sou · GUB354 · 2007-01-01 00:00:00 — Tecknade språk skiljer sig däremot från talade språk främst där- igenom att det förmedlas gestuellt-manuellt och inte oralt.1 Genom att det tas emot visuellt via synen och inte via hörselsinnet. Teck- nade språk skiljer sig även från talade språk genom att de, liksom merparten språk av de drygt 6 500 olika språk (SOU 2002:27) som talas världen över, saknar skriftspråk. Till skillnad från talade språk överförs oftast inte tecknade språk från föräldrar till barn, från generation till generation. Flertalet döva barn föds in i familjer där föräldrarna är hörande och använder talat språk. Föräldrar som inte har kunskaper om och som därför inte behärskar det enda språk ett dövt barn kan ta till sig – tecknat språk. Språkutvecklingen hos barn beroende av teckenspråk för sin kommunikation skiljer sig därigenom i flera olika avseenden från Tecknade språk, det svenska teckenspråket och teckenspråkigas tvåspråkighet språkutveckling hos barn som genom naturlig inlärning successivt tillägnar sig det språk som talas av föräldrarna. Tecknade språk och talade språk är skilda språk. Den tvåspråkig- het som eftersträvas för döva barn och många hörselskadade barn är inte helt jämförbar med annan tvåspråkighet. Den uppstår till skillnad från annan tvåspråkighet inte spontant. De båda språken, det tecknade språket och majoritetssamhällets språk, fyller olika funktioner. Teckenspråket är det språk som är redskap vid inlär- ning av kunskaper och som används vid direkt kommunikation med andra, medan majoritetsspråket primärt fyller en läs- och skriftfunktion. Det är via teckenspråket och i kontakter med andra som behärskar detta språk som barn, ungdomar och vuxna bero- ende av teckenspråk för sin kommunikation utvecklas socialt och emotionellt. Teckenspråkiga utgör i alla länder en minoritet bland majoriteter med talat språk. På samma sätt som övriga språkliga minoriteter behöver de vara tvåspråkiga för att kunna delta i samhällslivet på samma sätt som andra. Teckenspråkigas tvåspråkighet skiljer sig emellertid i flera avseenden från annan tvåspråkighet. En sådan skillnad är att personer med ett invandrar- eller ett minoritetsspråk genom inlärning kan tillägna sig det språk som talas av majoriteten i samhället, medan teckenspråkiga som på grund av en funktions- nedsättning inte hör, inte via hörselsinnet kan tillägna sig ett talat språk då detta förutsätter att man kan lära sig att höra. En annan skillnad gentemot annan tvåspråkighet är att teckenspråkigas två- språkighet är att beskriva som monokulturell genom att de olika tecknade språk som förekommer världen över är inhemska språk som i huvudsak förmedlar samma kultur som talade språk i landet. som teckenspråken förmedlar landets gemensamma kultur bildar teckenspråkiga en språkgemenskap med en egen unik historik och med gemensamma erfarenheter av ett språkligt utan- förskap. Härigenom utgör de en inhemsk minoritet i majoritets- samhället. 4.1.1Teckenspråk som modersmål, förstaspråk, andraspråk och som främmande språk Tvåspråkighet är en term som avser individens språkkunskaper me- dan modersmål, förstaspråk, andra språk och främmande språk mera är termer som avser hur individen tillägnat sig språk och där- Tecknade språk, det svenska teckenspråket och teckenspråkigas tvåspråkighet med utvecklat flerspråkighet. När man talar om språkinlärning tän- ker man kanske i första hand på förstaspråksinlärning, det lilla bar- nets utveckling av sitt modersmål (första språk). Språkinlärning kan emellertid också avse sekundärspråksinlärning, dvs. förvärvan- det av ett andra, ett tredje, ett fjärde osv. Någon allmänt ve- dertagen definition av begreppen finns emellertid inte. Som ovan nämnts överförs oftast inte tecknade språk från genera- tion till generation på motsvarande sätt som talade språk. Trots detta benämns teckenspråk ofta och i olika sammanhang dövas mo- dersmål, fastän begreppet är tillämpbart enbart för dem som tilläg- nat sig språket på grund