sou · GUB3109 · 2007-01-01 00:00:00 — felparkeringsavgift främst består i att utifrån de faktiska förhållandena och gällande parkeringsbestämmelser avgöra om en parkeringsanmärkning som i regel utfärdats av en parkeringsvakt är riktig eller inte. Det är således fråga om rena förvaltningsuppgifter och utredningen menade att handläggningen av dessa uppgifter inte kan anses innefatta ordnings- och säkerhetstänkande till någon dominerande del. Utredningen noterade också att Rikspolis- styrelsen i samband med den lagändring som innebar att polis- myndigheten blev motpart i domstol i ärenden om felparkerings- ärenden, motsatte sig detta och som skäl anförde att det rör sig om en ny typ av uppgifter som borde ligga utanför polisens verksamhetsområde och att det kommer att ta polisresurser i anspråk (se prop. 1995/96:115 s. 84 f.). Som argument för att de uppgifter som ankommer på polisen enligt lagen om felparkerings- avgift skall överföras till kommunerna anfördes i huvudsak följande. De flesta kommuner i landet ansvarar själva för parkeringsövervakningen. De enheter som ansvarar för denna inom kommunen besitter redan god kunskap om gällande parkerings- bestämmelser i vilka de utbildar sina parkeringsvakter. När det gäller processföringen kan kommunerna med stor sannolikhet sköta denna med den kompetens som finns på området. Utredningen menade i sammanhanget att den förordade ordningen kunde, mot bakgrund av att felparkeringsavgiften tillfaller kommunen, i och för sig väcka vissa betänkligheter i den meningen att en parkeringsvakts beslut om parkerings- anmärkningen vid en ansökan om rättelse kommer att överprövas av kommunen. Enligt utredningens mening var dock intresset av rättstrygghet tillräckligt tillgodosett genom rätten till domstols- prövning. Sammantaget förordade utredningen att samtliga uppgifter som ankommer på polisen enligt LFP i fortsättningen enbart bör ankomma på kommunen. Någon resursöverföring till kommunerna borde inte ske. De merkostnader som kan uppkomma med anledning av överförandet av uppgifterna borde enligt utredningen kunna täckas av en anpassning av felparkeringsavgifternas storlek. När det gällde lämpligheten av att samma instans som meddelat ett beslut dessutom prövar begäran om rättelse av beslutet menade utredningen att detta inte föranleder några rättssäkerhetsproblem. Denna ordning finns redan vad gäller t.ex. rättelseförfarandet av- seende domstolsbeslut i 32 § förvaltningsprocesslagen (1971:291), i 17 kap. 15 § och 30 kap. 13 § samt i 33 § ärendelagen (1996:242). Utredningen menade att även om rättelseinstitutet avseende parkeringsanmärkningar har en något vidare innebörd än rättelseinstitutet enligt de nämnda lagrummen är det avsett för sådana uppenbart felaktiga parkeringsanmärk- ningar där den framställda invändningen kan prövas så gott som . Det kanske, fortsatte utredningen, ligger närmare till hands att jämföra rättelse av parkeringsanmärkning med om- prövning enligt ärendelagen som även det sker av samma instans som fattat det ursprungliga beslutet. När det gäller frågan om bestridandeförfarandet hade utredningen övervägt alternativet att föreslå länsstyrelserna som prövningsinstans. Utredningen påpekade också att invändningarna gör sig gällande även med dagens regelverk i förhållande till de, om än få, parkerings- anmärkningar som meddelas av polisen. I remissyttranden över de båda delbetänkandena framfördes bl.a. följande angående den principiella frågan om polisen bör avlastas arbetsuppgifterna enligt LFP. RPS tillstyrkte i princip förslaget om att föra över hanteringen till kommunerna. RPS delade uppfattningen att det var dags att överväga om inte polisens uppgifter enligt LFP borde kunna föras över till kommunerna. När det gällde de ekonomiska kon- sekvenserna anförde styrelsen att utredningens antaganden om hur många årsarbetskrafter som skulle kunna frigöras är gjorda på osäkra grunder. Förväntningen på antalet frigjorda