sou · GUB3109 · 2007-01-01 00:00:00 — Många känner till nämndens verksamhet och följsamheten mot nämndens beslut är god. Emellertid måste tas i beaktande att, om en möjlighet till nämndprövning av felparkeringsavgifter införs, det troligen skulle bli fråga om att hantera ett stort antal ärenden. Enligt uppgift hanterade ca 8 600 ärenden . har en budget på 24–/år och har 32 anställda, varav 15–16 handläggare. Polismyndigheterna hanterade totalt ca 46 700 bestridanden av felparkeringsavgifter enligt LFP. Totalt utfärdades 1 132 866 felparkeringsavgifter . Med ett enhetligt sanktionssystem skall till denna siffra läggas det antal felparkeringsavgifter utfärdade på tomtmark som kommer att behöva hanteras av en nämnd. Enligt uppgifter som hämtats in av utfärdades totalt ca 1 147 169 kontroll- avgifter enligt LKOP i . Av dessa gick 217 350 till inkasso, 28 018 till betalningsföreläggande och 3 312 till tings- rätt. Ett fåtal ärenden enligt LKOP drivs således vidare till domstol. Antalet ärenden som går till domstol bör kunna tjäna som vägledning för hur många felparkeringsavgifter utfärdade på tomtmark som skulle bli föremål för prövning i en . När det gäller felparkeringsavgifter utfärdade på gatumark skulle en rimlig utgångspunkt kunna vara det antal ärenden som bestrids . Därtill skall beaktas att parterna enligt utredningens förslag bör ha underhandskontakter innan ett ärende anhängiggörs i nämnden. En del ärenden borde rimligen kunna lösas redan i detta skede. Vidare är det inte självklart att anta att alla de som bestrider skulle välja att själva ta initiativet till att föra talan i nämnden. Det bör trots allt finnas ett visst antal som väljer att låta kommunen agera, när betalningsansvaret inte längre träder in redan vid utfärdandet av avgiften. Mot denna bakgrund skulle det sammanlagda antalet ärenden hos nämnden enligt utred- ningens uppfattning initialt uppgå till uppskattningsvis 30 000. I detta sammanhang bör även beaktas att en avsevärd del av dessa ärenden troligen skulle vara förhållandevis enkla att hantera. Ofta kan ju handläggaren snabbt konstatera att felparkeringsavgiften, med beaktande av gällande regler m.m., är korrekt utfärdad. Om det förekommer många tvister inom ett område kan nämnden, som ibland gör, ta upp ett ärende som pilotfall och avgöra det ärendet. Denna bedömning läggs sedan till grund för övriga ärenden, som man därmed kan avverka snabbt. Ett annat sätt att minska antalet ärenden är att man på nämndens hemsida tar upp ett antal vanliga tvister om felparkeringsavgift. En fordonsägare som vill begära prövning i nämnden kan tänkas avstå från en sådan om han eller hon redan i detta skede får klart för sig att det inte är meningsfullt att driva ärendet vidare. Enligt uppgift kritiseras ibland för långa handläggningstider. Ett ärende kan ligga i ca 5–6 månader. Inom har enligt uppgift diskuterats en online- lösning som innebär att konsumenten skall kunna mejla in sin anmälan. Motparten skall sedan kunna svara elektroniskt, varefter anmälaren kan få ett preliminärt utlåtande från en handläggare inom en . Om anmälaren inte accepterar utlåtandet kan denne begära nämndens prövning av frågan. En sådan lösning är enligt mycket lämplig för hantering av parkeringsärenden. Förhoppningen med en ärenden är att antalet ärenden som går vidare till domstol skall minska betydligt. I sammanhanget måste man dock även beakta att en möjlighet till bestridande till en parkeringsnämnd eventuellt skulle öka benägenheten att driva ärendet vidare. kan således se vissa fördelar med att de aktuella uppgifterna skulle läggas på . Det finns dock även nackdelar med en sådan lösning. Dessa hänger bl.a. samman med den förväntade stora ärendetillströmning som diskuterats ovan. Enligt regeringens ovan nämnda riktlinjer är en aspekt som bör karaktärisera nämndmyndighetsformen att den aktuella uppgiften är olämplig att hantera inom en organisation som även har ansvar för andra uppgifter. har framfört till utredningen att den föreslagna hanteringen av tvister om felparkeringsavgifter i och för sig ryms inom ARN:s arbetsformer, men ifrågasatt om inte uppgifterna trots det bör hanteras av en egen myndighet. Antalet ärenden bör i och för sig vara tillräckligt stort för att bära en egen myndighet. Det skulle inte bli fråga om en så liten myndighet som enligt regeringens riktlinjer bör förekomma endast i undantagsfall. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att i regleringsbrev instrueras att pröva tvister som rör parkering. En bestämmelse införs i förordningen (2004:1034) med instruktion för Allmänna reklamations- nämnden, för att förfarandet hos nämnden skall vara anpassat även till parkeringsärenden. Vid en helhetsbedömning av det som anförts i avsnitt 9.3 anser utredningen att skall pröva tvister som rör parkering. Utredningen fördrar dock att använda namnet av parkeringsärenden. regleras i första hand av förordningen (2004:1034) med instruktion för . Kompletterande bestämmelser finns även i ARN:s egna föreskrifter i Konsument- verkets författningssamling, KOVFS 2004:4. De bestämmelser som gäller för överensstämmer i stort sett med de överväganden som utredningen gjort i avsnitt 9.3.5– 9.3.10. De skillnader som finns mellan utredningens överväganden och de faktiska reglerna för är inte så stora att det enligt utredningens uppfattning är nödvändigt med ändringar annat än i ett par undantagsfall som gäller nämndens sammansättning och Utredningen föreslår därför att definitionerna av konsument och näringsidkare anpassas till att i parkeringsärenden omfatta de aktörer som är aktuella i parkeringsärenden. Därmed åstadkoms de ändringar som är nödvändiga. I övrigt är det inte nödvändigt att föreslå ändringar. När det gäller regleringen av ARN:s behörighet att pröva parkeringstvister är förordningen redan så konstruerad att parkeringsärenden i och för sig omfattas av behörigheten. Istället följer det av ARN:s egna föreskrifter att nämnden inte prövar tvister som rör parkering. Det är således inte nödvändigt att föreslå ändringar i förordningen. Utredningen föreslår istället att regeringen i regleringsbrev instruerar att även pröva tvister som rör parkering. Utredningens bedömning: Tvister om felparkeringsavgifter skall kunna prövas av allmän domstol enligt de regler som gäller för tvistemål i allmänhet. Av 10 § LFP följer att polismyndighetens beslut att inte undanröja betalningsansvar för en felparkeringsavgift överklagas skriftligen till den tingsrätt inom vars domkrets överträdelsen har ägt rum. Överklagandet skall ges in till polismyndigheten och ha kommit in dit senast från det klaganden fick del av beslutet. skall således pröva att överklagandet kommit in i rätt tid. Om det gjort det skickar myndigheten överklagandet till tingsrätten tillsammans med handlingarna i ärendet. Vid över- klagande gäller, om inte annat anges i LFP, lagen (1996:242) om domstolsärenden. Av 11 § i denna lag framgår att om en enskild överklagar en förvaltningsmyndighets beslut är förvaltningsmyn- digheten motpart till den enskilde sedan handlingarna i ärendet överlämnats till domstolen. Detta innebär att polismyndigheten i domstolen är motpart till den enskilde i ett överklagat ärende angående felparkeringsavgift. Förfarandet hos domstolen är skriftligt. Domstolen kan dock hålla muntlig förhandling om det begärs av en enskild part eller det kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet (se 13–14 §§ lagen om domstolsärenden). Vid en muntlig förhandling gäller bestämmelser om huvudförhandling i tvistemål. Tingsrätten är dock alltid domför med en lagfaren domare. I 10 § tredje stycket LFP finns en preklusionsbestämmelse som innebär att omständigheter eller bevis som inte angetts vid polis- myndigheten i tingsrätten eller hovrätten får åberopas endast om parten gör sannolikt, att han haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet att ange omständigheten eller beviset vid polismyndigheten, eller om det av annan särskild