på en variant av nationalism som dessutom för- modligen inte ens är den mest utbredda och betydelsefulla som Mi- chael Billig har visat (Billig 1995). I det här sammanhanget anser jag det viktigt att lyfta fram de grundläggande kognitiva och kommu- nikativa aspekterna av detta komplex av relationer och inte snäva in perspektivet på de mest extrema yttringarna av främlingsfientlighet och diskriminering. Oavsett vilket analytiskt perspektiv man använder sig av så tvingas man förenkla och välja ut vissa relationer i verkligheten som kan antas vara särskilt relevanta. Detta gäller inte minst om man som i det här kapitlet vill försöka gripa över så komplicerade sam- manhang som hur förändringarna på den internationella nivån på- verkar – och påverkas av – förhållanden på den lokala och nationella nivån. Och vidare hur dessa relationer i sin tur är kopplade till människors mentala processer. I det europiska forskningsprojektet skisseras ett perspektiv där man rör sig från den mentala, kognitiva nivån till inrättandet av nationalstater och vidare till främlingsfientlig eller rasistisk politik samt över till rasifierande praktiker och förtryck av minoriteter. Grunden för analysen läggs i de kategorier med vilka människor indelat den förnimbara verkligheten och de distinktioner som 1 Se: . Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen upprättar åtskillnader mellan olika individer och grupper. Dikotomin Vi och Dom har sitt ursprung i det socio-kognitiva behovet att skilja mellan ego och alter, liksom mellan den egna gruppen och andra grupper, för att mentalt bringa ordning i tillvaron. Historiskt har detta oundvikliga behov av kategoriseringar sammankopplats med framväxten av nationalstaten och den därmed sammanhängande diskursiva konstruktionen av en nationell identitet. Denna föreställda gemenskap (1991) av att vara svensk, dansk eller tysk, osv. baserades på en dubbel konstruktion: För det första ett förhärligande av egenskaper som projicerades på den egna nationella gemenskapen. För det andra projicering av ondskefulla och hotfulla egenskaper på dem som ej tillhörde gemenskapen. Sammanhållningen i nationalstaten syftade både till gemenskap inåt och sammanhållning utåt. I European Dilemma utvecklas detta perspektiv ytterligare genom anknytningar till den europeiska kolonialepokens rasistiska ideo- logi och exploatering av främmande folk och naturtillgångar. Detta historiska arv sätter sedan avtryck i dagens främlingsfientliga par- tier som även influerar de etablerade politiska partierna i en rikt- ning som innebär skärpta krav på invandrare, flyktningar och asyl- sökande. Till skillnad från kolonialtidens i allt väsentligt rasistiskt motiverade förtryck formuleras nutidens främlingsfientlighet i kulturalistiska termer. Det är inte rasblandning som anses vara av ondo utan blandningen av kulturer. Eliternas rasifierande diskurser underblåser inte bara extremisternas diskriminerande praktiker utan även den institutionaliserade diskrimineringen som utövas av myndigheter, företag och organisationer. teoretiska perspektiv återkommer i första rap- porten från utredningen om makt, integration och strukturell dis- kriminering (SOU 2005:41). Här införs termen andrafiering för att beskriva denna grundläggande kognitiva mekanism insatt i ett historiskt-socialt sammanhang. (2005:40 ff.) beskriver andrafieringen som en sociokognitiv komponent i nationsbildandet, vilken på en och samma gång upprättar en homo- gen kollektiv identitet, ett folk, och avgränsar denna identitet från de Andra. Han pekar också på hur denna form av andrafie- ring utgör en av de viktigaste krafterna bakom krig och konflikter mellan nationalstater i (Kamali 2005:46). Utan att förneka det pedagogiska värdet hos detta sätt att beskriva relationerna mellan de olika nivåerna i syfte att klargöra den strukturella diskrimineringens komplexa orsaker, vill jag ändå Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen här särskilt uppmärksamma hur händelser