av att de haft teckenspråkiga föräldrar. Antalet personer som har teckenspråk som modersmål är litet och omfattar egentligen enbart barn som har teckenspråkiga föräldrar. För barn som på grund av avsaknad av eller nedsatt hörsel är bero- ende av teckenspråk för sin kommunikation utgör teckenspråk för- staspråk. Till skillnad från andra barn, vars föräldrar behärskar det första språk som kommer att bli barnets, saknar det stora flertalet föräldrar till teckenspråkiga barn helt färdigheter i och kunskaper om tecknat språk. Föräldrar till barn som är beroende av tecken- språk för sin språkutveckling måste därför genom studier lära sig det språk barnet kan tillgodogöra sig visuellt. Detta innebär att för- äldrarna parallellt som de själva tillägnar sig ett helt nytt och främ- mande språk använder detta i sin kommunikation och därigenom överför det till barnet. Den här beskrivna situationen med första- språksinlärning saknar helt motsvarighet då det gäller överföring av första språk från generation till generation av talade språk. Begreppen andraspråk och andraspråksinlärning används vanligen om situationer där en person som redan tillägnat sig ett modersmål som förstaspråk exempelvis ett invandrar- eller ett minoritets- språk genom inlärning tillägnar sig ytterligare ett språk som an- Tecknade språk, det svenska teckenspråket och teckenspråkigas tvåspråkighet vänds i vardagen, i skolan eller på arbetsplatsen – vanligtvis landets majoritetsspråk. Även tecknade språk kan utgöra andra språk. Teckenspråk utgör andra språk för ett stort antal människor med hörselskada som be- höver ett språkligt alternativ till talat språk i situationer där de trots tillgång till optimal hörselteknisk utrustning inte kan uppfatta talat språk. Teckenspråk utgör även andra språk för hörande föräldrar och syskon till barn beroende av teckenspråk för sin kommunika- tion. Också tolkar och annan personal som i sitt dagliga arbete har detta språk som arbetsspråk är personer som har tecknat språk som andra språk. Även arbetskamrater och personer som har nära kontakt med teckenspråkiga kan ha utvecklat sådan språkför- måga att teckenspråk även för dem blir ett andra språk. Teckenspråk som främmande språk Termen främmande språk används i företrädesvis i utbild- ningssammanhang dels om undervisning som en elev valt som språkämne, dels om undervisning på annat språk än svenska.2 Även då man talar om tecknade språk används termen. Svenskt tecken- språk utgör exempelvis främmande språk för de barn och ungdo- mar som av språkintresse valt att läsa språket inom ramen för de språkval som erbjuds i grund-, gymnasieskola eller i vuxenutbild- ning. Språkets betydelse för den enskilda individen har belysts ovan. Att definiera vad som är en persons modersmål, första språk och andra språk, dvs. språkliga hemvist, blir mot den bakgrund som där be- skrivs en ytterst grannlaga uppgift eftersom det inte alltid är själv- klart vad som utgör en persons första respektive andra språk. Svå- righeten i detta avgörande gäller människor med talade språk i all- mänhet, men kanske särskilt för personer som är beroende av teck- nat språk för sin kommunikation eftersom de definitioner som finns avseende språklig hemvist arbetats fram med avseende på ta- lade språk. 2 2 kap. 8 § gymnasieförordningen (1992:394). Tecknade språk, det svenska teckenspråket och teckenspråkigas tvåspråkighet Definitioner av språklig hemvist utgår från den enskildes språk- liga färdigheter. Vanligtvis används fyra olika kriterier för att defi- niera en persons språkliga hemvist – kompetens, funktion, identitet och ursprung. Kriteriet kompetens handlar om vilket språk, av två eller flera, som den enskilde bäst behärskar. Kriteriet funktion handlar om vilket av språken individen använder mest. Definitioner av språklig hemvist bygger också på identitet och handlar om vilket språk och vilken språkgemenskap den enskilde identifierar sig med. Kriteriet ursprung avser individens språkliga och etniska