sou · GUB354 · 2007-01-01 00:00:00 — finns anhörigas och majoritets- samhällets förväntningar att dövhet ska kunna botas med hjälp av medicinsk behandlig och medicinsk teknik. De teckenspråkiga för- väntas alltså tillägna sig och använda talat språk. Därmed skulle teckenspråk inte längre behövas på grund av att de som är tecken- språkiga normaliseras i enlighet med den norm som majoritetssam- hället ställt upp. Detta slag av förväntningar har i hög grad präglat efterkrigstiden i takt med att de hörseltekniska hjälpmedel som ut- vecklats alltmer förfinats. är de som kan använda sig av dessa hjälpmedel lika döva eller gravt hörselskadade som tidigare generationer vid tillfällen då dessa hjälpmedel är ur funktion och vid tillfällen då hjälpmedlen inte förmår ge den optimala hjälp de förväntas. Vilken metod som döva, dövblinda eller hörselskadade barn väl- jer för sin kommunikation är inte enbart relaterat till graden av hörselnedsättning utan till hur väl metoden fungerar för interak- tion med andra. Barns syfte med sin kommunikation är inte att producera ord utan att uppnå något med det som produceras. Därför fungerar för vissa barn kanske tal i några situationer medan det i andra inte gör det. Kommunikation människor emellan sker aldrig i ett tomrum utan alltid i ett sammanhang med någon eller några andra. Syftet med all kommunikation är att förstå vad som förmedlas och att bli förstådd, och den ska ske snabbt och bekvämt. Det för- klarar varför barn och ungdomar som fått möjlighet att utveckla en additiv tvåspråkighet väljer teckenspråk i situationer då hörhjälp- medel inte uppfyller dessa krav. Beroende av teckenspråk är därför enligt min mening de perso- ner oavsett grad av hörselnedsättning eller språkstörning som är i behov teckenspråk för sin kommunikation. 2.3Ingen statistik över antal personer som är döva, dövblinda eller har en hörselnedsättning Det finns ingen statistik över antalet döva, dövblinda, vuxendöva, hörselskadade eller språkstörda personer som är beroende av teck- enspråk för sin kommunikation. De uppgifter om antalet tolkan- vändare som utredningen inhämtat från landstingen säger ingenting om det totala antalet teckenspråkiga i , eftersom uppgifterna endast anger vilka som anlitar tolk för vardagstolkning. Utredning- ens bedömning av antalet personer som behöver teckenspråk utgår från en analys av de uppgifter om antalet personer med hörselned- sättning som redovisas av () och av (). SCB har genomfört årliga undersökningar om lev- nadsförhållanden i (). Undersökningen sker i form av intervjuer med ett representativt urval av befolkningen i åldrarna 16–. I den undersökning som genomfördes ställdes bl.a. frågan: Kan du utan svårighet höra vad som sägs i samtal mellan flera, med el- ler utan hörapparat? Av de tillfrågade besvarade frågan med nej. Omräk- nat på hela befolkningen skulle det innebära att det 2003 fanns 939 216 personer i med varierande grad av nedsatt hörsel. SBU beräknade att ca 1,9 miljoner personer i hade nedsatt hörsel. Av dessa hade 1,3 miljoner personer en lätt hörselnedsättning, 495 000 en måttlig hörselnedsättning och 120 000 personer en svår eller mycket svår hörselnedsättning (SBU 2003). SBU:s beräkningar över antalet personer med hörselnedsättning bygger på tonaudiometriska data, medan SCB:s statistik baseras på intervjuundersökningar. Ingendera av dessa undersökningar ger några som helst uppgifter om antalet personer i som är i behov av teckenspråk för sin kommunikation. I direktiven till utredningen uppmärksammas att den senaste statistik som finns att tillgå är den som togs fram av Han- dikapputredning. 2.3.1Mellan 100 och 200 per årskull Enligt föds ca 200 barn som är döva eller har så kraftigt nedsatt hörsel att de behöver hörapparat (SOU 1991:97). Några uppgifter om att antalet skulle ha minskat eller ökat finns inte. SBU redovisade att av de cirka 100 000 barn som föds i beräknas 1–ha en hörselnedsättning som kräver någon form av hörselhabilitering. Behov av habilitering har den som hör sämre än på bästa örat inom frekvensområdet 0,5–4 kHz. Dessutom finns, enligt SBU, ytterligare ett antal barn som fötts hörande men som i tidig ålder förvärvat en hörselskada till följd av sjukdom eller skada. SBU:s uppgift om barn per årskull överensstämmer väl med . 