sou · GUB342 · 2007-01-01 00:00:00 — , (2001) Arbete, arbetsorganisation och arbetsmarknad för kultur- och medieverksamma : översikt över forskning och utredning, , . SOU 1997:183 Arbete åt konstnärer betänkande av Utredningen om översyn av arbetsmarknadspolitiken i förhållande till konstnärsyrket. SOU 1997:190 Generella konstnärsstöd: betänkande. Bil., Konstnärernas verksamhetsinriktning och ekonomiska förhållanden. SOU 2003:21 Konstnärerna och trygghetssystemen. SOU 2005:66 Makt att forma samhället och sitt eget liv – jämställdheten mot nya mål. Svensk Scenkonst Verksamhetsberättelse 2003-2004. (1999) Dansares arbetssituation och deras Rapport från Arbetsgruppen för dansarnas . (2002) Jämställdhetsprogram, antaget vid riksstämma (2006) Rättvisa och utveckling för frilansare En handlingsplan för att bygga upp en infrastruktur för frilansare på scen- och medieområdet. 2001/2002, 2005. , (1987) Arbetsmiljö, levnadsvanor och risk för hjärt- Delrapport om Radiosymfonikernas arbetssituation, , , (1993) Artisternas arbetssituation: en deskriptiv analys av en enkätundersökning, Work Science Bulletin, 1993:12, , , , (2006) Film- och tv-arbetare i rampljuset. Sammanfattning av en dansk studie om film- och tv-arbetare, Verka på samma villkor Muntliga källor och mejl Samtal med , förbundsordförande, , . Mejl från , utredare, , . Samtal med , förbundsjurist, och , informationschef, , . Telefonintervju , kanslichef , 3 Telefonintervju , förbundsdirektör , . Telefonintervju , , . Telefonintervju , , . Kommitténs övriga möten, seminarier och konferens, se bilagorna 4 och 6 i detta betänkande. 8Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter, kunskaper och värderingar skall speglas och tas tillvara I det här kapitlet finns några av de röster som kommit till tals i vårt utåtriktade arbete. De har på olika sätt medverkat i våra seminarier och vi har bett dem att i essäform ge uttryck för sina reflektioner och analyser av makt, genus och jämställdhet inom scenkonstområdet. Essäerna rör sig kring begrepp som kvalitet, kulturarv, maskulinitet, heteronormativitet, kulturtanten, den manliga blicken. Essäerna kan ses som en problematisering av den utgångspunkt som regeringen ger kommittén i direktiven. Det är nämligen långt ifrån alltid som utgångspunkten är att både mäns och kvinnors erfarenheter, kunskaper och värderingar skall speglas och tas tillvara för att berika och påverka utvecklingen inom scenkonsterna teater, dans och musik. Tvärtom har scenkonsterna en historia och samtid där kvinnor och andra som inte tillhör ofta exkluderas. Detta avslutande kapitel av Plats på scen kan också betraktas som kommitténs bidrag till att stärka kunskapen om genus- och jämställdhetsfrågor inom scenkonstområdet. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Ett slags historia om teater, kvalitet och jämställdhet så beskrev teaterkritikern och forskaren den föreläs- ning hon framförde vid seminariet Är kvalitet ett (köns) neutralt begrepp? som kommittén arrangerade vid i . Figur 8.1 The Clashs Calling Källa: Fotograf: För att jag ska kunna knyta ihop säcken kring ett, med nödvändig- het något vindlande, resonemang tänker jag starta i en reklam- kampanj som iscensattes av ett visst stort jeansföretag . Man använde svartvita bilder på tämligen hålögda unga män med elgitarrer, slitna kläder och armékängor, närmare bestämt fotogra- fen Penni Smiths bilder från The Clashs Calling-turné. Om ni tillhör något sånär samma generation som jag så kan ni säkert se den mest kända framför er: den som finns på omslaget till SOU 2006:42 Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Den där drämmer sin elbas i scengolvet i motljus. Stora svartvita bilder, och så jeansföretagets lilla slogan i ett hörn, med samma slags handskrift som används till låttexterna på skivomslaget till : Quality never goes out of style. Denna slogan var inte ny, den hade jeansföretaget använt i evig- heter: det nya var sättet på vilket den kombinerades med de här