på den internationella nivån är diskursivt sammankopplade med socio-kognitiva proces- ser, liksom med politiska och sociala skeenden på den nationella och lokala nivån. Internationella, nationella och lokala konflikter utspelas också på en mental nivå där begrepp, metaforer och imagi- nära bilder bildar utgångspunkter såväl för propagandadiskurser som för människors tolkningar och handlingar. Där Kamali kon- staterar att andrafieringen är en viktig orsak bakom krig och kon- flikter kan man också vända på resonemanget och hävda att kon- flikter och krig är viktiga komponenter bakom andrafieringen och diskrimineringen historiskt sett. Krigspropagandan kan som bekant beskrivas som en extremt polariserad diskurs där den egna sidan skildras som alltigenom god medan motståndarsidan utmålas som genomsyrad av ondska (Jowett & ODonnell 1992; för en översikt se Mral 2004:12 ff.; jfr. 1997:16 f.). Dessa konstateranden ska inte uppfattas som polemik med första rapporten från utred- ningen om makt, integration och strukturell diskriminering utan de syftar i stället till att betona ömsesidigheten i relationerna mellan diskrimineringens olika nivåer. Detta blir dock särskilt viktigt för analysen av mediediskursernas betydelse för diskrimineringen. Är man intresserad av hur medierna bidrar till publikens och allmänna opinionens sätt att kategorisera den sociala och kulturella omgiv- ningen framstår medierna som den kanske mest avgörande källan till begreppsbildningen och andrafieringen jämte kulturellt ned- ärvda föreställningar. Detta gäller särskilt i fråga om internationella konflikter. Mediernas innehåll är med andra ord den förmedlande länken mellan den internationella nivån och individens medvetande, vilket inte endast betyder att människors specifika kunskaper om internationella konflikter präglas av mediernas innehåll utan – mer intressant i detta sammanhang – även får konsekvenser för inne- hållet och betydelsen av de vi/dom-distinktioner som på den kog- nitiva nivån utgör andrafieringens mentala förutsättningar. Dessa har då inte bara – kanske inte ens främst – med bilden av de Andra att göra utan framför allt med bilden av Vi eller med vad som har kallats diskrimineringens andra ansikte (2005:139). Som vi ska se förutsätter mediediskursen en mer eller mindre kollektiv identitet – en homogen gemenskap – som appelle- ras rutinmässigt i den journalistiska verksamheten. Journalistiken som institution är historiskt nära förbunden men framväxten av nationalstaten, åtminstone i , och det betyder att medierna i sitt tilltal förutsätter existensen av och vänder sig till en nationell Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen gemenskap både när det gäller nationell och internationell rappor- tering. I lokala frågor, dvs. i lokaljournalistiken, är den implicita kollektiva gemenskapen mer avgränsad, men för all utrikesjourna- listik kan man räkna med att det Vi som appelleras underförstått är den nationella befolkningen, nationen eller folket. Detta gäller all- deles särskilt om det handlar om krigsjournalistik i en konflikt där den egna nationalstaten är involverad. Men inte bara då, ty även när svenska medier rapporterar från ett krig som ej är inblandat i genomsyras artiklarna och inslagen av ett typiskt svenskt per- spektiv i form av vilka källor och kommentatorer som förekom- mer, vinklingar på konsekvenser för svenskar hemma och i kon- fliktområdet samt mer eller mindre tydligt förebildliga exempel på svenskt agerande i samband med de händelser som rapporteras. Det kan exempelvis handla om svenska humanitära insatser eller att svenska diplomater är aktiva i medlingsprocesser, mm. Sammanfattningsvis anlägger jag ett flernivåperspektiv på sam- hället kombinerat med ett historiskt perspektiv. Flernivåperspekti- vet, enligt vilket individernas kategoriseringar på den kognitiva ni- vån relateras till konflikter på den internationella politiska nivån, innebär att de medierade diskursernas nivå får central betydelse