ursprung, dvs. tidigare generationers språk och etnicitet. De tre förstnämnda kriterierna torde vara giltiga även då det gäller tecknade språk, medan det fjärde kriteriet inte är det efter- som tecknade språk inte överförs från en generation till en annan på samma sätt som talade språk. De allra flesta barn beroende av teckenspråk för sin kommunikation växer upp i familjer där föräld- rarna har annat modersmål än barnet och där föräldrarna lär sig teckenspråk först sedan barnet är fött. Överföring av tecknade språk från generation till generation sker till den helt övervägande delen i samspel med andra teckenspråkiga i teckenspråkiga miljöer, främst i skolmiljön. Det är viktigt att det finns teckenspråkiga miljöer där det är natur- ligt att använda teckenspråk. Det är en förutsättning både för att teckenspråkiga barn ska tillgodogöra sig en allsidig språkutveckling och för att teckenspråket ska fortleva och utvecklas. När språkmiljöer diskuteras i språkvetenskapliga sammanhang används ofta termen språkgemenskap (se , J. 2004, s. 33– 38). En levande språkgemenskap svarar mot åtminstone tre kriterier, i olika utsträckning. Det första kriteriet är interaktionen: medlemmarna i en språkgemenskap interagerar med varandra med det aktuella språket som redskap. En teckenspråkig som bara har möjlighet att använda teckenspråket i tolkad interaktion med hörande ingår alltså inte i en teckenspråkig gemenskap. Det andra kriteriet innebär att språkanvändarna delar språkliga normer. De har ungefär samma föreställningar – antingen artikulerade eller mer eller mindre underförstådda – om hur man uttrycker sig, vad ord eller tecken betyder, vad som är vardagligt eller högtidligt, vilka språkliga auktoriteter som finns etc. Någon total normöverens- Tecknade språk, det svenska teckenspråket och teckenspråkigas tvåspråkighet stämmelse mellan medlemmarna i en språkgemenskap finns aldrig, men däremot gemensamma förhållningssätt och måttstockar som gör att de inbördes kan diskutera exempelvis innebörden i olika tecken. Det tredje kriteriet är den symboliska integrationen, det vill säga medlemmarnas uppfattning att de faktiskt tillhör den avsedda språkgemenskapen. Man kan ju tänka sig personer som behärskar teckenspråk men inte anser sig tillhöra teckenspråksgemenskapen. Särskilt bland personer som inte tillhör gemenskapens kärngrupp, t.ex. hörande barn som har döva föräldrar och som har teckensprå- ket som ett andraspråk, kan den symboliska integrationen variera starkt. Självklart kan en och samma person tillhöra flera språkgemen- skaper. I ett mångspråkigt samhälle är det mycket vanligt. Många svenskar har erfarenheten att tillhöra både en svensk språk- gemenskap och en minoritetsspråks- eller invandrarspråksgemen- skap. Att stärka den teckenspråkiga gemenskapen innebär alltså inte att försvaga de teckenspråkigas band till den svenska språkge- menskapen. Ett ytterligare kännetecken på vitaliteten i en språkgemenskap är frågan i vilka domäner den kan manifesteras. En domän är, språk- vetenskapligt sett, ett knippe språksituationer som har stora likhe- ter då det gäller ämne, ändamål, deltagarroller m.m (ibid. s. 50). En domän kan t.ex. vara skolan, en annan hemmet, en tredje politik, en fjärde idrott, en femte teater osv. I ju fler domäner en språkgemenskap utvecklas, dvs. att interaktion och normbildning sker, desto starkare ställning kan språket sägas ha. Begreppet språkgemenskap är användbart i diskussionen om hur teckenspråket ska stärkas. Döva teckenspråkiga är starkt beroende av tolk för att fungera väl i många situationer, t.ex. i arbetsliv, ut- bildning, kontakt med myndigheter, etc. eller sjukvården. Att för- bättra förutsättningarna för god tolkning är en central uppgift för min utredning. Men det räcker inte. I dessa tolkade sammanhang får den teckenspråkiga mestadels inte möjlighet att delta i och ut- veckla en teckenspråksgemenskap. Om teckenspråkets ställning ska stärkas i det svenska samhället krävs också åtgärder