sou · GUB350 · 2007-01-01 00:00:00 — Ordern kan antingen läggas in i systemet som en s.k. limitorder med högsta köpkurs eller lägsta säljkurs angiven eller som en s.k. marknadsorder där mäklaren får uppdraget att handla till bästa till- gängliga kurs. I orderboken sorteras limitorderna efter pris och tidpunkt. Den högsta köp- och lägsta säljkursen hamnar högst upp i orderboken. Om priset är detsamma för flera order sorteras de in efter den tidpunkt de registrerades i systemet. Hur länge ordern ligger i systemet beror på om det i orderboken finns motsvarande order att göra avslut mot. När en marknadsorder når det automa- tiska handelssystemet expedieras den i princip i tidsordning direkt mot inlagda limitorder. har den dock hanterats av en mäklare, som bedömer när olika delar av den ska läggas in. Man kan något tillspetsat säga att limitorder tillför likviditet medan mark- nadsorder konsumerar likviditet i handeln. En avvikelse från tidsordningen gäller när en och samma medlem lagt in både en köporder och en säljorder för samma värdepapper i systemet. I detta fall matchas dessa order först, utan avseende på var i turordningen dessa order befinner sig. Detta gäller såväl limitorder som marknadsorder. Det finns också en rad handels- regler, exempelvis för att hantera order som kan verka störande för handeln, som innebär att de inte nödvändigtvis exekveras. Vidare finns det rutiner som innebär att genomförda avslut som skett i strid med börsens regler kan makuleras. Efter ett avslut skickas informationen till VPC, där affären av- vecklas. Det innebär att aktierna avregistreras från säljarens avstäm- ningskonto och registreras på köparens (om kunden har en depå hos en mäklare registreras transaktionen i stället på depåhållarens förvaltarkonto i VPC). sker betalning via köparens och säljarens banker. Först när detta är gjort är affären slutgiltigt genomförd (vanligen efter avslut). Även om limitorder och marknadsorder är de enda typer av order som förekommer i börsens handelssystem finns det varianter Den finansiella handeln i av hur dessa exekveras. Det är exempelvis inte ovanligt att en kund vill att en större order portioneras ut i systemet i mindre poster, framför allt för att undvika alltför kraftiga förändringar i prisbilden. Det finns då en möjlighet för kundens mäklare att i börsens handelssystem lägga s.k. isbergsorder, där endast en del av den totala orderstorleken (toppen av isberget) är synlig för andra aktörer. När en delpost är exekverad läggs automatiskt nästa del- post ut i systemet, och så vidare tills hela ordern är utförd. Även i ledet mellan kund och mäklare kan det givetvis före- komma andra typer av order än rena limitorder eller marknads- order. En inte alldeles ovanlig ordetyp är s.k. VWAP-order (Volume Weighted Average Price). I en VWAP-order sker pris- sättningen gentemot kunden som ett viktat genomsnitt av priserna i samtliga transaktioner i det aktuella värdepappret. Vid utgången av 2004 var 277 bolag inregistrerade eller noterade på Stockholmsbörsen.3 De bolag som vill bli noterade på börsen måste förbinda sig att förse marknaden med information om beslut och händelser som kan ha kurspåverkande effekt. Skälet är att alla som handlar ska ha tillgång till samma information. Kraven på de bolag som söker börsnotering varierar något beroende på vilken av listor- na de söker sig till. Börsbolagen noteras antingen på A-listan eller på O-listan. På A- listan ställs bl.a. krav på dokumenterad vinstintjäning och historik vilket inte gäller för O-listan.4 Dessutom ska ett bolag på A-listan ha minst 2 000 aktieägare som vardera äger aktier motsvarande minst en handelspost, som är det antal aktier som motsvarar ca , medan ett bolag på O-listan ska ha minst 500 aktieägare som vardera äger aktier motsvarande minst en handels- post, men som här motsvarar ca . 3I detta avsnitt används begreppet noterad generiskt för både inregistrerade och noterade börsbolag. 