anledning bör tillåtas att omständigheten eller beviset åberopas. I 10 a § LFP anges att hovrätten inte får pröva ett överklagande av ett beslut av en tingsrätt, om inte hovrätten meddelat prövnings- tillstånd. Prövningstillstånd behövs inte om överklagandet avser beslut som rör någon annan än en part, beslut i vilket tingsrätten ogillat jäv mot en domare eller beslut genom vilket en anmälan av bestridande avvisats. Hovrättens beslut får inte överklagas av en enskild part. Hovrätten får dock tillåta att beslutet överklagas, om det finns särskilda skäl för en prövning om tillstånd skall ges enligt 54 kap. 10 § första stycket 1 . Av 1 kap. 3 d § första stycket (RB) framgår att i tvistemål där förlikning om saken är tillåten skall tingsrätten alltid bestå av en lagfaren domare, om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (s.k. småmål). I 18 kap. 8 a § RB anges att i mål där 1 kap. 3 d § första stycket tillämpas får ersättning för rätte- gångskostnad inte avse annat än kostnad för 1. rättslig rådgivning för varje instans och med belopp som motsvarar högst den ersättning som betalas för rådgivning enligt rättshjälpslagen (1996:1619) , 2. ansöknings- avgift, 3. resa och uppehälle för part eller ställföreträdare i samband med sammanträde eller, om personlig inställelse inte föreskrivits, resa och uppehälle för ombud, 4. vittnesbevisning och 5. översättning av handling. Ersättning utgår endast i den mån kostnaden varit skäligen påkallad för tillvaratagande av partens rätt. Av 49 kap. 12 § RB framgår att prövningstillstånd krävs för att hovrätten skall pröva tingsrättens dom eller beslut i mål som handlagts av en lagfaren domare enligt 1 kap. 3 d § första stycket. 9.4.2Allmän domstol eller förvaltningsdomstol? I departementspromemorian Felparkeringsavgift – förslag till ändrade bestämmelser om den rättsliga hanteringen (Ds K 1987:18 s. 28) anfördes att en överflyttning av felparkeringsmålen till en förvaltningsdomstol knappast skulle medföra ökade möjligheter till en rationellare handläggning. I promemorian påpekades också att en fördel med det gällande systemet är att de allmänna domstolarna kommer i kontakt med parkeringsfrågor också i andra fall än vid tillämpningen av LFP, nämligen när det gäller kontrollavgifter för olovlig parkering enligt LKOP. Mot bakgrund av att de frågor som rätten har att pröva i mål om felparkeringsavgifter och i mål om kontrollavgifter i många avseenden är lika och att viss praxis både är och bör vara densamma för båda parkeringsformerna anfördes i promemorian att mål om felparkeringsavgifter och kontrollavgifter bör prövas av samma organ. Av dessa skäl borde därför prövningen av felparkeringsavgifter vara kvar i de allmänna domstolarna. En följd av förslag om att felparkerings- avgifter skall drivas in genom summarisk process är att tvister om sådana avgifter i slutändan får avgöras av allmän domstol. På samma sätt som gäller enligt LKOP bör fordringsägaren ha möjlighet att väcka talan vid tingsrätt och yrka att motparten skall betala felparkeringsavgiften. Mål om felparkeringsavgift bör i domstolen handläggas som ett FT-mål. 9.4.3Rätten att föra talan om felparkeringsavgift bör tidsbegränsas Utredningens förslag: Talan om att få ut felparkeringsavgift får inte väckas senare än från den dag då felparkeringen upphörde. Med tanke på de små belopp det är fråga om och kontrollavgift- ernas karaktär av massärenden ansåg att domstolsförfarandet borde vara så enkelt som möjligt. Utredningen föreslog därför en bestämmelse om att alla mål med yrkande om kontrollavgift skulle börja med en ansökan om betalningsföreläggande. Denna skulle enligt förslaget ges in senast från den dag då felparkeringen ägde rum. Tomtparkerings- utredningen föreslog att om ansökan inkom efter denna tidpunkt skulle domstolen avvisa ansökan (Ds K 1980:14 s. 110–111). Före- dragande statsråd anförde dock i propositionen med förslag till LKOP att den som vill väcka talan om att få ut kontrollavgifter bör vara fri