för att förbättra teckenspråksgemenskapen. Mina förslag syftar till sådana förbätt- ringar. Tecknade språk, det svenska teckenspråket och teckenspråkigas tvåspråkighet 4.2Dövas, dövblindas och hörselskadades tvåspråkighet framfördes ofta i forskningssammanhang upp- fattningen att tvåspråkighet hade negativa effekter på kognitiv och språklig utveckling. Detta synsätt överensstämmer i grunden med den attityd till och syn på tecknat språk som beskrivits ovan. Den forskning som denna syn vilade på har emellertid senare avfärdats som metodiskt undermålig. Välkontrollerad forskning från 1970- talet och framåt visar att tvåspråkighet inte har några sådana nega- tiva utan snarare positiva effekter. Forskning kring barns, ungdo- mars och vuxna tvåspråkighet har gradvis vuxit fram runt om i olika länder. Parallellt härmed har även forskning kring tecken- språkigas tvåspråkighet etablerats. Tvåspråkighet är inget entydigt begrepp. Tvåspråkighetsforska- ren (1977) skilde mellan additiv och subtraktiv tvåspråkighet. Den distinktionen markerar betydelsen av de sociokulturella villkor som kännetecknar tvåspråkiga barns upp- växt i olika miljöer. I den mån de får möjlighet att utveckla sitt and- raspråk parallellt med en fortsatt utveckling av förstaspråket i en atmosfär där båda språken och kulturerna värderas högt, så kan man tala om en additiv tvåspråkighet, dvs. en tvåspråkighet som innebär att språken kompletterar och berikar varandra. När andra- språkstillägnandet i stället sker på bekostnad av förstaspråket talar man subtraktiv tvåspråkighet. Den tvåspråkighet som eftersträvas för döva, dövblinda, hörselskadade och vuxendöva är en additiv tvåspråkighet som grund för gemenskap med andra och för delak- tighet i samhällslivet. Dövas tvåspråkighet kännetecknas av tydlig funktionsuppdel- ning mellan de båda språken. Det ena språket – teckenspråket – an- vänds som vilket talat språk som helst i direktkommunikation med andra människor. Det andra språket – svenska språket – fyller pri- märt läs- och skriftspråksfunktioner och är därmed inte bundet till ett här och . Tillägnandet av det andra språket sker däremot på annat sätt än hos barn med talade språk eftersom döva barn samti- digt som det tillägnar sig sitt skriftspråk lär sig ett för dem helt nytt språk – det svenska språket. I direktiven till utredningen omnämns fyra olika grupper av människor som beskrivs som – döva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade. Samtliga dessa har det gemensamt att de har en skada på hörselsinnet som medför nedsatt hörselförmåga. Tecknade språk, det svenska teckenspråket och teckenspråkigas tvåspråkighet ger upphov till olika grad av svårigheter att uppfatta talat språk. Svårigheter som ger upphov till att den enskilde är beroende av tecknat språk för sin kommunikation – helt och hållet eller i vissa situationer. I samtliga de grupper som omnämnts ovan återfinns i olika om- fattning personer som utvecklat tvåspråkighet, i betydelsen att de använder såväl teckenspråk som svenska språket för sin kommuni- kation. utgör inte teckenspråk modersmål eller första- språk för samtliga. Teckenspråk utgör företrädesvis första språk för de grupper döva och hörselskada som är födda med sådan grad av hörselnedsättning att de spontant inte utvecklat talat språk – barn- domsdöva respektive barndomshörselskadade. Hit hör även de dövblinda som i likhet med barndomsdöva och barndomshörselska- dade har en sådan hörselsnedsättning att de inte spontant utvecklat talat språk. När det gäller personer med hörselskada som tillägnat sig talat språk men som är beroende av hörseltekniska hjälpmedel för att uppfatta detta, medför kunskaper och färdigheter i teckenspråk att de inte ställs utan språklig interaktion då hörseltekniska hjälpmedel av olika orsaker inte är tillfyllest för en fungerande kommunika- tion. I sådana situationer är de liksom barndomsdöva och barn- domshörselskadade helt beroende av teckenspråk för sin kommu- nikation, även om teckenspråk