4För att noteras på O-listan måste emellertid ett bolag som inte har dokumenterad vinst- intjäningsförmåga i prospektet visa att bolaget har tillräckliga finansiella resurser för att kunna bedriva planerad verksamhet minst efter första noteringsdag. Vidare ställs på bolag som saknar finansiell historik särskilda krav på den icke-finansiella informationen i prospektet för att investerarna sak kunna göra en väl- grundad bedömning av bolaget och dess verksamhet. Detta gäller särskilt om när bolaget räknar med att gå med vinst samt hur bolaget avser att finansiera sin verksamhet fram till dess. Den finansiella handeln i Vid utgången av 2004 befanns av börsbolagen på A-listan och resten på O-listan. A-listan är indelad i segmenten Mest omsatta och Övriga, medan O-listan delats in i Attract 40 och Övriga. Avgörande för vilket segment ett bolag hamnar i är omfattningen på handeln och bolagets marknadsvärde. Tillförseln av nytt kapital på börsen kan ske antingen genom nyemissioner, dvs. att befintliga börsbolag ökar aktiekapitalet genom att ge ut nya aktier, eller genom att nya bolag introduceras på börsen. gjordes 27 nyemissioner i befintliga börs- bolag till ett sammanlagt värde av ca . Inget riskkapital tillfördes via nyintroduktioner. Aktieägandet i är spritt och omfattande. Det samlade börs- värdet uppgick vid utgången av 2004 till ca . Av detta avsåg de svenska hushållens direkta aktie- innehav. De finansiella företagens andel av aktieägandet uppgick vid utgången av 2004 till , varav 11 procent- enheter utgjordes av fonder. De icke-finansiella företagens andel var . Den offentliga sektorns innehav utgjorde av den samlade aktieförmögenheten, varav AP- fondernas innehav utgjorde . Drygt en tredjedel av det samlade börsvärdet innehades vid utgången av 2004 av utländska placerare. Icke vinstdrivande organisationers aktie- innehav uppgick till av det totala börsvärdet. Omsättning och marknadsvärde på Stockholmsbörsen Omsättningen i aktiehandeln på Stockholmsbörsen uppgick till ca , en ökning med nästan 1 000 miljarder jämfört med föregående år. Den genomsnittliga omsätt- ningen per börsdag uppgick därmed till ca . av omsättningen på aktiemarknaden skedde i Ericssonaktier. SOU 2006:50 Den finansiella handeln i Nyckeltal för aktiehandeln på Stockholmsbörsen 2004 Marknadsvärde 31/12 2004 Årsomsättning, antal aktier Genomsnittligt belopp per avslut Genomsnittligt antal avslut per dag Källa: Stockholmsbörsen. Diagram 4.1 Aktieomsättning och marknadsvärde på Stockholmsbörsen 1994–2004, miljarder kronor Källa: Stockholmsbörsen. Aktiehandeln inom och har alltmer kommit att integreras. tillämpas en rad gemensamma regler för börs- handeln i , , , , , , och , inom ramen för det s.k. NOREX-samarbetet. tillämpas även samma aktiehandelssystem – SAXESS – på börserna i , , , , , , och . Den finansiella handeln i Stockholmsbörsen drivs av , som är ett hel- ägt dotterbolag till ägdes vid slutet av av svenska institutioner. Andelen finskt ägande var . Den totala andelen utländskt ägande var . Börsverksamheten drivs organisatoriskt i huvudsak inom affärs- området OMX Nordic Market Places och kommuniceras externt under det gemensamma namnet Den Nordiska Börsen. OMX äger och driver, förutom Stockholmsbörsen, även börser- na i , , , och samt värdepapperscentralerna i och . Den finländska värdepapperscentralen, APK, ägs till av , som i sin tur ägs till av . Genom att skapa en integrerad aktiemarknad hoppas man uppnå skalfördelar och synergier samt förbättra likviditeten i aktie- handeln. En effekt av integrationen är att börsmedlemmar och investerare i ökad omfattning får tillgång till nordiska och baltiska värdepapper via en anslutningspunkt till det gemensamma handels- systemet. Harmoniserade regler, öppettider m.m. anses också vara faktorer som gynnar handeln. var totalt 509 bolag noterade på de av OMX ägda börserna. Totalt fanns 122 medlemmar, varav 48 var medlemmar på mer än en börs. Den sammanlagda aktieomsätt- ningen på de börser som ingick i uppgick till i genomsnitt per dag (varav