sou · GUB314 · 2007-01-01 00:00:00 — En del befatt- ningshavare tolkade det också så, andra inte. I hade man inte inrymt några samer på lappskatte- land . I fortsatte att inrymma samer på lappskatteland även efter 1886. De närmast följande åren hänvisade den till att lagen inte hunnit sättas i verket.9 En ny utred- ning tillsattes 1895. Den ledde till att renbeteslagen reviderades i några avseenden . Utredningen genomförde en serie sammanträden med befolkningen i socknarna inom renskötselområdet. Där framkommer några uppgifter om att systemet med lappskatteland fortfarande tillämpades. För Väster- bottens del konstaterades att lapparna i dessa socknar fortfarande som förut plägade vistas var och en på sitt lappskatteland, varå han fått inrymning mot viss skatt. För gällde att skogslap- parna hava mot lappskatt åt sig upplåtna renbetesland, belägna utefter i södra delen av socknen, och att de söka, så vitt möjligt, uppehålla sig var å sitt av dessa land. I socken hade det före avvittringen funnits 36 renbetesland. Vid avvitt- ringen hade en del av dem upplåtits åt bofasta med förbehållet att samerna fortfarande skulle få använda dem till renbete. Där uppges det att övriga kvarvarande renbetesland icke spela samma roll som i , utan numera i allmänhet begagnas gemensamt av byns lappar.10 Redan innan lagen trädde i kraft hade man börjat förstärka de administrativa resurserna kring renskötseln. Protokoll III, 29, 3; 43, 43. Protokoll I, 3,1; III 40, 2,;41, 1; IV 48, 26. 8Lag angående de svenska lapparnas rätt till renbete i . SFS 1886:38, § 5. 9Utslagskoncept landskontor 24/2 1888. i kopiesamling I, vol 526(RA). 10Riksdagen 1898, 2 saml. Protokoll vid lapp- lagskommitténs sammanträden med befolkningen, s. 63, s. 83. tillsattes i , sedan följde 1890 och Väs- terbotten 1896.11 Syftet med fogdarna var att de skulle se till att lagar och förordningar följdes, att bibringa samer och bofasta kän- nedom om varandras rättigheter och skyldigheter samt att i övrigt verka för ett gott förhållande mellan nomader och bofasta.12 Lapp- fogdarna blev efterhand en viktig informationskälla för myndighe- ter och politiker. kallades lappfogdarna till för en serie sammanträden med utredningen. De gav flera uppgifter om lappskattelanden.13 Särskilt lappfogdarna i och Väster- botten ansåg att någon form av landindelning behövdes inom lapp- byarna. Även sommarbeteslanden borde delas in i olika familjeom- råden. Här kom lappfogdarna att föra en annan linje än lappkommitté. Den ville avskaffa lappskattelanden, nu ville lapp- fogdarna behålla dem och rent av förstärka systemet. Ännu godkände en inrymning på ett lappskatteland i Västerbotten.14 Men avslogs en liknande ansökan med hänvisning till lag.15 Där- efter gjordes inga inrymningar på lappskatteland i . Varför praxis ändrades vet vi inte. Kanske berodde det på att förbe- redelserna för en lagändring var inne i ett intensivt skede . Den kommitté som tillsatts 1895 avlämnade sitt betänkande . Efter ytterligare beredning avlämnade regeringen en proposition till om vissa förändringar renbeteslag.16 Skattelanden nämns knappast i vare sig betänkandet eller propositionen. 11P Lantto, Tiden börjar på nytt (2000) s. 51 12De moderna lappfogdarnas historia är inte skriven. Det fanns ett behov av en förmedlande instans mellan samerna, de bofasta och . Men lappfogdarna tillsattes i då man ansåg att samerna inte kunde ta vara på sina egna intressen. Därför fick fogdarna en dubbelroll. De skulle vara både samernas ombudsmän och deras förmyndare. Dessutom fick de stort utrymme att agera självständigt. En del av dem gjorde betydande insatser för att slå vakt om renskötselns intressen, andra betonade i högre grad sin roll som förmyndare vilket ledde till allt hårdare kritik mot systemet. Lappfogdarna fanns kvar till 1961. 2. saml. 2. avd. 1 band. Protokoll vid lapplagskom- mitténs sammanträden med lappfogdarna . 14Tryckt som bilaga XV i Å , Om lappskattelandet och dess historiska utveckling SOU 1922:10, s. 88. 