årsarbetskrafter ansågs för högt ställd. anförde att polisväsendet har byggt upp resurser och kompetens för handläggning av en mängd olika ärendetyper. En motsvarande kompetensuppbyggnad samt löpande hantering hos kommunerna skulle vara mycket resurskrävande. Det är därför inte heller rimligt att förslaget, om de genomfördes, i ett uppbyggnadsskede skulle kunna finansieras enbart genom att rätten att ta ut avgifter för handläggningen överförs från polisen till kommunerna. Enligt finansieringsprincipen skulle ytterligare ekonomiska medel behöva tillföras kommunerna. Förbundet ansåg att polisen även skall ha befogenhet att utfärda parkeringsanmärkningar. Statskontoret anförde att utredningens förslag allmänt kunde leda till effektivitetsförluster när verksamheten sprids på samtliga kommuner med olika förutsättningar för att kunna hantera verksamheten. Endast de förslag bör genomföras där man kan visa på minst oförändrad effektivitet. Överprövning av beslut om parkeringsavgifter borde, om förslaget genomförs, ske av en juridisk funktion inom kommunen som är skild från den operativa verksamheten. Antalet fall kan komma att öka. Statskontoret menade vidare att det fortsatta beredningsarbetet borde inkludera en ordentlig finansieringsanalys där kostnaderna för stat, kommun och samhället redovisas och att denna förankras med berörda parter. Först därefter finns ett rimligt beslutsunderlag för de lagändringar som föreslås. anförde att kommunen inte delade uppfattningen att samtliga uppgifter som ankommer på polisen enligt LFP skulle överföras till kommunerna och en anledning till detta vara att detta skulle kunna uppfattas som en avkriminalisering av parkeringsreglerna. påpekade i sitt yttrande att man saknade någon form av kostnadsberäkningar vad gäller fortsatt finansiering genom avgifter och menade att avgifterna kommer att bli högre eftersom kommunen i vissa fall kommer att behöva bygga upp en organisation som inte finns. ST-Polisväsende avstyrkte förslaget om att flytta över uppgifterna och menade att det blir fråga om en intressekonflikt om kommunen skall pröva betalningsansvar för sina egna utfärdade parkeringsanmärkningar och att detta förhållande råder på det civilrättsliga området när det gäller kontrollavgifter. Det har i det fallet visat sig att det är mycket sällan som det förekommer att en enskild person fått rättelse – trots att det varit speciella omständig- heter som gjort att man inte skall betala. Handläggarna på polisen har fått ta emot mängder av telefonsamtal från bilister som känt sig helt rättslösa. En stor del av kommunerna saknar parkeringsövervakning och därmed även kompetens att handlägga rättelser och bestridanden. menade att nuvarande uppdelning av ansvaret på kommunerna, polisen och är oklar för bilisten och förstärker på ett onödigt sätt myndighetskaraktären i handläggningen. Dagens system innebär att kommunens ansvar och kompetens ifrågasätts genom en prövning hos polisen, vilket är förvånansvärt – inte minst med tanke på att felparkering är avkriminaliserad. 6.3Polisens befogenhet att utfärda parkeringsanmärkningar I 5 § första stycket LFP anges att har fordon stannats eller parkerats i strid mot föreskrifter som avses i 1 §, får parkerings- anmärkning meddelas av en polisman eller av en sådan parkerings- vakt som avses i LKP. I 5 § fjärde stycket anges att det framgår av polislagen (1984:387) att en polisman under vissa omständigheter får låta bli att meddela en parkeringsanmärkning. Hänvisningen till polislagen syftar på de föreskrifter som ger polisman rätt att meddela rapporteftergift (jfr prop. 1986/87:51 s. 9). Hänvisningen i 5 § fjärde stycket LFP avser 9 § polislagen, av vilken det framgår att när en polisman får kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal, skall han lämna rapport om det till sin förman så snart det kan ske. En polisman får lämna rapporteftergift om brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydligt och det är uppenbart att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter. Av 4 kap. 6 § polisförordningen (1998:1558) framgår att polismän får i fråga om överträdelser som omfattas av ett förordnande enligt LFP låta bli att lämna parkeringsanmärkning och nöja sig med ett påpekande eller en påminnelse till den felande, om de bedömer att överträdelsen med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydlig. Utredningen konstaterade att polisen har befogenhet att utfärda parkeringsanmärkningar men att detta sker i mycket liten omfattning (SOU 2002:70 s. 186–187). I de fall polisen utfärdar parkeringsanmärkningar gäller det oftast fordon som parkerats på ett mer trafikfarligt sätt. Den övervägande delen av de remiss- instanser som yttrat sig över del- betänkande (SOU 2001:87) hade anfört att det finns starka skäl att behålla ordningen att polisen har befogenhet att utfärda parkeringsanmärkningar. Det huvudsakliga argument som fram- fördes var att arbetsuppgiften får anses ingå i polisens uppgift att övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana har inträffat enligt 2 § 2 polislagen. Dessutom anfördes att effekten i de kommuner där parkeringsövervakning inte finns kan bli att inte någon har mandat att utfärda parkeringsanmärkningar om polisens befogenhet i detta avseende tas bort. ansåg dock att detta argument inte var hållbart eftersom utred- ningens förslag gick ut på att ålägga kommunerna ansvaret för samtliga uppgifter enligt lagen om felparkering och därmed även uppgiften att utfärda parkeringsanmärkningar. Däremot menade utredningen att det inte gick att bortse från att det finns ett behov av att polisen även i fortsättningen har möjlighet att ingripa då fordon stannats eller parkerats på ett sätt som stör den allmänna ordningen eller säkerheten. Detta för att kunna fullgöra sina upp- gifter enligt 2 § andra stycket polislagen. konstaterade att de möjligheter som polisen har att ingripa mot fordon som stannats eller parkerats på ett sådant sätt är i huvudsak utfärdande av parkeringsanmärkning, ingripande enligt 2 § trafikbrottslagen samt flyttande av fordon enligt FFF. Enligt är det när ett uppställt fordon utgör akut fara eller akut störning av ordningen som situa- tionen bör anses falla under polisens ansvarsområde. I de fall ett fordon ställts upp så att det onödigtvis och i väsentlig mån hindrar eller stör trafiken finns i 2 § lagen (1951:649) om vissa trafikbrott en straffbestämmelse som anger att vägtrafikant i sådant fall skall dömas till böter. Polisen får också enligt bl.a. LFF fatta beslut om och verkställa flyttning av ett fordon när det behövs för ordningen och säkerheten i trafiken eller av naturvårdsskäl i särskilt angivna fall. konstaterade att det således fanns möjlighet för polisen att ingripa även om befogenheten att meddela parkeringsanmärkning upphörde. Mot denna bakgrund fann utredningen att det inte kunde anses motiverat att det skall ingå i polisens arbetsuppgifter att utfärda parkeringsanmärkningar. En majoritet av remissinstanserna avstyrkte Polisverksamhets- utredningens förslag i denna del. RPS menade att en polis även fortsättningsvis borde kunna meddela parkeringsanmärkningar i syfte att upprätthålla en god framkomlighet i trafiken. Motivet till detta var att det av allmänheten kan uppfattas som väl trubbigt om en polis inte kan hota en förare som ställt upp sitt fordon på ett olämpligt sätt med en felparkeringsavgift, utan nödgas tillkalla en bärgare för flyttning av fordonet som första åtgärd. Resultatet av en sådan ordning kan i praktiken bli att föraren flyttar sitt fordon först sedan den av polisen tillkallade bärgaren anlänt till platsen. I en sådan situation torde dessutom kostnaden för bärgarens fram- körning komma att belasta polisen. i menade att de kvarvarande befogenheter som polisen har enligt FFF samt trafikbrottslagen i princip ger fullgoda möjligheter för polisen att rent faktiskt ingripa då det är befogat utifrån allmän ordning och säkerhet. Det kunde dock finnas anledning att se över bestämmelserna om flyttning av fordon i syfte att ge polisen större möjligheter att flytta fordon än vad som är fallet . 