Stockholmsbörsen stod för ca två tredjedelar). Det totala marknadsvärdet för alla noterade bolag på upp- gick vid slutet av 2004 till ca (varav värdet av bolagen på Stockholmbörsen utgjorde ). Utöver Stockholmsbörsen har också Nordic Growth Market (NGM) tillstånd att driva börs i . NGM har specialiserat sig på mindre tillväxtbolag och erbjuder notering och aktiehandel på listorna NGM Official och samt derivathandel på listan (). På finns ett femtiotal aktier noterade. var omsättningen i handeln ca . Den finansiella handeln i I svensk lagstiftning finns även begreppet auktoriserad marknads- plats. En auktoriserad marknadsplats fungerar i allt väsentligt som en börs, men har inte samma krav på styrelsens sammansättnng och inrättande av disciplinnämnd som en börs och har något mindre långtgående krav i fråga om kursnotering, information och rapport- ering. är det endast som driver verksamhet som auktoriserad marknadsplats i . ägs helt av , som i sin tur ägs av samt ett antal fysiska personer. På AktieTorget handlas framför allt s.k. tillväxtaktier i mindre bolag. fanns 33 bolag noterade på AktieTorget. uppgick omsättningen i handeln på AktieTorget till ca . 4.2.4Organiserad handel utanför marknadsplatserna Det sker även inofficiell handel i mindre bolags aktier, som inte är noterade på börs eller auktoriserad marknadsplats. Sådan handel benämns ibland listhandel och organiseras av företag med tillstånd att driva värdepappersrörelse. Den handel som sker på Nya Mark- naden är ett exempel på detta. De bolag som handlas på Nya Marknaden är inte noterade på Stockholmsbörsen, men handeln sker, liksom AktieTorgets, via Stockholmsbörsens handelssystem SAXESS. Information om kurser, volymer och orderdjup offentlig- görs i realtid genom samma kanaler som för börsaktier. Däremot ansvarar inte Stockholmsbörsen för övervakningen av bolagen på Nya Marknaden. Varje bolag har istället en sponsor som utgörs av någon av Stockholmsbörsens medlemmar, som enligt avtal med Stockholmsbörsen ansvarar för att bolaget uppfyller kraven för att handlas på Nya Marknaden och följer vissa informationskrav. Sponsorerna måste i sin tur ingå avtal med de bolag som de ansvarar för på Nya Marknaden. I dessa avtal specificeras kraven för att handlas på Nya Marknaden, bl.a. i fråga om aktiespridning, marknadsvärde och informationsgivning. Den finansiella handeln i Ett annat exempel på listhandel i onoterade aktier är den handel som sker på OTC-lista6. På Stockholmsbörsen finns även en kurslista för handel med aktier i utländska bolag som inte är noterade på Stockholmsbörsen, den s.k. Xterna listan. Handeln på Xterna listan sker i börsens handelssystem och regelverket för börsens medlemmar tillämpas. Men bolag på Xterna listan tecknar inte något noteringsavtal med Stockholmsbörsen på det sätt som gäller för bolag på börsens A- och O-lista. För att ett bolag ska bli upptaget på Xterna listan krävs bl.a. att en eller flera marknadsgaranter har åtagit sig att svara för en marknad i bolagets aktier. Marknadsgaranterna måste teckna avtal med börsen om innehållet i åtagandet. Bolagets aktier måste avvecklas och kontoföras i VPC i enlighet med och flertalet bolagshändelser som kan inträffa kommer att hanteras av VPC. handlas endast ett bolag (.) på Xterna listan. 4.2.5Handeln med aktierelaterade derivat Stockholmsbörsen tillhandahåller integrerad handel och clearing av standardiserade optioner och terminer baserade på svenska och vissa utländska aktier. Handeln bedrivs i en gemensam orderbok, i vilken även medlemmar på respektive EDX kan delta. Vidare tillhandahåller börsen en OTC-clearing med bl.a. aktiederivatkontrakt som inte är upptagna till handel. En aktieoption är ett kontrakt där innehavaren har rätten, men inte skyldigheten, att köpa eller sälja en aktie till ett förutbestämt pris. Utfärdaren av optionen har i sin tur skyldigheten men inte rätten att genomföra affären. En aktietermin är ett kontrakt där köpare och säljare förbundit sig att vid en given framtida tidpunkt till ett i förväg fastställt pris köpa respektive sälja en viss aktie. Förutom derivatkontrakt kopplade till enskilda aktier, handlas på Stockholmsbörsen optioner och terminer som är kopplade till börsens egna aktieindex, s.k. OMX-optioner och OMX-terminer. 