15RA:s kopiesamling I, Vol 526 (RA). Proposition nr 56. Kommittébetänkandet Förslag till lag om de svenska lapparnes rätt till renbete i samt till lag om renmärken afgifna af den dertill utaf Kongl. Maj:t förordnade kommité i , 2. saml. 2. avd. 1 band (1896). 5.1.8Anarki och allmän oreda Renbeteslagen 1886 skapade problem i de områden där renskötseln ännu byggde på en indelning i lappskatteland. På en del håll verkar förhållandena ha blivit närmast kaotiska.17 Lappfogdarna menade att den oreda som uppstått i södra och berodde på att lappskattelanden inte längre respekterades. I en motion till propositionen om ny renbeteslag 1898 lyfte fram lappfogdarnas kritik.18 Han menade att innehavarna haft ett rättsskydd för sina lappskatteland i och med att landshöv- dingen utfärdat upplåtelsen. Sådana upplåtelser utfärdades nu inte längre. Trots det synas en del lappfamiljer ännu söka hålla sig kvar i sina gamla, numera så otrygga besittningar, och åtminstone delvis lär ännu införselskatt erläggas. Det hade inte hindrat att renskötseln i förfallit. När man i en sådan näringsgren som renskötseln med ett slag rubbar gammal hävd utan att sätta något annat i stället, så måste resultatet bliva anarki och allmän oreda. återger sedan ett långt avsnitt av ett utlåtande som lappfogden till- ställt kommitté. Där beskrivs vad som skett i efter 1886. hade samen kunnat ordna sin renskötsel som han bäst ville inom sitt skatteland utan att bli ofredad av andra samers renar. Alla samer respekterade landen. Detta innebar att samen måste ha så pass många renskötare att renarna hindrades från att gå in på andras skatteland. När lagen 1886 avstod från att bekräfta fördelningen i lappskat- teland ansåg de förmögnare samerna att de kunde beta sina renar var de ville inom byn. De avskedade sina lejda vårdare och lät renarna sprida sig in på andras skatteland för att utan ersättning få använda betesmarkerna. De så kallade smålapparna måste då arbeta hårt för att inte deras små hjordar skulle slukas av de större. Det innebar att en del av deras arbete kom de rikare till godo, vilket förhållande nog också ingått i de förmögnare lapparnas beräk- ningar. Men snart blev smålapparna trötta på att deras land över- svämmades av andras renar och slutligen så likgiltiga att de lät hela den sammanblandade renmassan gå vind för våg. hade oredan i nomadlivet gått därhän att, med tre–fyra undantag, alla hjordar sammanblandats till en massa ströv- eller allmänningsrenar, som 17Även renskötseln i södra och drabbades av en kris . L , Ur Jämtlandssamernas nutidshistoria (2002) s. 142. Motion AK nr 215. vid vinterns inbrott i oordnade skaror översvämma länets lapp- marker och kustland, åstadkommande skada där de draga fram, och vid vårens inbrott på samma sätt återvända. Allt detta berodde på att lapp icke varit i lag skyddad från intrång på sitt skatteland.19 motion gjorde att lagutskottet diskuterade avskaf- fandet av lappskattelanden ganska utförligt i sitt utlåtande.20 Det insåg att lag hade medfört att renskötseln kommit i oord- ning i . Felet var måhända, att då den dittillsvarande fördelningen inom lappbyarna upphävdes, intet blev satt i stället. Men utskottet ville inte reglera indelningen i lappskatteland i lag. I stället hänvisade det till en paragraf i det nya lagförslaget där det stadgades om byordningar. De hade inte funnits i den gamla lagen. I byordningarna kunde byn införa regler om enskilda betesområ- den utan att man behövde införa dem särskilt i lag. Det gavs också möjlighet att utdöma böter för den som överträdde byordningen. Viktigt var att samerna själva skulle få påverka byordningen. Lagen stadgade att bymedlemmarna fick lämna ett förslag, sedan skulle lappfogden och kronofogden yttra sig och slutligen utfärda byordningen. Detta blev också beslut.21 I prakti- ken utarbetades byordningen av lappfogden. Samernas inflytande verkar ha varit tämligen litet. I renbeteslagen 1928 avskaffades det även formellt.22 Så lag trätt i kraft började lappfogdarna utforma