bil- derna. hade Quality never goes out of style, i ett tråkigt typsnitt, stått bredvid en bild på ett par blåa byxor och ver- kat syfta på slitstarkt tyg, starka sömmar och klassiska modeller. Inte så stor skillnad gentemot hur man pratar om kvalitetsskor, kvalitetstyg, kvalitetsmöbler och oftast menar något som tillverkats av bra naturmaterial på ett mer eller mindre hantverksmässigt sätt. Quality never goes out of style tillsammans med de här bil- derna, associerat till den här musiken, kunde naturligtvis fortfa- rande betyda typ blåbyxor som fortfarande inte har gått sönder efter en sån här turné är definitivt prisvärda. Men det fanns också något som var vagt oroande i kombinationen, som snarare handlade om kvalitet som rebellkapital, som ett sätt att vara, som något som också kunde handla om att de trasiga och skitiga och inte så önsk- värda välter gatorna överända. Quality never goes out of style, kvalitet är alltid rätt, och ändå visar det sig vara ett av de där mer svårfångade orden, när man väl börjar fundera över hur det egentligen används. Någonstans , närmare bestämt på latin, betydde ordet snarare egenskap, egenskaper och egenheter hos männi- skor, saker eller tillstånd, och i den betydelsen använder vi det fortfarande väldigt ofta. Men det är inte i den bemärkelsen ordet blir besvärligt, utan när det används för att beteckna det som är bra. Till och med kvalitetsskor är svåra att peka ut om man synar dem i sömmarna – mina surt förvärvade handsydda austra- liensiska jodphurs, som jag kallar kvalitetsskor eftersom jag inbillar mig att de ska hålla tills jag blir pensionär, skulle förmodligen få en vegan att rysa i djupet av sin själ. Läderskor – när kvalitet av en vegan definieras som happy cow, skor av material som är så långt från döda djur det bara går? Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Så om det inte ens är självklart vad som är kvalitetsskor nuförti- den, vad betyder då kvalitetsfilm, kvalitetslitteratur, teater av hög konstnärlig kvalitet? I en mycket omdiskuterad formulering av de nationella kultur- politiska målen, som dök upp kultur- proposition, står det att kulturpolitikens uppgift är att främja kulturell mångfald, konstnärlig förnyelse och kvalitet och därige- nom motverka kommersialismens negativa verkningar.1 Vad bety- der nu det? Det finns nämligen få områden, och här ligger kulturen i lä, där man talar så mycket om kvalitet som i den sfär vi, i och för sig kan- ske ofta lite slarvigt, betecknar som näringslivet. Kvalitet är här när en vara eller produkt håller vad den lovar, när kunderna är nöjda, när tillverkningsprocesserna är öppna för insyn. Faktum är att det inte är ovanligt att kvalitetsbegreppet används för att motivera jäm- ställdhetsarbete, för att man menar att det skulle betyda bättre produkter: högre kvalitet. Det betyder ju inte att allt är mera frid och fröjd här, men det kan vara värt att notera att begreppet kvali- tet på detta område sällan sätts i motsats till jämställdhet – snarare är det uppfattningar om kompetens som hotas av krav på bättre könsfördelning i styrelserum och på direktörsstolar. pågår här, åtminstone om man följer de svenska dags- tidningarnas näringslivssidor bakåt i tiden, en diskussion om huru- vida kvalitet ska förstås som ett starkt varumärke, att kunden upp- lever att en vara är bra – eller att den verkligen är bra i betydelsen håller vad den lovar. Jag säger bara mobiltelefoner – men sen fast- nar mitt cyniska tonfall i halsen, för strängt taget borde vi kanske föra samma typ av diskussion även på teaterområdet. För hur ofta handlar våra diskussioner om konstnärlig kvalitet inte i grunden om att vissa teatrar, regissörer och konstellationer har så starka varumärken och kvalitetsstämplar att vi tycker oss ha fått det vi förväntar oss när vi går på en föreställning – när de insikter och bil- der vi får med oss egentligen inte varar ens till frukosten ? Är konstnärlig kvalitet en egenskap hos konstverket eller upple- velse av kvalitet och kan vi någonsin skilja dem åt? Jag skulle dock vilja dröja kvar lite vid näringslivssidorna, efter- som ordet kvalitetssäkring, som används ganska ofta där, är tämli- gen fascinerande. Jag är fullt medveten om att ordet har ersatt vad som tidigare, mycket tråkigare, kallades standardisering. Formuleringen återkommer ordagrant kulturproposition, prop.1996/97:3. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter säkring betyder, föga upphetsande, att processer och rutiner är dokumenterade så att man lätt kan hitta fel och göra förbättringar. Men jag måste säga att jag gillar det, att dokumentera är visserli- gen tråkigt, men frågan om kvalitet blir så handfast på något sätt. Ungefär som när en av de teaterarrangörer som är anslutna till förklarar sin programläggningsidé så här: Ha kvalitet i teaterprocessen. Detta innebär att varje produktion bör ha en regis- sör, en scenograf och en producent. Punkt slut, tänk om frågan om teaterns kvalitet vore så enkel! Men tillbaka till de kulturpolitiska målen, för formuleringen där konstnärlig förnyelse och kvalitet sätts i motsättning till kommer- sialismens negativa verkningar inbjuder ju till diskussion. Om den betydelse vi lägger i ett begrepp är svår att fånga så kan man nämli- gen alltid titta på vad som ställs bredvid det, och på vad det sätts i motsats till. Om man ska gå på den övergripande målsättningen verkar alltså den svenska kulturpolitiken ha samma intuitiva förståelse för begreppet som min dåvarande femåring. När jag fick ett utbrott över kassa T-tröjor, pennställ, skrivbordsunder- lägg, ritböcker och allsköns annat som strömmar ut i skyltfön- strena efter varje ny Disneyfilm, och som varje femåring genast vill ha, väntade hon bistert på att jag skulle sluta med min harang och sa sedan, med ett tydligt överseende fnysande : Jag frågar farmor istället, för hon bryr sig inte om det här med kvalitet och sånt. Hon – och kulturpolitiken – verkar förstå kvalitet i motsats till massproduktion, i motsats till tanken på en publik som i grunden bara ses som konsumenter, som några man kan få att spendera pengar, men också i motsats till allt det som egentligen är roligt, till det som inte är fotriktigt och håller i evigheter. Jag vet inte om det är det här senare som gör att ordet kvalitet sällan omnämns direkt i teatersammanhang, faktiskt används det nästan påfallande lite. Man får mer eller mindre leta efter det med lupp i teatrarnas beskrivningar av sig själva på hemsidor, i styr- dokument och pressmaterial. I en delrapport från Regionteatern nationella uppdrag kring barnteatern hittar jag dock en ordväxling mellan en sociolog, som pekar på den intressanta utma- ningen i att försöka precisera vad vi menar med god kvalitet – och Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter regissören som invänder: Min uppgift är inte att definiera vad som är god konst. Min uppgift är att göra det jag dör om jag inte får göra.2 I en slutrapport från samma nationella uppdrag finns en annan formulering som, lite oavsiktligt tror jag, tycks andas ett liknande dilemma: Hur ska hög konstnärlig kvalitet förenas med en genuin strävan att nå och bygga upp en varaktig relation till en ung publik?3 Betyder det att den som definierar vad som är bra teater, med hög konstnärlig kvalitet, är någon annan än åtminstone den unga publiken: Vad betyder egentligen hög konstnärlig kvalitet om den inte känns igen som en kvalitet av de människor teatern görs för? Eller handlar teater inte alls om att möta en publik, och publi- kens skiftande kriterier för vad som är bra och dåligt, utan om att konstnären gör något som han eller hon skulle dö av att inte göra? Fast då blir det svårt att förstå vad publiken behöver ha med saken att göra överhuvudtaget Uppfattas varje försök att prata om vad som är bra och dålig teater som ett underförstått krav på att motivera varför man sysslar med något? Och varför uppfattas detta motiverande som ett hot, som ett ifrågasättande? Och är det verkligen