6 OTC-lista startades av med syfte att hjälpa företag som önskade öka sitt riskkapital eller sprida ägandet. har ett tjugotal företag varit noterade på OTC-lista och därefter gått vidare till andra listor eller blivit uppköpta. omfattar listan sju företag. Den finansiella handeln i Antalet standardiserade derivatkontrakt relaterade till svenska aktier och OMX-index som omsattes på Stockholmsbörsen var total ca 87 miljoner. Största delen (två tredjedelar) avsåg aktieoptioner, avsåg OMX-terminer, OMX- optioner och utgjordes av aktieterminer. Handeln be- drivs i kontrakt om 100 aktier vardera. Förutom denna handel med standardiserade aktie- och aktie- indexderivat sker på Stockholmsbörsen även handel med s.k. warranter. Ordet warrant används på den svenska finans- marknaden för en ganska vildvuxen flora av värdepapper. Warranter liknar i flesta avseenden köpoptioner, dvs. de ger innehavaren rättigheten, men inte skyldigheten, att köpa en underliggande tillgång till ett bestämt pris innan eller . Warranter kan ges ut med ett stort spektrum av underliggande till- gångar, som inhemska aktier, utländska aktier, inhemska aktie- index, utländska aktieindex, aktiekorgar, valuta, råvaror etc. Ut- märkande för warranter är att de i regel har betydligt längre tids- horisont än vanliga optioner – . De utfärdas också av någon annan – oftast en bank eller ett värdepappersbolag – än den som emitterat den underliggande tillgången, vilket skiljer warranten från exempelvis en teckningsoption. Vidare är warranten överlåt- bar. Därmed skiljer den sig från de icke överlåtbara kontrakt som upprättas för standardiserade optioner på Stockholmsbörsen (som agerar central motpart i dessa affärer). Motpartsrisken torde där- med vara högre för warranter än för standardoptioner. uppgick omsättningen i warranter på Stockholms- börsen till ca . Dessa var fördelade på ca 315 000 avslut. var 1 491 warranter noterade på Stockholms- börsen. Warranter handlas i även på (), som drivs av börsen (). Marknaden i räntebärande instrument avviker på många sätt från marknaden i aktier såväl vad avser aktörer som motiv och handels- sätt. Till skillnad mot aktiemarknaden handlas på räntemarknaden Den finansiella handeln i med instrument med en i förväg fastställd avkastning – en ränta. Räntehandeln baseras i hög grad på jämförelser med en räntekurva för riskfri placering i statspapper, vilken sätter en norm för räntan på olika löptider. Detta kan jämföras med aktiehandeln där varje bolag i princip erbjuder unika förutsättningar, varför en aktieplace- rare kan komma att göra omplaceringar mellan bolag i samma bransch. Räntemarknaden brukar ofta delas in i en obligationsmarknad och en penningmarknad. På obligationsmarknaden handlas värde- papper – obligationer – med löptider i regel från och uppåt, medan handeln på penningmarknaden omfattar t.ex. statsskuld- växlar och certifikat, vanligen med löptider . Även om aktörerna i stort är desamma (framför allt staten, bostadsinstitut och banker) och utgivningsförfarande samt han- delsstruktur är likartade på obligations- och penningmarknaderna, med undantag för det allra kortaste löptidssegmentet, så skiljer sig syftet med handeln på de olika delmarknaderna något. Förenklat kan man säga att obligationsmarknadens huvudsakliga uppgift är att förmedla långsiktigt sparande till aktörer som har behov av kapital. På penningmarknaden är likviditetshantering en fram- trädande uppgift vid sidan om kort finansiering. På penningmark- nadens kortaste avsnitt – med löptider från – sker bl.a. daglig utjämning av under- och överskott på mark- nadsaktörernas transaktionskonton. En mycket stor del av omsätt- ningen på räntemarknaden sker i detta kortaste segment och kon- traktslösningarna