nya byordningar. De bekräftar att skattelandsindelningen inte längre var aktuell i de nordligaste delarna av renskötselområdet. I det området nämns inget om lappskatteland i byordningarna. I Sirkas och Tuorpon i socken finns en hänvisning till egna betesområden. I byordningen står att lapp må ej utan ordningsmans tillstånd och vederbörande lappars medgivande lämna sitt sedvanliga betesland och intränga på annan lapps av gam- malt begagnade betesområde, vid vite. I finns en hän- visning till lappskatteland. Lapp, som kan hålla sina renar å sitt 19Jämtlands lappfogde framför liknande synpunkter. utlåtande nr 66. 21Lag angående de svenska lapparnas rätt till renbete i . 22I renbeteslagen 1928 står att byordningen skall utfärdas av Konungens befallningshavande efter lapparnas hörande. SFS 1928:309, § 11. gamla skatteland vare fredad från allt intrång därå av andra lappar, vid vite I hade lappfogde lämnat in en skrivelse till inför utarbetandet av byordningar. Han menade att smärre ingrepp torde dock icke kunna undvikas vid fråga om att bereda de lappar som äro utan land, rätt till bete, men då den gamla skattelandsindelningen för övrigt synes lämplig, har jag med tanke på ovan anförda förhållanden icke tvekat att föreslå densamma till grund för den blivande fördelningen av betet inom byn.23 En byordning som omfattade hela utfär- dades 1906. Samerna ansåg att inte hade tagit tillräcklig hänsyn till deras åsikter. De överklagade byordningen och ärendet gick ända upp till Kungl. Maj:t.24 Samernas invändningar gällde flera punkter. Angående lappskattelanden handlade det om att gränserna inte var tillräckligt välkända och väl utmärkta. försvarade sig med att landindelningen byggde på den ordning som varit gäl- lande och att samerna borde vara väl bekanta med den. Maj:t gick på samernas linje och byordningen fick skrivas om. Böter för överträdelse av byordningen skulle endast utgå då lapp utan tillåtelse betar sin renhjord på annans renbetesfjäll, vars gränser blivit så bestämda, att de äro på marken skönjbara, eller eljest är tydligt, att gränserna äro av lapparna kända.25 Att lappskattelanden återinfördes i vissa byordningar ledde till en mer ordnad renskötsel i . Men började renhjordarna växa ur skattelanden. Allt fler samer klagade över att de stora renägarna inte vårdade sina hjordar tillräckligt på sommar- landen. De rikare samerna ville inte ha någon indelning i skatteland, menade lappfogden i . De förmögnare lapparna, som gärna vill överflytta vården av sina renar på de fattiga lapparna, av sådan anledning hade intresse av att betesmarkerna i byn vore för alla lappar gemensamma.26 Lappfogden beklagade i en utredning att indelningen i lappskatteland i hade urartat till att bli en institution mer på papperet än i verkligheten.27 Det var dessutom omöjligt att tilldela varje familj ett enda skatteland. Hjordarna hade blivit för stora. Om varje familj skulle ha ett land Konseljakt 11/6 1909, nr 28, 29 (RA). Serie A, nr 177, 1909. Protokoll (lappfogdarna), s. 11. 27Lappfogden i , Utredningar angående lappförhållandena i , vol. Ö5 (HLA). blev landet för litet för dess hjord. Möjligen kunde man inrätta skattelandsgrupper där flera familjer delade på ett större land. Det vore den enda lösning som skulle passa den renskötsel som börjat tillämpas. Indelningen i lappskatteland gällde då lappfogde gjorde en ingående utredning av lappförhållandena inom län.28 Några vinterland fanns inte, men fortfa- rande upprätthölls systemet med så kallade tjärroland för vår- och höstbete samt enstaka land för sommarbete. I södra lappby fanns ett och tio tjärroland, i norra nio tjärroland, i Vapsten fyra tjärroland, i Umbyn fem och sju tjärroland, i fyra och fyra tjärroland och i Gran två och fyra tjärroland. Landen nyttjades i varie- rande kombinationer. Den enkla var att den skattande brukade lan- det, men det fanns också komplicerade partiella hyresanord- ningar, anger inte mindre än 20 kombinationer mellan ägande av ett land, inhyrning på ett annat, sambruk av ett tredje etc. Inom länet fanns dessutom flera så kallade ungsprintare som inte hade några land utan enbart fick förlita sig till inhyrning på andras land. När en ny byordning för utfärdades hade namnen på lappskattelanden uteslutits. De bifogades i en särskild förteckning, som angav 62 skatteland och vem som innehade dem.29 I uppbördsböckerna infördes skattelanden i till och med 1919.30 Då började det administrativa systemet bryta samman på grund av motsägelser mellan förordningarna. 