att göra det antingen genom ansökan om stämning eller betalningsföreläggande (prop. 1983/84:104 s. 27–28). I proposi- tionens lagförslag fanns det därför inte några bestämmelser om sättet för talans väckande. I likhet med Tomtparkeringsutred- ningen ansåg föredraganden också att rätten att föra talan borde vara begränsad i tiden. Han föreslog därför att talan skall väckas från tidpunkten för felparkeringen. föreslår en motsvarande ordning vad avser rätten att föra talan om att få ut felparkeringsavgift. Utredningens förslag: Talan om att få ut felparkeringsavgift bör väckas vid tingsrätten i den ort där felparkeringen ägde rum. Om regeringen avser att gå vidare med förslagen i Domstols- verkets , 2003:4, bör även den nu föreslagna forumregeln inkluderas i övervägandena. ansågs tvister om kontrollavgifter vara tvister om nyttjanderätt till fast egendom. Sådana tvister skulle därför hand- läggas vid domstolen i den ort där parkeringsplatsen var belägen, dvs. vid s.k. allmänt fastighetsforum enligt 10 kap. 10 § rättegångs- balken. Enligt den nu gällande LKOP behöver dock inte något avtal om nyttjanderätt ha träffats för att markägaren skulle få ta ut en sådan avgift. Markägaren kan t.ex. ha rätt till kontrollavgift när någon har parkerat sin bil på en plats där markägaren förbjudit parkering. Föredraganden menade att det utan en särskild forumregel i dessa fall inte var självklart var talan om att få ut kontrollavgiften skulle väckas – vid den domstol som är allmänt fastighetsforum eller vid den som är allmänt tvistemålsforum för föraren/ägaren. vid svarandens hemvist. Föredraganden ansåg det därför lämpligt och praktiskt att tvister om att få ut kontroll- avgifter alltid prövas vid domstolen i den ort där den olovliga parkeringen ägde rum. För att undvika tveksamheter föreslogs därför en särskild forumbestämmelse i lagen med detta innehåll (prop. 1983/84:104 s. 28 och 72). En synpunkt som framförts till är att forumregeln inte alltid är så lyckad. Föraren eller ägaren kan ju t.ex. ha varit på resa när den olovliga parkeringen skett och kan ha sin hemort på avsevärt avstånd från denna plats. Av bl.a. kostnadsskäl är det i ett sådant fall kanske inte alltid lämpligt att en tvist om kontrollavgiften skall prövas av den domstol där den olovliga parkeringen ägt rum. Problemet kan dock delvis lösas genom att parterna kan närvara per telefon vid en muntlig förberedelse i tingsrätten. Detta är dock inte lagligen möjligt när det blir fråga om huvudförhandling i målet. I i tvistemål (2003:4) har en arbetsgrupp gjort en genomgång av forumreglerna i tvistemål. Arbetet har huvudsakligen gällt reglerna i 10 kap. rätte- gångsbalken och en huvudinriktning har varit att rensa ut föråld- rade regler som inte längre fyller någon funktion. Arbetsgruppen har också föreslagit att indispositiva, dvs. tvingande forumregler, i de fall det är möjligt skall avskaffas. I rapporten har bl.a. föreslagits en ändring i som innebär att talan med anledning av tvist som rör fast egendom får väckas vid den domstol inom vars domkrets fastigheten finns (10 kap. 7 § i förslaget). Enligt gällande ordning (10 kap. 10 § RB) skall tvist om äganderätt eller nyttjanderätt till fast egendom, om servitut eller annan särskild rätt till egendomen eller om besittning av egendomen tas upp av rätten i den ort där fastigheten är belägen. Även om det kan finnas fördelar från utredningssynpunkt med att talan i ett mål som avser en viss fastighet tas upp där fastigheten är belägen menar arbetsgruppen att detta inte är tillräckligt för att fastighetsforum skall vara exklusivt och indispositivt. Arbetsgruppen har också föreslagit att domstolarna skall ges betydligt större möjligheter att lämna över mål till andra domstolar än de har . Bl.a. skall ett mål kunna överlämnas om en part begär det och ett överlämnande skulle vara till fördel för handläggningen av målet (10 kap. 17 § andra stycket 3 i förslaget). När det gäller forumregeln i 9 § LKOP har bl.a. följande anförts