är ofta speciella. Som komplement till de grundläggande instrumenten på ränte- marknaden handlas även derivatinstrument med räntebärande instrument som underliggande tillgång. Dessa derivatinstrument hjälper bl.a. räntemarknadens aktörer att sprida och hantera risker. Med hjälp av derivatinstrumenten kan också aktörerna förändra sina nettopositioner och skapa i stort sett vilka löptider de vill i sina ränteportföljer. På så sätt är investerarna i praktiken inte så be- roende av om värdepapperet ursprungligen emitterats med en kort eller lång löptid. Att förklara uppdelningen av räntemarknaden i en obligationsmarknad och en penningmarknad utifrån placerarnas skilda syften i form av likviditetsbehov eller långa placeringshori- sonter ska därför ses som en pedagogisk förenkling. I verkligheten kan aktörernas syften på de olika delmarknaderna avvika från denna beskrivning. Den finansiella handeln i Räntebärande värdepapper ges ut på obligationsmarknaden där handeln i regel omfattar löptider från och längre. En obli- gation är ett löpande skuldebrev, vanligtvis bestående av en serie delbetalningar (kuponger) och en slutbetalning. Obligationer ges ut av exempelvis staten, bostadsinstitut, kommuner eller företag och kan enkelt överlåtas mellan innehavare. På obligationsmark- naden sammanförs de aktörer som förvaltar långsiktigt sparande med dem som är i behov av lånekapital. Obligationsmarknaden kan delas in i en primärmarknad, där nya obligationer ges ut (emitteras), och en sekundärmarknad, där obligationerna köps och säljs vidare. En försäljning på primär- marknaden ger ett betalningsflöde direkt till utfärdaren av obliga- tionen. Utfärdaren av obligationen är således låntagare på mark- naden. De dominerande låntagarna på obligationsmarknaden är staten och bostadsinstituten. Utgivning av obligationer hör ofta samman med ett finansieringsbehov som sträcker sig över . Place- rarna på obligationsmarknaden har ofta också ett intresse av ett mer långsiktigt innehav. Den som köpt en obligation vid emis- sionstillfället kan även välja att sälja den vidare på sekundärmark- naden. Om sekundärmarknaden fungerar väl skapas god likviditet i handeln, vilket leder till att obligationerna blir mer attraktiva för placerarna. Detta leder i sin tur till minskade upplåningskostnader för emittenterna på primärmarknaden. Den största emittenten på obligationsmarknaden är staten. Statens upplåning på obligationsmarknaden via finan- sierar underskotten i statsbudgeten. Statsobligationer svarade för knappt hälften av den utestående stocken på obligationsmarknaden, vilket motsvarade ca . Detta innebar en ökning med jämfört med ut- gången av föregående år. Den näst största gruppen av emittenter är bostadsinstituten. Bostadsinstituten emitterar obligationer främst för att finansiera utlåning till allmänhetens köp av fastigheter. Bostadsinstitutens samlade upplåning hade vid slutet av 2004 ökat med tre miljarder Den finansiella handeln i kronor till jämfört med utgången av före- gående år. Detta kan jämföras med en ökning om ca mellan slutet av 2002 och slutet av 2003. Bostadsinstitutens upplåning svarade för drygt en tredjedel av den totala utestående stocken på obligationsmarknaden. Även de icke-finansiella företagen kan genom utgivning av obligationslån skaffa sig kapital. De icke-finansiella företagens upp- låning på den svenska obligationsmarknaden svarade vid utgången av 2004 för ca , vilket var en minskning om jämfört med föregående år. Många företag, främst större börsbolag, vänder sig till internationella företagsobligationsmarknader i euro eller amerikanska dollar för att få tillgång till kapital. I regel används derivatinstrument, främst valutamarknadssvappar, för att omvandla lånet i utländsk valuta till svenska kronor (se vidare avsnitt 4.3.4, Derivatinstrument på valutamarknaden). Endast ett litet antal kommuner och landsting (åtta kommuner och två landsting) hade vid utgången av 2004 utestående börs- noterade obligationslån