28Lappfogden i , Utredningar, vol. Ö4(HLA). 29Förteckningen finns tryckt i SOU 1924:59 II, s 71. lappby: 1) Gransele, 2) 3) Släppejaur, 4) Aha och 3) Bertijaur, 6) , 7) . Alsträsk, 2) Dalksjö, 6) Källbäck, 7) , 8) Ribbevardo, 9) Tjulträsk, 10) . Umbyns lappby: 1) , 2) 3) Stor Blajken samt och , 4) Lubben, 5) S. Stångberg, 6) och N. Stångberg, 7) , 8) och , 9) , 10) S. , 11) och , 12) och , 13) , 14) S. Tengvattnet. Vapstens lappby: 1) , 2) V. , 3) Ö. , 4) . 5) , 6) , 7) S. . norra: 1) Borkavare, 2) , 3) , 4) Kiddejaur, 5) Viknäslandet, 6) , 7) , 8) , 9) , 10) V. , 11) Ö. . södra: 1) V. Arksjölandet, 2) Ö. Arksjölandet, 3) och landet, 4) V. , 5) Ö. , 6) V. Kultsjölandet, 7) V. , 8) Ö. Malgo- maj, 9) , 10) Västertåsjö. skatt för landet skulle vara inrymd på det av . Men hade inte utfärdat några inrymningar . Därför blev skattelängderna inaktuella. Lappfogde skrev till att samer hade klagat över att sådana som slutat med renskötsel eller avlidit fortfarande stod kvar i uppbördslängden.31 Han hade kont- rollerat saken och kunnat konstatera att mer än hälften av dem som stod för lappskatt inte borde göra det därför att de var döda eller hade slutat med renskötsel. Många av dem var restförda för att inte ha betalt skatten. föreslog i ett brev till Kungl. Maj:t 1923 att lappskatten skulle avskaffas.32 Eftersom inte längre fick inrymma samer på lappskatteland blev uppbörden bes- värlig och det var oklart vem som skulle skatta för vad. Lappskatten hade också blivit en ren obetydlighet. Enligt hade ungefär hundra samer rest på skatten, men den totala summan upp- gick inte till mer än , alltså i genomsnitt en krona per person. Att driva in skatten kostade betydligt mer än den gav. ansåg att tillräckligt utredningsarbete redan nedlagts på denna obetydliga fråga. Efter en del ytterligare utlå- tanden avskaffades lappskatten genom ett riksdagsbeslut . Därefter fick de renskötande samerna, med vissa undantag, betala skatt som övriga medborgare och några lappskatteland förekom inte längre i uppbördslängderna.33 Att slutat utfärda inrymningar på skatteland blev anledningen till att de försvann i administrativ mening. Men det fanns också ett inre tryck mot skattelanden på grund av de växande renhjordarna. Lappfogden frågade 1912 vid en serie möten samerna i om de vill ha tillbaka indelningen i lappskatteland. De menade att det inte skulle vara till nytta för renskötseln. Det skulle kräva betydligt större betesmarker än samerna nu förfogade över.34 Inte heller de små renägarna ville ha tillbaka skattelanden. De häv- dade fortfarande att alltför stora hjordar skapade oreda i rensköt- 31Riksarkivets kopiesamling I, Vol. 526 (RA). 32SOU 1924:59, s. 18. 33I jordeboken för 1876 betecknas länets samtliga lappbyar felaktigt som lappskatteland. Detta fick ingen praktisk betydelse, men betecknades vissa lappbyar som lappskatteland i en del handlingar. B III:1 (HLA). seln, men såg nu lösningen i att renantalet för varje ägare begränsa- des. När lappfogden i reste runt och frågade ut alla huvudmän i renskötarfamiljer visade det sig att en stor majoritet ville ha en övre gräns för renantalet hos varje ägare.35 Det samiska landsmötet i antog enhälligt en resolution som krävde att renantalet per familj skulle begränsas till 800 renar för man och hustru samt några hundra renar vardera för övriga familjemedlemmar.36 stiftade en lag av den innebörden 1944.37 Lagen blev betydelselös eftersom det fanns stora möjlighe- ter att fördela renägandet på olika