sant att teatermänni- skor skulle dö om de inte fick syssla med teater? Då vilar sannerli- gen ett tungt ansvar på som använder ordet kvalitet flitigt i samband med hur man motiverar bidragsfördelningen: hur man motiverar vilka projekt och verksamheter som ska få medel och hjälp att finnas till. Enligt riktlinjer för anslagsfördelning ska de fria grupperna hålla hög konstnärlig kvalitet och stå för förnyelse av konstnärliga uttryck och/eller produktionsformer. Bidragen till de regionala institutionerna ska å andra sidan möjliggöra en mångsi- dig verksamhet av hög kvalitet.4 Regionteatrarna ska alltså stå för en hög kvalitet rätt och slätt, medan de fria grupperna ska stå för en hög konstnärlig kvalitet. Vad betyder egentligen det? Men det stan- nar inte här: I regleringsbrevet för nationalscenen står det att teatern ska vara den i ledande institutionen inom teaterns 2 Stribe, (2002) Gnistrande möten mellan vetenskap och konst. Rapport från symposium 22–. Regionteatern , s. 7. 3 Kyrö, (2004) Konst och vetenskap. Samverkan mellan barnkultur och forskning. Slutrapport för Regionteatern nationella uppdrag 2001–2003, s. 6. 4 Sammandrag av riktlinjer för anslagsfördelning till fria grupper samt till regionala teaterinstitutioner finns på . Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter område och att den som nationalscen ska vara ett föredöme för andra institutioner vad gäller utveckling, förnyelse och konstnärlig kvalitet.5 Medan ansvar däremot är att presentera ett allsidigt utbud av hög kvalitet.6 Visst är skillnaden mellan hög kvalitet och konstnärlig kvalitet förbryllande – den tycks göra de fria grupperna närmare släkt med än med region- teatrarna, särskilt på det sätt som hög konstnärlig kvalitet ställs bredvid förnyelse. Skillnaden i tonfall blir ungefär som hederlig och väl tillagad husmanskost på och regionteatrarna, och spännande gourmetmat, nya smakkombinationer på och de fria grupperna. Andra ord som i kulturpolitiska texter används tillsammans med ordet kvalitet är bredd, mångfald och varierat utbud. Det säger också något, för det antyder att begreppet används som om det har med dessa saker att göra – men är något annat. Är mång- fald kvalitet eller är undertexten att mångfald inte självklart hör ihop med, men helst ska kombineras med, kvalitet? Men det är som sagt svårt att få korn på hur teatrarna själva resone- rar kring kvalitetsbegreppet, vilket gör att det inte är helt lätt att veta om, och i sådana fall hur, man resonerat kring val av dramati- ker, rollfördelning och regissörer. är den teater som använder det mest, som ska vara föredöme använder det knappast alls. I den artikelserie om de fria grupperna som publicerades i används också begreppet kvalitet ofta av teatergrupperna själva, men man talar inte om vad det betyder i just det samman- hanget, utan använder det för att understryka behovet av en ökad finansiering. Den retoriska undermeningen är att vi svarar mot de kulturpolitiska målen, men får inte betalt efter förtjänst. Jag söker istället igenom det senaste årets teaterrecensioner av de fast anställda kritikerna på de två största dagstidningarna för att se om jag kommer närmare ett svar på frågan om det egentligen finns 5 Utbildnings- och (2005) Mål, återrapporteringskrav och uppdrag för avseende . Regeringsbeslut 1:84, 2005-12- 15, U2005/9545/Kr. 6 Utbildnings- och (2005) Mål, återrapporteringskrav och uppdrag för avseende . Regeringsbeslut 1:85, , U2005/9546/Kr. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter något slags mer öppen diskussion kring vad som är kvalitet på tea- terområdet. Men en av de få gångerna ordet används explicit är i samband med en uppsättning av , som beskrivs som demonregissören och där föreställningen, eftersom den är en totalteater som blandar citat, ironi och djupa känslor, som konse- kvens har stor kvalitet.7 Jag har stor respekt för recensenten ifråga, och hoppas att jag kommer undan med mitt raljerande, men slutledningen blir alltså att ironi plus citat plus djupa känslor plus demonregissör är lika med stor kvalitet. Eftersom ordet kvalitet förekommer så sparsamt söker jag på i stort sett alla adjektiv jag kan komma på, och jo, någon sanning verkar det ligga i det här med ironi, för ironisk är ett av de mer vanligt förekommande positiva orden tillsammans med skicklig, fysisk och personlig. Ordet personligt står ut eftersom det verkar vara påfallande starkt positivt laddat, men framför allt används om manliga skådespelare och regissörer (något som återkommer ifråga om författare om man gör en liknande sökning på litteratur- recensioner över ). Fråga ett blir om personlig verkligen är ett sånt självklart kriterium på bra teater och en bra rolltolkning. Fråga två är varför kvinnor i sådana fall verkar ha svå- rare att ses som just personliga. Sen vänder jag på steken och söker på negativa ord, ett sätt att ringa in vad vi menar med kvalitet är ju att titta på motsatsen. Och här blir jag faktiskt överraskad över vad sökorden visar på. Kritiker, inklusive jag själv, använder inte alls ord som tråkigt, dåligt, trist, oengagerat – allt det som vi ju allihopa vet att teater ibland, kanske till och med alldeles för ofta, också kan vara. Är detta nyckeln till oviljan att närmare definiera vad som egent- ligen är hög kvalitet eller till och med hög konstnärlig kvalitet – att det innebär att man också pekar ut vad som är av dålig kvalitet, vad som inte alls är särskilt bra? Och tänk om det betyder att någon dör för att de inte längre får pengar att regissera eller skådespela? Fast stopp och belägg. Det låter ju som att jag far efter en slags allmän definition på vad som är hög kvalitet. Jag har ju själv suttit i referens- grupp för de fria teatergrupperna , varit med och bestämt hur de få miljoner som ska skänka oss hög konstnärlig kvalitet och 7 Ring, (2005) Ett vackert sorgespel om kapsejsad manlighet, recension av , Det Norske teatret, . Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter förnyelse ska fördelas. Och slitit mitt hår tillsammans med alla andra inför det faktum att den höga konstnärliga kvaliteten och förnyelsen inte får kosta vad den smakar, men det är ju inte ämnet för just det här resonemanget. Och en sak är jag helt säker på efter den erfarenheten. Kvalitet är ett knepigt, alltför ofta till intet för- pliktigande ord. Och det är svårt, nästan omöjligt, att beskriva vad kvalitet är på förhand, ut i det blå. Men det mirakulösa är att det faktiskt går att tala om och diskutera i förhållande till en konkret uppsättning, en konkret verksamhet, kring till exempel en viss kon- stellations val av text. Inte att komma överens om alldeles lätt nöd- vändigtvis, men definitivt att argumentera kring, och då har jag varit glad för ordet, för att det tvingat oss att ta ställning, och att förklara och motivera våra ställningstaganden. Kvalitet vs jämställdhet? Och kommer jag att jämföra med hur kvalitetsbegreppet används inom högskolor och universitet. Om man ser på hur ofta ordet används inom utbildningspolitiken samt på de svenska uni- versitetens och högskolornas hemsidor ser man en klar parallell till teatervärlden. Utbildningspolitiskt motiverar man anslag och universitetsstatus med hjälp av begreppet hög kvalitet. Men ju äldre universitet och ju självklarare status, i desto mindre utsträckning använder lärosätena själva begreppet. Och ju färskare högskola desto intensivare användning av ordet. Kvalitet verkar här vara något som förutsätts, något som ligger implicit de ekonomiska resurserna, i statusen, som i sin tur alla ser som en förutsättning för att kunna bedriva forskning och utbildning med kvalitet, som man måste visa på kvalitet innan man får förutsättningar att vara bra Samma positiva moment 22 som på och för de fram- gångsrika manliga konstnärerna, samma negativa moment 22 för de fria grupperna och för alltför många av de kvinnliga konstnärerna. I diskussionen kring forskningspolitik finns det också intres- santa paralleller att hämta