i eget namn. Av dessa tio hade den i särklass största utestående stocken. Bland kommunerna hade och kommun störst utestående stockar. Utöver dessa hade ytterligare 125 kom- muner och tre landsting utestående obligationslån i samverkan med Kommuninvest, som är ett kreditmarknadsföretag. Kommunernas upplåning uppgick vid slutet av året till ca , vilket var en smärre minskning jämfört med utgången av före- gående år. Även banker och övriga kreditmarknadsföretag ökade sin upp- låning via obligationsmarknaden . För bankernas del innebar detta en ökning på till 70 miljarder kro- nor. Upplåningen för övriga kreditmarknadsföretag motsvarade . Placerare på den svenska obligationsmarknaden Bland placerarna på obligationsmarknaden hade kategorin ut- landet och försäkringsbolagen de största innehaven . Vid utgången av 2004 hade försäkringsbolagen ökat sitt inne- hav på obligationsmarknaden med ca i jäm- förelse med föregående år till , vilket Den finansiella handeln i motsvarade drygt två femtedelar av totalt utestående belopp. Även utlandet ökade sitt innehav på obligationsmarknaden i jämförelse med föregående år, vilket innebar en ökning med till . Detta motsvarade en tredjedel av det totala utestående beloppet. Bankernas innehav på obligationsmarknaden minskade med en tredjedel till vid utgången av 2004 jämfört med innehaven föregående år. och övriga minskade sitt innehav på obligationsmarknaden till vid utgången av 2004. AP-fondernas innehav av svenska obligationer har minskat be- tydligt över åren, men hade vid utgången av 2004 ökat något jämfört med föregående år. AP-fondernas innehav på obligations- marknaden motsvarade . På primärmarknaden emitteras statsobligationer som försäljs genom auktioner, där auktoriserade återför- säljare deltar. Återförsäljare är ett antal banker och värdepappers- bolag som ingått avtal med. används sex eller sju återförsäljare, beroende på vilken form av värdepapper som ska auktioneras ut. Enligt återförsäljningsavtalen åtar sig återförsäljarna att vara marknadsgaranter (market makers). Att vara marknadsgarant innebär ett åtagande om att lämna bud i alla emissioner och att till kunder ställa priser på värdepapper som staten gett ut. Även bostadsinstituten ger ut sina obligationer genom auktoriserade återförsäljare, som består av banker och värdepappersbolag. På primärmarknaden för bostadsobligationer sker dock inget auk- tionsförfarande utan försäljningen till återförsäljarna sker löpande efter bostadsinstitutens lånebehov, så kallad on tap-försäljning. Företag har ofta avtal med en eller flera banker om låneprogram inom vilka företagen emitterar obligationer till vissa i förväg be- stämda villkor. Som tidigare nämnts emitterar företag även värde- papper utomlands och omvandlar sedan lånen till svenska kronor med hjälp av derivatinstrument. Eftersom omvandlingen till svenska kronor inte beaktas i statistikberäkningen, ger statistiken i praktiken en underskattning av företagens upplåning i svenska kronor. Den finansiella handeln i Vid sidan av de företagsemissioner som riktar sig till en större krets placerare finns en marknad för riktade emissioner (private placements). Med dessa avses oftast obligationslån som i sin hel- het placeras hos en eller ett fåtal investerare. Villkoren är föremål för förhandlingar och utformningen av emissionen anpassas i stor utsträckning till investerarens önskemål. Det har blivit allt van- ligare att företag väljer denna form av obligationsupplåning. En aktiv sekundärmarknad, dvs. en andrahandsmarknad, i obliga- tioner finns huvudsakligen för stats- och bostadsobligationer, medan företagsobligationer normalt hålls till förfall av placerarna. Statsobligationerna är, som en följd av att de ges ut i stora volymer och har en låg kreditrisk, de värdepapper som har den största omsättningen på obligationsmarknaden. Marknaden för statsobligationer är till stor del fortfarande en telefonmarknad, även om det förekommer en viss utveckling mot en mer terminalbaserad marknad.