som nivåintegrerande instans. Mediernas rapportering, debatt och analyser förser publiken med information och kunskaper att skapa sig mening om samtidens stora frågor. Även om medierna inte har monopol på denna roll eftersom också skolan, politiska partier och humanitära organisationer, för att nu nämna några andra viktiga kunskapskällor, tillhandahåller underlag för meningsskapandet, så intar medierna en alldeles särskilt viktig roll genom att svara för den mest aktuella och föregivet auktoritativa informationen om hur världsläget ska förstås och bedömas. Delvis i egen makt men kan- ske främst genom det ständiga refererandet till politikers och andra beslutsfattares tal, utspel och beslut. Det är meningslöst att disku- tera vilken av de olika nivåerna – den kognitiva, de medierade dis- kursernas eller den internationella politikens nivå – som är mest avgörande för de sociala praktiker som blir utfallet av de inbördes relationerna mellan dessa nivåer. Poängen är ömsesidigheten och samspelet mellan de olika nivåerna. Samt vikten av att inte släppa någon av nivåerna ur sikte när man analyserar mekanismerna bakom den strukturella diskrimineringen. Vid sidan av denna vertikala dimension av det föreslagna fler- nivåperspektivet ska jag lägga till en horisontell dimension som har att göra med den historiska kontexten för analysen. Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen sluter, liksom ovanstående, till utredningens allmänna härledning av diskrimineringens orsaker och grundar sig dessutom på tidigare egen forskning om internationell nyhetsrapportering. Med den terminologi som användes ovan handlar den historiska kontexten för diskrimineringsdiskurserna dels om diskrimineringens första ansikte, dvs. bilden av Dom andra, dels om dess andra ansikte, dvs. bilden av Vi. I det första fallet menar jag, liksom många andra forskare, att det är särskilt viktigt att anknyta till kolonialtidens ideologier om de primitiva folken och i det andra fallet till hur eta- blerandet av nationalstaten innebar en identitetspolitik vars följder vi fortfarande kan skönja i mediediskurserna och opinionen. Kolonialtidens ideologi – då och ? I ett längre historiskt perspektiv har den europeiska självförståelsen byggt på föreställningen om underlägsna Andra. Det är förvisso inte unikt för imperier att utveckla herremaktsideologier för att rättfärdiga sin övermakt– det sägs t.ex. att det kinesiska kejsardö- met delade in folken utanför i nord-, öst, syd- och väst-barba- rer – men i modern tid kan ingen annan sådan ideologi mäta sig med den europeiskt västerländska. Den sätter fortsatt sina avtryck i synen på andra folk och kulturer, liksom på föreställningen om en homogen vit kollektiv gemenskap. Framför allt kom dessa idéer om den vita rasens överlägsenhet att få stor politisk betydelse för kolonialmakternas erövringar och kontroll av besittningarna i , och . Ursprungligen hade man i en dubbel och ambivalent inställning till de folk som man beteck- nade som primitiva till skillnad från de civiliserade européerna. För 1700-talets romantiker som och andra kunde t.ex. förknippas med ett ursprungligt paradisiskt tillstånd, en mänsklig- hetens guldålder, medan man såg föraktfullt på de männi- skor och kulturer som de första kolonisatörerna mötte på denna kontinent. I takt med att den koloniala exploateringen kraftigt ökade kom rasismen och herrefolksidéerna att helt dominera bilden av i det europeiska tänkandet (se ex.v. Curtin 1964; Nohrstedt 1986:57 ff.). Ett centralt element i denna syn på de primitiva folken, kulturerna och samhällena var föreställ- ningen att deras primitiva karaktär omöjliggjorde fred och utveck- ling. De betraktades som barbarer, blodtörstiga och utan förmåga att leva i fred med varandra. Således legitimerades den koloniala Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen annekteringen i med berättelser om de påstått underlägsna folkens inneboende ondska: För européerna framställdes en bild av kontinentens inre