om vi vill peka på hur kvalitet osynligen laddas med kön. Kraven på att den akademiska världen måste göra något åt prioriterandet av manliga forskare i universitetsvärldens hierarkier ställer nämligen till med oreda. Professorer och forskare berömmer sig av att vara bildade, av att ha blivit bra människor i forskarvärldens stålbad av kritiskt tänkande, inte helt olikt hur Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter konstnärer gärna ser sig som potentiellt moraliskt bättre för att man sysslar med just det man gör. Så hur ska anklagelsen om att det ena könet, att döma av statistiken, får en fördelaktigare behandling i systemet hanteras? Den enkla förklaringen, att kön fått gå före kompetens och kvalitet, svider nämligen illa i skinnet, den underminerar ju inte bara enstaka personers, utan faktiskt hela högskolesystemets, legi- timitet Jo, rent retoriskt börjar man med att ställa politisk korrekthet och ideologisk följsamhet i motsats till ett fritt sökande efter san- ning och vetenskaplig briljans. Så långt låter det bra, det för tan- karna till ett motstånd mot till exempel rasforskning, som ingen öppet skulle önska tillbaka, och kan man underförstått låta påskina att det finns något sånt som en forskning som står helt med ryggen fri åt det samhälle den utförs i och finansieras av. Och sen nämns både genusforskning och jämställdhetsplaner i samma andetag som just politisk korrekthet och ideologisk följsamhet, ord som redan laddats med negativ klang. På detta sätt framstår genusforskning som dålig forskning och jämställdhetsplaner som en motsats till det fria sökandet efter sanning och den vetenskap- liga briljansen. Detta utan att man behöver ta bladet från munnen – eller föra fram några rationella argument för att det verkligen för- håller sig så. Också på teatern skulle jag vilja påstå att man, även om det uppenbarligen inte talas lika öppet om det, rör sig med ett kvali- tetsbegrepp som tenderar att flyta bredvid, retoriskt ställas i mot- sats till eller vid sidan av begrepp som mångfald och jämställdhet. Antingen premierar vi kvalitet och spelar , kallar in demonregissörerna till , eller, djup suck, premierar vi mångfald och jämställdhet: spelar texter av författare som ingen hört talas om . Och så måste vi prioritera bort fem av de super- konstnärliga killarna till förmån för fem kvinnor bara för att någon tycker att det ska vara rättvist, och så kommer det att handla om att vara homosexuell eller andragenerationsinvandrare eller tonårstjej istället för att vara människa, med stort M. I text om demokrati och teater i en av Demokra- tiutredningens forskarvolymer används till exempel genomgående retoriska figurer där det Forser kallar teater för gemene man ställs mot en teater med integritet och hög kvalitet. Politiska krav på till- gänglighet och nya publikgrupper ställs mot konstens nödvändiga Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter exklusivitet.8 Man skulle kunna säga mycket om den motsättning mellan Massan och Sanningen som Forser rekonstruerar – den har sina rötter i dialoger och en politisk filosof som har redan visat hur felaktig och problematisk den är9 – det intressanta för vår del är att den här blir liktydig med en motsätt- ning mellan Demokrati och Konst, och i samma resonemang blir konstnärlig teater lika med hög kvalitet lika med något som bara, egentligen, kan kännas igen och upprätthållas av en elit.10 Det allra mest problematiska – för vår del – är kanske att de flitigt använda orden konst, kvalitet och elit aldrig definieras i en text som Forsers, precis som de sällan definieras i de mer halvkvädna visor där kvalitet istället är något som hotas av krav på jämställdhet och genusperspektiv. Vad menas med konstnärlighet? Vem kan känna igen den? Vad är teater med hög kvalitet? Vilka tillhör eliten och vem bestämmer det? Är det inte svaren på de frågorna – och argu- menten för dem – vi egentligen behöver? Och används ordet kva- 8 Forser, (1999) Demokratin på teatern.