6.3.3Hur stor del av parkeringsanmärkningarna utfärdas av polisen? Av (ESV 2002:9) framgår att 2001 utfärdade polisen färre än av det totala antalet parkeringsanmärkningar (drygt 17 000 av 969 315), medan parkeringsvakterna svarade uppgift från är dock uppgifterna angående 2001 felaktiga. utfärdades totalt 969 315 parkerings- anmärkningar. Av dessa utfärdades 4 223 av polisen, vilket utgör av det totala antalet parkeringsanmärkningar. 2004 utfärdades 1 302 467 parkeringsanmärkningar och av dessa utfärdades 4 av polisen. Det är värt att notera att det finns stora skillnader mellan olika polisdistrikt. Några få utfärdar ett relativt stort antal medan många utfärdar mycket få parkeringsanmärkningar. utfärdades flest anmärk- ningar av Polisområde , polismyndigheten i län (1 260). Genomsnittet var 50 och medianvärdet 15 anmärkningar. utfärdades flest parkeringsanmärkningar av Polisområde , i län (412), medan genomsnittet och medianvärdet uppgick till 47 respektive 19 anmärkningar. Vad gäller 2005 utfärdade polisen 3 741 parkeringsanmärkningar. Av dessa utfärdades 1 557 av Polisområde , i län. Därefter följer Polis- myndigheten i , i och Polisområde , i län, med 361 respektive 211 och 142 utfärdade parkeringsanmärkningar. Totalt utfärdades 1 132 866 parkeringsanmärkningar i landet 2005. 6.3.4Vilka förseelser omfattas av parkeringsanmärkningar utfärdade av polisen? Av de parkeringsanmärkningar som utfärdades av polisen 2005 var 1 knutna till överträdelser av bestämmelserna i trafikförordningen (1998:1276) och 1 var knutna till överträdelser av bestämmelser i lokala trafikföreskrifter. Stora variationer finns dock mellan polismyndigheterna. Av de parkeringsanmärkningar som utfärdades av Polisområde , i län (1 557) avsåg överträdelser av bestämmelser i trafikförordningen och överträdelser av bestämmelser i lokala trafik- föreskrifter. Av statistik från framgår vidare de tio mest använda orsakskoderna för parkeringsanmärkningar utfärdade av polisen . Av 3 741 utfärdade parkeringsanmärkningar avsåg 512 orsakskod 03, dvs. att man stannat eller parkerat på gång eller cykelbana, 409 avsåg orsakskod 25, dvs. att man parkerat inom område med förbud att parkera och 330 orsakskod 21, dvs. att man stannat eller parkerat på sträcka med förbud att parkera. Exempel på andra vanliga orsakskoder var orsakskod 20, att man stannat eller parkerat inom område med förbud att stanna eller parkera (155 st.) och orsakskod 23, att man stannat eller parkerat för annat ändamål än på- eller avstigning på plats avsedd för rörelsehindrad (157 st.). Av 8 § LFP följer att om fordonets förare eller ägare anser att parkeringsanmärkning inte borde ha meddelats, får han eller hon ansöka om rättelse hos polismyndigheten i det polisdistrikt där anmärkningen meddelades. Myndigheten skall undanröja betal- ningsansvaret om ansökan bifalls. Om ansökan om rättelse inte beviljas eller om frågan inte lämpligen kan prövas i denna ordning skall den som har begärt rättelse erinras om möjligheten att bestrida betalningsansvar på det sätt som anges i 9 §. I 9 § LFP anges att ägare av fordon, i fråga om vilket parkerings- anmärkning har meddelats, får hos polismyndigheten i det polisdistrikt där parkeringsanmärkningen meddelades skriftligen anmäla att han bestrider betalningsansvar. Därvid skall han ange de omständigheter som bestridandet grundas på och den bevisning som åberopas. Om bestridande har anmälts verkställer polis- myndigheten den utredning som behövs. Sedan utredningen har avslutats meddelar polismyndigheten beslut med anledning av bestridandet. Finner myndigheten att parkeringsanmärkning inte borde ha meddelats eller att betalningsansvar av annan anledning inte åvilar den som bestritt