som var ohämmat vild, ett sorgligt offer för egen blodtörst och brutalitet, utan förmåga att hjälpa sig själv. Varje berättelse om ondska – och det fanns många sådana – tycktes bestyrka detta intryck. Det fanns, ansåg man, bara en lösning på detta problem: direkt annekterande. (1963:193). På liknande sätt förhöll det sig med den europeiska bilden av Ori- enten, enligt omfattande verk om orientalismen, dvs. det system av ideologiska föreställningar om de muslimska folken och kulturen som historiskt gödslat den egna självöverskattningen som den legitimerat herraväldet över orientalerna. beskriver hur denna ringaktande, ofta rent föraktfulla uppfattning om de Andra konstruerats och rekonstruerats av starka institutio- ner i och senare i , inom vetenskap, politik, skönlitte- ratur och populärkultur. Särskilt var rasläror i olika schatteringar en viktig komponent i den kon- struerade motsatsställningen mellan vit occidentalism och färgad orientalism (1993:252; se även s. 204, 206, 232). Även om rasbiologiska resonemang har tonats ned efter består de grundläggande dogmerna och polariteten mellan väst och öst i synen på . sammanfattar dessa dogmer i fyra punkter: /D/en första är den absoluta och systematiska skillnaden mellan Väs- terlandet, vilket är rationellt, utvecklat, humant och överlägset, och som är avvikande, outvecklad och underlägsen. En annan dogm är att abstraktioner om // alltid är att föredra fram- för direkta belägg som hämtas ur dagens orientaliska verklighet. En tredje dogm är att är evig, enhetlig och saknar förmågan att definiera sig själv. // En fjärde dogm är att i grund och botten är något som man antingen bör frukta (gula faran, mongolhor- derna, de bruna besittningarna) eller kontrollera (genom pacificering, forskning och utveckling eller ren ockupation när detta är möjligt). Både föreställningarna om det primitiva och orientalismens svartmålning av muslimerna är exempel på vad vi skulle kalla politiserade hotbilder. Dom andra beskrivs som ett hot mot fred och utveckling och därigenom rättfärdigas tvångsåtgärder och krav på underkastelse under västvärldens föregivet civilisatoriska mis- sion. Påståenden om att muhammedanismen bär ansvar för de Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen djupaste motsättningarna i världen eller att de, dvs. muslimerna, till skillnad från oss saknar känsla för freden har kunnat framfö- ras med vetenskapliga anspråk också in (1993:252, 259, 307). Den förre utrikesministern i , , är en rela- tivt aktuell företrädare för denna polariserade världsbild där ..skillnaden mellan kulturerna i första hand /ses/ som skapandet av en stridslinje som skiljer dem åt och i andra hand som en uppma- ning till Västerlandet att kontrollerna, hålla tillbaka och på andra sätt styra // den Andra. (1993:49–50). Det är inte svårt att se kontinuiteten i dessa föreställningar och de utrikespolitiska doktriner som använts för att underbygga hegemoniska ställning också i den s.k. nya världsordningen efter 1989 och Ber- linmurens fall. omtalade artikel (senare utvid- gad till en bok) The Clash of Civilisations? utgör en fort- sättning på Kissingers realpolitiska analys av den internationella utvecklingen (1993). Världen efter slut går mot alltmer allvarliga konflikter mellan det liberala, kristna Västerlandet och framför allt den muslimska världen. När efter kallar till ett korståg mot terrorismen (Mral 2004:24) är det inte bara utslag av ogenomtänkt retorik och bristande politisk känslighet, det är framför allt ett eko från en erövringshistoria som sträcker sig bakåt i tiden. Den banala nationalismen – den felande länken? I Banal Nationalism, ett verk som betecknats som en vändpunkt i studiet av nationalismen (2005:6), analyserar en vardaglig form av nationalism som oftast glöms bort när globali- seringens konsekvenser diskuteras. Denna form av nationalism kallar han banal därför att den är så vanlig och normal. Den kom- mer till uttryck i alla möjliga sammanhang och är enligt