familjemedlemmar. Det konsta- terade också en statlig utredning 1968.38 Som tidigare beskrivits (se avsnitt 4.2) medförde de allt större renhjordarna att renskötseln utvecklades i allt mer extensiv rikt- ning. Därmed kunde man inte längre tillämpa någon indelning i lappskatteland. Samerna på landsmötet antog därför enhälligt en resolution där de avvisade ett utredningsförslag om en uppdel- ning av betesområden enligt lappskattelandsmodell. Landsmötet vill enhälligt och med bestämdhet framhålla, att med den extensiva renskötselmetod, som är rådande överallt, är en sådan indelning synnerligen verklighetsfrämmande och oändamålsenlig. Den enda följden av en striktare indelning av betesmarkerna skulle bli missämja mellan grannarna samt därtill idel trakasserier från lappväsendets sida i form av upprepade åtal med åtföljande höga böter – dock utan den ringaste nytta för renskötseln.39 Inte förrän får vi ett skriftligt källmaterial som tillåter någorlunda säkra slutsatser om förhållandet mellan och kustland i övre . Då var gränslinjen mellan dem obestämd. Enstaka berg eller andra naturföreteelser kunde ibland anges som gränsmarkering, men inte ens i de fallen fanns det någon total enighet i bygderna. En gränslinje mellan kustbygden och drogs 1751–53. Under de två hundra åren till mitten av agerade fyra parter i Ö 5 (HLA). 36Det svenska samefolkets allmänna landsmöte i (1937) s. 59. 38Rennäringen (SOU 1968:16) s. 84. 39Det svenska samefolkets1937, s. 79. De var kustbönderna, samerna, kronan och så små- ningom nybyggarna. fanns det tämligen gott om folk i övre Norrlands kustland. Kustbönderna gjorde långa fiskefärder upp i . Det var formliga expeditioner och deltagarna kunde vistas ett tjugotal mil in i i någon månad.40 Detta såg samer som ett intrång, men inte heller kronan var särskilt trakterad av böndernas fjällfiske. Den tidens härskare såg helst att var och en ägnade sig åt sin egen näring. Omkring 1560 mångfaldigades skatten för böndernas fiske i fjällträsk. Det gjorde att fiskefär- derna blev färre. Den tendensen förstärktes då miss- växter och knektutskrivningar orsakade folkbrist i kustlandet.41 Undantaget var socken där fisket i fjällsjöarna fortsatte i större skala några decennier in på 1700-talet.42 De sjöar som låg i trakten av den obestämda lappmarksgränsen var föremål för ständiga tvister. En av anledningarna var att ägo-, bya- och sockengränser var så obestämda i övre jord- bruksbygder.43 och äng hade skattlagts och 1605, men hade bönderna rätt att jämka ägorna sins- emellan så länge de inte förändrade den totala jordskatten från länet. hade ägorna blandats samman genom köp, förpantning och inte minst därför att bönder lagt under sig jord som blivit öde under de svåra åren . Inget av detta fanns registrerat och reglerat. Bönderna var ovilliga att röra i frågan. De mest inflytelserika odlade jord som de inte skattade för. Byarnas allmänningar var inte avgränsade och inte ens mellan en del socknar fanns det fastställda gränser. Under det så kallade yngre indelningsverket skulle ett antal gårdar tillsammans skaffa fram en soldat och underhålla honom. Denna reform inför- des i och borde ha lett till en ingående 40Gustaf , Om svenska kolonisation. (1929), s 1. , Rennomadismen i , Akad. (1977) s. 127 ff. E 1956, s. 33; 1968, s. 158 f. 41Göthe 1929, s. 4 ff. 42Arell 1977, s. 127 ff, s. 144 ff, s. 164 ff. 43Oredan i övre jordbruksbygder behandlas i , Övre historia under och , i Övre historia II (1965) s. 90 ff, 253 ff; dens. Samhälle och ekonomi i övre , i Övre historia III (1974) s. 100 ff, 127 ff. utredning av gårdarnas bärkraft. Men rotarna fastställdes efter inak- tuella jordeböcker och i praktiken främst efter antalet kor på gårdarna.44 I samband med gruvdriften väck- tes tanken att lösa transportproblemen genom att svenskt folk fick bosätta sig i . Det var en smått revolutionerande tanke . Kronan hade länge försökt hålla bönder där- ifrån. I myndigheternas ögon var ett lappskatteland orimligt stort jämfört med en