sådant ansvar, undanröjer den betalningsansvaret. Av 9 § tredje stycket LFP framgår att om bestridande anmäls senare än efter det att avgiften har erlagts eller kronofogdemyndigheten vidtagit åtgärd för indrivning av avgiften, avvisas anmälan. Av 11 § lagen (1996:242) om domstolsärenden framgår att om en enskild överklagar en förvaltningsmyndighets beslut, är för- valtningsmyndigheten motpart till den enskilde sedan handlingarna i ärendet överlämnats till domstolen. Detta innebär att polis- myndigheten är motpart till den enskilde om denne enligt 10 § andra stycket LFP överklagat myndighetens beslut om att inte undanröja betalningsansvar för en felparkeringsavgift. I 4 § FFP anges att vid en sådan utredning som avses i 9 § andra stycket LFP får skriftliga berättelser infordras från dem som antas kunna lämna upplysningar av betydelse. Behöver någon höras muntligen skall det om möjligt ske på tid och sätt som kan antas medföra den minsta olägenheten för honom. Av 5 § FFP framgår att om det under utredningen behöver vidtas åtgärd utanför polisdistriktet, får polismyndigheten begära biträde av polismyndigheten i det distrikt där åtgärden skall vidtas. Om polismyndigheten meddelat beslut som innebär att betalningsansvar för felparkeringsavgift har undanröjts skall underrättas om beslutet. Detta följer av 10 § FFP. föreskrifter och allmänna råd om felparkeringsavgift RPS har efter samråd med med stöd av 12 § FFP utfärdat föreskrifter och allmänna råd om felparkeringsavgift (RPSFS 2000:44, FAP 695–1). Författningen tillämpas hos polis- myndigheterna vid ansökan om rättelse eller bestridande av en parkeringsanmärkning. I 2 kap. 1 § anges att en ansökan om rättelse skall prövas när sökanden i direkt anslutning till meddelandet av parkerings- anmärkningen kommer till polismyndigheten och har med sig anmärkningen. En förutsättning för rättelse är att beslutet kan meddelas utan någon närmare utredning. Ett beslut i fråga om rättelse skall motiveras. Som ett allmänt råd under samma bestämmelse sägs vidare att polismyndigheten bör i lokal föreskrift reglera hur parkeringsärenden rörande polisens tjänstefordon samt de polisanställdas och deras närmaste anhörigas fordon skall handläggas. Av 2 och 3 §§ samma kapitel framgår vidare följande. Ett beslut som innebär att betalningsansvaret undanröjs skall meddelas på en särskild blankett, varav det ena exemplaret skall lämnas till sökanden och det andra skall behållas av polismyndigheten. Ett avslagsbeslut skall meddelas på ledigt utrymme på den sökandes exemplar av parkeringsanmärkningen. Handlingen skall återlämnas till sökanden tillsammans med information om möjligheten att bestrida betalningsansvaret. I allmänna råd under 3 § anges att ett avslagsbeslut kan anbringas med stämpel. Dessutom finns ett exempel på hur ett sådant beslut kan utformas. I 3 kap. 1 § anges att polismyndigheten skall pröva om det finns rättsligt stöd för den utfärdade parkeringsanmärkningen. Av allmänna råd framgår att klaganden vid behov bör uppmanas att ange de skäl som ligger till grund för bestridandet. I samband med detta bör klaganden också underrättas om innehållet i 10 § tredje stycket LFP (dvs. den bestämmelse som anger att omständigheter eller bevis som inte angetts vid polismyndigheten får i tingsrätten eller hovrätten åberopas endast om parten gör sannolikt att han haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att ange omständigheten eller beviset vid polismyndigheten, eller om det av annan särskild anledning bör tillåtas att omständigheten eller beviset åberopas). I de allmänna råden anges också bl.a. att om det behövs bör kommunen ges tillfälle att yttra sig. Av 2 § framgår att polis- myndigheten skall kontrollera att klaganden är ägare till fordonet. Som allmänna råd anges att ett bestridande från någon annan än ägaren bör avvisas. I kapitlet finns även bestämmelser och allmänna råd om bl.a. blanketter och delgivning. Slutligen anges i 4 kap. 1 § att underrättelse om beslut om rättelse eller att betalningsansvaret undanröjts skall ske till . 