Billig för- summad just på grund av sin vanemässiga natur. I sitt banbrytande arbete tar han utgångspunkten i den patriotism som kommer till uttryck i samband med krig, i det här fallet är exemplet –1991. Han ställer frågan vad det är som värderas högre än li- vet självt och som förmår människor att gå ut i krig beredda att göra det största av offer. Svaret som härleds från den dåvarande amerikanske presidentens, , krigsretorik är: Försvaret av en ny världsordning baserad på nationer och värnet av nationa- Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen Men han pekar också på att mobiliseringen av mili- tära styrkor i den utsträckning som exempelvis var fallet i Gulfkri- get inte bara förutsätter hög militär beredskap utan också en befolkning som är moraliskt och opinionsmässigt förberedd: ..forces can be mobilized without lengthy campaigns of political preparation. The armaments are primed, ready for use in battle. And the national populations appear also to be primed, ready to support the use of those armaments. (Billig 1995:7) Det är den banala nationalismen i fredstid som är förklaringen, enligt Billig, till att hela befolkningar med kort varsel kan mobiliseras opinionsmäs- sigt och försättas i krigsyra. Med begreppet den banala nationa- lismen riktar han uppmärksamheten på en blind fläck i gängse föreställningar om de nationalistiska strömningarna. Vanligtvis förknippas nationalismen med extremister – inhemska eller utländska. Med andra ord sammankopplas nationalismen som ide- ologi med Dom andra, aldrig med oss själva. Billig kritiserar följ- aktligen globaliseringsteoretiker och forskare, exempelvis Giddens, och , vilka analyserar nationalismen som en ex- trem reaktion på globaliseringen och som en odemokratisk ideo- logi, för att de endast uppmärksammar det som han kallar för den heta nationalismen. Medan de försummar den banala nationalis- men hemmavid som kommer till uttryck i samband med krig och nationella högtider och framför allt i helt vardagliga sammanhang såsom politiska valdebatter, sportarrangemang och i nyhetsjourna- listiken. I en analys av tio brittiska dagstidningar visar Billig hur både layout, redigering av rubrikerna samt stil och syntax i bröd- texterna förutsätter den nationella gemenskapen som context for awareness, ett begrepp som han lånar från (Billig 1995:119). Genomgående är den nationella publiken och gemen- skapen underförstådda i tilltalet – det tas helt enkelt för givet att en vinjett , som i vissa brittiska tidningar, eller Inri- kes, som i svensk press, av läsarna identifieras som nyheter om respektive . På samma sätt behöver inte väderkartorna ha namnet präntat tvärs över bilden för att tittarna ska förstå vilket land som avses. Detta kan naturligtvis förefalla så välbekant och trivialt att det inte förtjänar att uppmärk- sammas. Men just detta bortseende, denna glömska, är Billigs po- äng och anledningen till att han benämner denna form av nationa- lism för banal; den är så vardaglig att vi inte reflekterar över den. Den banala nationalismen kan ses som den felande länken i det allmänna medvetandets uppfattningar om diskrimineringens orsa- Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen Begreppet sätter ljuset på diskrimineringens andra ansikte, dvs. den ideologiskt grundade självgodheten hos den diskursivt konstruerade och reproducerade kollektiva identiteten, och ger utgångspunkter för att förklara den bristande självinsik- ten och oförmågan att se dess kopplingar till diskriminering och främlingsfientlighet. Kort sagt, teorin om banal nationalism bidrar till att förklara varför det är så svårt för den som inkluderas i Vi:et att förstå och erkänna att Dom känner sig förtryckta och ignore- rade. I de följande avsnitten kommer jag att analysera krigsjourna- listiken som en medierad form av banal nationalism samt hur den är relaterad till diskrimineringen i t.ex, . Krigsjournalistiken som medierad banal nationalism Krig utkämpas inte enbart med militära medel.