för dem utgör ett andra- eller ett främmande språk. Detsamma gäller den grupp människor som be- nämns vuxendöva. Att uttala sig om vilket av flera språk som utgör en enskild individs förstaspråk respektive andraspråk är en ytterst grannlaga uppgift eftersom det är varje enskild individ som genom självbestämning identifierar sig tillhörande en språkgemenskap. Mot bakgrund av vad som har beskrivits i övriga avsnitt i detta kapitel redovisas här de teoretiska möjligheter som finns då det gäller språkligt utfall av teckenspråk respektive svenska språket för individer som är döva, dövblinda, hörselskadade, vuxendöva eller hörande. Redovisningen utgör en förenkling av sakförhållandena eftersom det i verkligheten inte finns några absoluta gränser mellan de olika grupperna eller mellan den som ser sig själv som döv, dövblind, hörselskadad eller vuxendöv. Graden av hörselnedsättning påverkar den enskildes Tecknade språk, det svenska teckenspråket och teckenspråkigas tvåspråkighet förmåga att uppfatta ljud men säger ingenting om det val av språk som den enskilde kommer att göra i olika sammanhang, under för- utsättning att hon eller han har språk som de kan välja emellan. Våra erfarenheter och forskning visar att mycket av möjligheten till socialt samspel via talat språk i större eller mindre omfattning går förlorat för barn med varierande grad av hörselsnedskada. Denna förlust drabbar alla barn med hörselskada på varierande sätt och i större eller mindre omfattning. Barn, med sådan grad av hör- selnedsättning att de bedömts vara i behov av hörseltekniskt hjälpmedel, i form av hörapparat eller cochleaimplantat (CI), är beroende av sina hjälpmedel för att uppfatta ljud. Utan sina hjälp- medel hör de sämre eller inte alls. Språkvetenskapliga forskningsre- sultat tyder på att även dessa barn borde erbjudas möjlighet till en additiv tvåspråkighet för att därigenom framöver ges möjlighet till samma slag av språkval som andra människor som är tvåspråkiga. Personer som förlorar eller får nedsatt hörsel i vuxen ålder har ett eller möjligen flera fullvärdiga tal- och skriftspråk när hörsel- förlusten inträffar. Den förlust de drabbas av är att de kan uppfatta språket talat, utan blir hänvisade till det i läst och skri- ven form. Härigenom reduceras deras förmåga till direktkommuni- kation. som de fortfarande kan göra sig förstådda på talat språk kan de inte längre själva tillgodogöra sig information på språk som förmedlas via tal. Teckenspråk, inlärt som ett främmande språk, kan bidra till att personer som i vuxen ålder förlorat sin hör- sel tillägnar sig ett språk på vilket de fortsatt ges möjlighet till di- rektinformation och språklig interaktion. För individer som är födda döva eller som förlorat sin hörsel i för- språkig ålder är teckenspråk alltid att anse som förstaspråk (L1). För individer som förlorat sin hörsel under tidig barndom eller (döva) kan teckenspråk utgöra antingen förstaspråk (L1) eller andraspråk (L2) beroende på i vilken omfattning den indivi- den tillägnat sig svenska språket för hörselförlus- tens inträde och beroende på vilket språkval individen gör. För individer som är födda med en hörselskada (hörselskadade) och som med stöd av hörhjälpmedel och andra stödinsatser tilläg- nar sig svenska språket utgör detta språk förstaspråk (L1). För flertalet hörselskadade kan tecknat språk utgöra ett språkligt alter- Tecknade språk, det svenska teckenspråket och teckenspråkigas tvåspråkighet nativ i situationer då hörselteknik och övriga hjälpmedel inte ger fullgott stöd för talat språk. Teckenspråk utgör då ett andraspråk (L2). För dövblinda som är födda döva eller som mist sin hörsel i förspråkig ålder är teckenspråk, i likhet med andra som är födda döva, alltid att anse som första språk (L1) även om språket tas emot taktilt och inte visuellt. För dövblinda som förlorat sin hörsel senare i livet kan teckenspråk, i likhet med andra individer som mist sin hörsel , utgöra antingen första språk (L1) eller andra