6.4.2Bör polisiära resurser tas i anspråk för hantering av felparkeringsavgifter? I en skrivelse till tog RPS upp frågan om polisens befattning med felparkerings- frågor. Skrivelsen överlämnades till (Ju2001/5078). I skrivelsen tog RPS inledningsvis upp den princip- iella frågan om parkeringsärenden överhuvudtaget bör hanteras av polisen. RPS pekade på att styrelsen i ett remissyttrande över den s.k. delbetänkande (SOU 1989:43) Lag om bilavgifter ifrågasatt det lämpliga i att polisens resurser tas i anspråk för denna verksamhet. RPS anförde också att man ställt sig bakom förslag (SOU 1992:61). Vidare anförde RPS följande. Det pågår en diskussion om hur polisväsendets resurser skall användas och hur prioriteringen av polisarbetet skall ske på bästa sätt. Från sakliga och principiella synpunkter kan naturligtvis ifrågasättas om det är en god och rationell användning av relativt dyra resurser att polisen skall befatta sig med ärenden som gäller felparkeringsavgifter. Att sådana ärenden handläggs hos polisen, och därmed inom en fungerande organisation med särskilda rutiner för en rättssäker handläggning, utgör dock otvivelaktigt ett gott skäl att behålla den nuvarande ordningen. Polisen har dessutom den lokalkännedom som behövs. Till detta kommer att varken kommunerna, med ett eget ekonomiskt intresse i saken, eller någon annan myndighet enligt mening utan vidare kan anses vara mer lämpad för hanteringen av parkeringsärenden. anser sig därför inte ha tillräckliga skäl att föreslå en ändring i detta hänseende. I skrivelsen anförde RPS vidare att polisen omgående mer adekvat än f.n. måste kompenseras ekonomiskt för sin befattning med parkerings- ärenden. Detta mot bakgrund av att verksamheten är omfattande och – särskilt i storstäderna – tar stora resurser i anspråk. Skrivelsen m.m. ledde till att regeringen i beslut gav i uppdrag att analysera polisens och kostnader för att hantera felparkeringsavgifter. När det gäller övriga uppgifter som ankommer på polisen enligt LFP består dessa sammanfattningsvis av att pröva ansökan om rättelse, utreda ärenden som bestrids och därefter fatta beslut, samt företräda staten i domstol vid överklagade ärenden. Polis- verksamhetsutredningen anförde bl.a. följande angående dessa arbetsuppgifter. Ingen av de angivna arbetsuppgifterna kan anses präglas av någon större polisiär relevans. Den särskilda utbildning och de särskilda befogenheter som tillkommer polisen kommer inte till användning i någon större utsträckning vid handläggningen av dessa ärenden. Även om det i och för sig inom polisen finns en väl inarbetad och väl fungerande organisation för handläggningen av parkeringsanmärkningar, i vart fall i de större städerna, finns det därför skäl att föra bort arbetsuppgifterna från polisen och därmed frigöra resurser för arbetsuppgifter inom kärnverksamheten (SOU 2002:70 s. 187 f.). 6.4.3Polismyndigheten som motpart i domstolsförfarandet Innan ärendelagen (1996:242) trädde i kraft förde åklagare det allmännas talan inför domstol mot den som överklagat en parkeringsanmärkning. I samband med att ärendelagen infördes motsatte sig RPS förslaget att polismyndigheterna skulle bli parter i domstol i ett sådant ärende. anförde bl.a. att det rör sig om en för polisen ny typ av arbetsuppgift som bör ligga utanför polisens verksamhetsområde och som kommer att ta polisens resurser i anspråk. I propositionen (prop. 1995/96:115 s. 93) anfördes dock att det fanns anledning att konstatera att en reform enligt vilken polismyndigheten ersätter åklagarmyndigheten som företrädare i domstolsförfarandet för de allmännas intressena innebär avsevärda effektiviseringsvinster. Det syftades på att polismyndigheten redan haft hand om ärendet i samband med sitt primära beslutsfattande enligt 9 § LFP, dvs. under utredningen som följer på ett bestridande.