i rapporten. Om forumbestämmelsen upphävdes skulle det innebära att talan i mål om kontrollavgift kunde väckas vid svarandens hemvistforum eller eventuellt vid fastighetsforum, vilket ju rimligtvis måste vara detsamma som den plats där parkeringen ägde rum. I vårt förslag har bestämmelsen om fastighetsforum emellertid fått en vid formulering; den avser talan i anledning av tvist som rör fast egendom. För att det inte skall uppstå någon tveksamhet när det gäller rätt forum anser vi därför att det bör finnas kvar en forumbestämmelse i kontroll- avgiftslagen. Bestämmelsen behöver dock inte enligt vår mening vara exklusiv utan den skall ge käranden en möjlighet att – om han eller hon anser det lämpligt t.ex. ur bevissynpunkt – väcka talan där parkeringen ägt rum i stället för vid svarandens hemvistforum. Och också om käranden väcker talan vid svarandens hemvistforum kan målet flyttas över till en annan domstol enligt de nya bestämmelserna i 10 kap. 17 § andra stycket 3 . Om målet handläggs vid svarandens hemvistforum kan bevisupptagning med exempelvis parkeringsvakter ske per telefon enligt reglerna i 43 kap. 8 § . Förslaget om ändringar i 9 § andra stycket LKOP skulle enligt mening innebära förenklingar och skapa större möjligheter för den som vill väcka talan om felparkerings- avgift. Möjligheten att väcka talan vid tingsrätten på svarandens hemort bör även innebära förenklingar för den enskilde. Denne kan ju på ett enklare sätt närvara personligen vid muntlig förberedelse och huvudförhandling i domstolen. Mot förslaget talar dock att käranden, som har möjlighet att väcka talan även vid den tingsrätt där den olovliga parkeringen ägde rum, inte har något egentligt incitament att väcka talan vid svarandens hemvistforum. Möjligheten att hålla muntlig förberedelse och huvudförhandling per telefon, samt det förhållandet att det för vittnen m.fl. är lämpligare att talan väcks där den olovliga parkeringen ägt rum, talar också enligt mening emot förslaget. Mot den angivna bakgrunden har inte funnit tillräckliga skäl för att biträda en sådan ändring vad gäller forum som föreslagit. I ett enhetligt sanktions- system föreslår därför utredningen att samma forumbestämmelse som gäller kontrollavgifter tills vidare skall gälla, dvs. talan skall väckas vid tingsrätten i den ort där den olovliga parkeringen ägde rum. I den mån regeringen avser att gå vidare med och göra en allmän översyn av forum- bestämmelserna i tvistemål bör dock även denna bestämmelse ses över på nytt. 9.5Överprövning av beslut enligt lagen om flyttning av fordon Utredningens förslag: I likhet med vad som gäller skall beslut om flyttning inte kunna överklagas. Det bör inte införas en möjlighet att överklaga skyldigheten för en enskild att i vissa fall ersätta kostnaden för flyttningen av ett fordon. () ifrågasatte i sitt remissvar angående , se avsnitt 3.6, om det inte av rättssäkerhetsskäl borde införas en möjlighet till överprövning i enkel form. Enligt JO torde av effektivitetsskäl en överprövning i allmänhet inte komma i fråga på det sättet att ett överklagande skulle få hindra beslutets verkställande. Rätten till överklagande skulle enligt JO kunna knytas till fordonsägarens skyldighet att ersätta kostnaden för flyttning m.m. Kammarrätten i ansåg att beslut enligt lagen borde kunna bli föremål för prövning i domstol inte endast genom att talan förs i allmän domstol om skadestånd. Kammarrätten anförde att det följer av åtaganden enligt artikel 6.1 i att beslut om flyttning av fordon måste kunna bli föremål för domstols prövning på annat sätt än att fordonsägaren för talan om skadestånd i allmän domstol. Efter att ha redogjort för de tidigare förarbetsuttalandena i frågan påpekade regeringen inledningsvis att det trots över- klagandeförbudet finns flera möjligheter för fordonsägaren att få beslut som fattas med stöd av lagen prövade av domstol (prop. 2002/03:105 s. 18 f.). Detta kan ske genom att han eller hon väcker talan vid allmän domstol mot den