språk (L2). För individer som blivit dövblinda i vuxen ålder och för vuxen- döva och som genom studier lär sig teckenspråk kan detta språk utgöra ett främmande språk (FS) eller beroende på hur god färdig- het i språket som förvärvas ett andra språk (L2). För hörande individer kan teckenspråk utgöra dels förstaspråk (L1), dels andraspråk (L2) eller främmande språk (FS). Individer som vuxit upp i familjer där teckenspråket överförts från genera- tion till generation, på motsvarande sätt som talade språk, har teck- enspråk som modersmål eller som förstaspråk (L1) även om perso- nen är hörande. Dessa individer kan ha två förstaspråk (L1) – såväl teckenspråk som ett talat språk. För hörande individer som vuxit upp i eller varaktigt lever och vistas i miljöer där teckenspråk är dagligt umgängesspråk eller arbetsspråk utgör teckenspråk ett and- raspråk (L2). För andra som genom studier förvärvat kunskaper och färdigheter i teckenspråk är språket att anse som främmande språk (FS) i likhet med andra inlärda språk som engelska, franska eller tyska. Svenska språket i talad och skriven form För individer som är födda döva eller som blivit döva i förspråkig ålder utgör svenska språket, och då i skriven form, ett andraspråk (L2). För individer som förlorar sin hörsel under tidig barndom eller efter att i större eller mindre omfattning ut- vecklat talat språk, kan svenska språket i båda dess former, eller i skriven form, utgöra antingen förstaspråk (L1) eller andra språk (L2). Motsvarande gäller även dövblinda vars förlust av hörsel mot- svaras av dessa båda grupper. För övriga dövblinda, vuxendöva, hörselskadade och hörande utgör svenska språket i talad och skri- ven form förstaspråk såvida de inte har annat talat språk än svenska språket som modersmål. Tecknade språk, det svenska teckenspråket och teckenspråkigas tvåspråkighet Figur 1: Språkligt utfall L1/L2/FS/ L2/L1/- L2/L1/FS FS/L2/L1 L1/L2/ L1/L2/- Figurens vågräta linje refererar till grad auditiv perception (hörsel- förmåga) med figurens lodräta linje refererar till språk, teckenspråk alternativt svenska språket, som förstaspråk (L 1), andraspråk (L 2) respektive som främmande språk (FS). Förkortningen + Thj i figu- ren refererar till tekniska hjälpmedel som stöd för språkuppfatt- ning. Teckenspråk och svenska är två skilda språk. Den tvåspråkighet som eftersträvas för döva och många hörselskadade barn är inte helt jämförbar med annan tvåspråkighet. Tvåspråkigheten uppstår för de flesta inte spontant. Teckenspråk lärs in naturligt och spon- tant i en teckenspråkig miljö i samband med barnets allmänna ut- veckling, medan inlärning en det andra språket, svenska, i högre grad är beroende av inlärning. De båda språken, teckenspråk och svenska, fyller olika funktio- ner för barn som är teckenspråkiga. Teckenspråket är barnets pri- mära redskap för kunskapsinhämtande och det språk barnet använ- der vid kommunikation med andra. Då det gäller svenska språket fyller detta primärt en skriftspråksfunktion för barn som är bero- ende av teckenspråk för sin kommunikation. 5Det svenska teckenspråkets status I mitt uppdrag har ingått att behandla de förslag om teckenspråket som lämnats av språket 2002. Vidare har i mitt uppdrag ingått att beakta de internationella överenskommelser som träffats om teckenspråket inom EU och inom . I uppdraget har också ingått att samråda med Nordiska minister- rådets utredning om den nordiska språkkonventionen. Det svenska teckenspråket bör tillerkännas en folkrättslig ställning i det svenska samhället som motsvarar den ställning som givits nationella minoritetsspråk. Regeringen bör vidta åtgärder för att komma till rätta med olika former av strukturell diskriminering på grund av språk. bör verka för att teckenspråk i nordiska samman- hang tillerkänns en ställning som motsvarar nationella minori- tetsspråk i de nordiska länderna. bör inom verka för en konvention/stadga som ger de europeiska teckenspråken en ställning motsvarande minoritetsspråken.