vanlig bondes ägor. Därför ansågs det fullt i sin ordning att samen fick avstå odlingsbara delar till nybyggare. Myn- digheterna trodde också att samer och nybyggare kunde samexi- stera utan konflikter eftersom de skulle ägna sig åt skilda näringar. Maj:t utfärdade och 1695 kungörelser för att locka folk från kustbygden att bosätta sig som odlare i . Vill- koren var ganska obestämt utformade. De ledde inte heller till någon omfattande kolonisation eftersom det var brist på manfolk i kustlandet. En betydligt mer detaljerad förordning kom 1749. Den som ville anlägga ett nybygge skulle ansöka hos landshövdingen, som utsåg en synenämnd. Sedan den och häradsrätten yttrat sig beslutade om nybygget fick anläggas. Det garanterades skatte- frihet i åtminstone och frihet från knektutskrivning. Å andra sidan ålades nybyggaren att uppföra byggnader och odla jorden. Enligt kungörelsen fick nybygget inte förfördela någon annans näring. Samerna hade en så stark rätt till sina lapp- skatteland att de knappast oroade sig över att enstaka nybyggare fick bruka små, odlingsbara delar av . När för- ordning utfärdades fanns det åter gott om folk i kustlandet och den ledde efterhand till en omfattande nybyggeskolonisation i lapp- marken. Även samer fick nu rätt att anlägga nybyggen. Både samer och nybyggare hade rätt att hindra kustbönder från att utnyttja resurser. Tvisterna gällde främst fiskevat- ten. Förhållandet mellan kustbönderna och nybyggarna var långt ifrån friktionsfritt även av andra anledningar. Bönderna ansåg att de som tog upp nybyggen bara ville hålla sig undan från skatt och att 44 1974, s. 242 ff. Med avses nuvarande Norr- och . männen mest var intresserade av att slippa bli uttagna till knekt. Det förekom att bönder med våld försökte hindra nybyggare från att återvända till efter besök i kustlandet.45 insåg att det behövdes en defi- nitiv gränslinje mellan kustbygden och . Men att fast- ställa gränsen framstod som en oöverstiglig uppgift så länge utgångs- punkten var att man skulle börja med att avgränsa böndernas ägor, sedan byarnas, därpå socknarnas och först därefter dra upp en lapp- marksgräns. Omkring 1740 började länsmyndigheterna gradvis inse att det var nödvändigt att tänka om. För att komma någon vart måste man börja med lappmarksgränsen.46 Det första steget mot en lappmarksgräns togs vid ett möte i Öje- byn . Maj:t hade krävt en skogsordning för länet och samlades en representativ församling av tjänstemän från , häradshövdingar, kronobefall- ningsmän, rådmän samt fullmäktige från alla tolv socknarna.47 De konstaterade bland annat att det inte fanns några lands-, härads- eller sockenallmänningar utan att all utmark nu av privatis till bya- skogar nyttjas. Därför borde man tydligt avgränsa både socken- allmänningar och eventuellt kronoallmänningar. Bönderna bromsade processen, men ett brev från kyrkoherde satte fart på den igen. Han argu- menterade kraftfullt för en lappmarksgräns. Böndernas fiskefärder till drog bara kraft från jordbruket. En gränslinje skulle också garantera nybyggarnas och samernas rättigheter gentemot bönderna. De renbetesavgifter som samerna betalade kustbönderna borde också avskaffas.48 Efter att ha vandrat genom instanserna nådde brevet Kungl. anslogs medel till en lantmätare, som skulle delta i fastställandet av en lappmarksgräns. Gränsdragningen började med att kustbönderna och lappmarks- borna fick utse sina fullmäktige för socken/. Dele- gationerna visade sig snart vara oense. Landshövdingen kallade då till ett möte vid nybygge , konstaterade oenig- 45Göthe 1929, s. 282 ff. 46A.a, s. 379. 47A.a, s. 453 ff. A.a., s. 457. heten och förklarade att man måste inrätta en särskild synerätt. Ordförande blev landssekreteraren , som verkar ha haft alla parters förtroende. Gränsen från till Gråträsk i socken fastställdes . Resten av gränsen gicks upp sommaren därpå. Därmed var arbetet klart, men på grund av tvistigheter om länsgränsen mellan och Ångerman- land kunde inte lappmarksgränsen fastslås av .