myndighet som beslutat om flyttningen med yrkande om skadeståndsersättning. Vidare kan fordonsägaren föra talan vid allmän domstol om att få tillbaka fordonet. I samband med en sådan talan kan ägaren dessutom begära ett interimistiskt beslut om att fordonet inte får säljas. Slutligen kan fordonsägaren åstadkomma en domstolsprövning av skyldigheten att ersätta kostnaderna för flyttningen. Ett beslut om ersättningsskyldigheten utgör ingen exekutionstitel, varför den som har rätt till ersättningen måste väcka talan vid domstol med yrkande om att tillerkännas ersättningen om ägaren inte vill betala. Sammantaget fann regeringen att de nämnda möjligheterna till domstolsprövning uppfyllde de krav som artikel 6.1 i Europa- konventionen ställer. Trots detta kunde det enligt regeringen finnas anledning att närmare överväga om några av besluten borde kunna överklagas. Regeringen konstaterade i likhet med JO och i enlighet med departementschefens resonemang i prop. 1967:107 att effektivitets- skäl talar mot att införa en möjlighet att överklaga ett beslut om flyttning av fordon med den verkan att överklagandet hindrar verkställighet. Enligt regeringen skulle man dock med förebild i annan lagstiftning kunna tänka sig att det fanns en möjlighet att överklaga ett beslut om flyttning av fordon, men att detta beslut inte skulle hindra verkställighet. Regeringen anförde dock att ett sådant system knappast skulle stärka fordonsägarnas rättssäkerhet. När överklagandet väl prövas torde nämligen fordonet i de allra flesta fall redan vara flyttat. Däremot kunde det enligt regeringen finnas anledning att, som JO anfört, överväga en möjlighet för fordonsägaren att överklaga skyldigheten enligt 7 § lagen om flyttning av fordon i vissa fall att ersätta kostnaden för flyttningen av ett fordon. JO hade föreslagit att den myndighet som flyttat fordonet på invändning från fordonsägaren om att förutsättningar för flyttning inte förelegat skulle vara skyldig att meddela ett beslut i ersättningsfrågan. Detta beslut skulle sedan enligt JO:s förslag kunna överklagas hos t.ex. allmän förvaltningsdomstol eller polismyndighet. Regeringen anförde att det är långt ifrån självklart hur en överklagandeordning bör konstrueras och att en rad faktorer måste beaktas för att finna en lämplig ordning. Som exempel nämndes att en ordning för överklagande borde samordnas med den ordning som gäller för överprövning av felparkeringsavgifter enligt LFP. Enligt 2 § förordningen om flyttning av fordon i vissa fall krävs det nämligen i de flesta fall att ett fordon är uppställt i strid med föreskrifter om stannande eller parkering för att det skall få flyttas. Det innebär att det inte är ovanligt att ett fordon åsätts en eller flera parkeringsanmärkningar innan det flyttas. Om man har två olika ordningar för prövningen av överklagande av beslut enligt lagen om flyttning av fordon i vissa fall och av felparkeringsavgifter finns risken för att två olika instanser prövar samma grundläggande fråga, dvs. om fordonet har varit uppställt i strid med en föreskrift om stannande eller parkering. Detta skapade enligt regeringen en risk för att instanserna kommer till olika slut. borde enligt regeringen naturligtvis så långt möjligt undvikas. Regeringen menade dessutom att bilden komplicerades av att i sitt delbetänkande Polisverksamhet i förändring (SOU 2002:70) föreslagit att ordningen för överpröv- ning av felparkeringsavgifter skulle modifieras. Sammanfattningsvis anförde regeringen att frågan om överklagande är så komplicerad att den behöver utredas vidare. instämmer i regeringens ovannämnda resonemang. Utredningen har vid sina kontakter med olika aktörer inom parkeringsområdet inte funnit att det finns starka önskemål om att en möjlighet att överklaga ett beslut om ersättning efter flyttning av ett fordon skall införas. På grund härav och mot bakgrund av de svårigheter som redovisats ovan har utredningen stannat för att inte föreslå en sådan möjlighet till överklagande.