2.3.2Mellan 60 och 70 barn är beroende av teckenspråk och ca 140 behöver teckenspråk per årskull Av de ca 200 barn med hörselskada som föds uppskattade mellan 60 och 70 barn som beroende av teckenspråk och av undervisning i specialskola för döva och hörsel- skadade. Övriga 140 barn är enligt utredningen beroende av tek- niska hjälpmedel och/ eller av teckenspråk och kommer att gå integrerade i hemkommunens grundskola eller i särskild undervis- ningsgrupp, s.k. hörselklass. Antalet elever i specialskolan för döva och hörselskadade varie- rade –1989 mellan 600 och 700 elever förde- lat på tio årskullar. Utredningen om funktionshindrade elever i skolan (FUNKIS) redovisar i sitt slutbetänkande (SOU 1998:96) att antalet elever i specialskolan /98 uppgick till 622.6 Antalet elever i specialskolan /05 uppgick enligt till 667 (2005c). Uppgifterna tyder på att 6 I betänkandet redovisas det totala elevantalet i den dåvarande specialskolan. För att få fram jämföra tal har elever vid dåvarande och räknats bort. antalet barn beroende av teckenspråk för sin kommunikation tycks vara . Antalet elever med hörselskada i uppgick enligt Handikapputredning till ca 1 300.7 Enligt uppgick antalet elever med hörapparat i till 1 703 (1998:96). Några senare uppgifter om har inte varit möjliga att få, varken från eller från . 2.3.3Antalet döva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade personer i i behov av tekniska hjälpmedel eller annat stöd uppskattas till minst 30 000 personer Enligt finns det totalt mellan 8 000 och 10 000 teckenspråkiga personer i som är födda döva eller som blivit döva under barn och ungdomsåren. Antalet dövblinda uppskattas av utredningen till sammanlagt 1 200, varav ca 200 är teckenspråkiga. Antalet personer som blivit döva i vuxen ålder, vuxendöva, beräknas till ca 4 000 personer. Antalet personer som är födda hörselskadade med en sådan grad av hörselnedsättning att de är beroende av tekniska hjälpmedel och/eller av teckenspråk beräk- nades av utredningen till mellan 12 000 och 17 000 personer. Här- utöver beräknade utredningen mellan 20 000 och 30 000 vuxna ha en så svår hörselnedsättning att de är i behov av tolk, tekniska hjälpmedel eller alternativa kommunikationssätt för att kunna kommunicera med andra och med varandra (SOU 1991:97). De beräkningar som gjordes av får fort- satt anses som tillförlitliga, eftersom antalet barn som föds döva eller har så kraftigt nedsatt hörsel att de behöver hörapparat redovi- sas oförändrat. Inte heller den statistik som redovisats av Hörsel- skadades i sin årsrapport motsäger de beräkningar som gjordes av . 7 uppgift baseras på uppgifter insamlade från de dåvarande regionala planeringsberedningar som fanns vid ett antal länsskolnämnder som gemensam resurs för flera län. 2.3.4Antal personer med språkstörning i behov av insatser av samma slag som döva Jag har i tilläggsdirektiv fått i uppdrag att i målgruppen för arbetet även inkludera barn, ungdomar och vuxna som är hörande men som inte kan tillgodogöra talat språk och som därför är beroende av dövas teckenspråk för sin kommunikation. I uppdraget ingår att beskriva gruppens omfattning. Personer som är hörande men som är beroende av teckenspråk för sin kommunikation är få. Dessa personer har tidigare rubrice- rats som talskadade men rubricerats som språk- störda. Några uppgifter som gäller antalet vuxna med sådan språk- störning har inte gått att finna. Antalet barn med språkstörning som i behov av teckenspråk för sin kommunikation uppskattas, som redovisas i kapitel 7, till omkring 20 barn per årskull. 3Från objekt för talträning till teckenspråkig medborgare I likhet med människor med andra slag av funktionshinder har människor som på grund av nedsatt hörsel objektifierats. De har mera setts som objekt för talträning än som teckenspråkiga individer. För många i samhället är teckenspråket fortfarande nära förknippat med den grupp människor med funktionsnedsättning som be- nämns döva. Eftersom döva inte hör är de beroende av ett visuellt språk för information och för interaktion sinsemellan och med andra som inte behärskar teckenspråk. Minoriteter definieras alltid av majoriteter. Majoriteten defi- nierar avvikelser genom att bestämma vad den anser vara normalt i samhället. Majoriteten exkluderar därigenom vissa människor som därmed inte ses som medborgare på lika villkor som majoriteten. Historien visar att dövas ställning i samhället har varit svag. På grund av sin funktionsnedsättning har döva ofta, på samma sätt som andra grupper av människor med funktionshinder, nedvär- derats av majoritetssamhället. Funktionshindrade har därmed marginaliserats och oftast hänvisats till platser längst ned på sam- hällsstegen. De har inte betraktats som subjekt utan som objekt och i bästa fall som föremål för andras hjälp och medlidande. Kunskapen om hur dessa människor haft det och hur man sett på teckenspråket under olika epoker i historien är därför begränsad. Från objekt för talträning till teckenspråkig medborgare Hur synen på döva och teckenspråk har växlat På samma sätt som talade språk har uppstått och utvecklats i inter- aktion mellan människor, har tecknade språk uppstått och utvecklats i interaktion mellan människor som är beroende av ett visuellt språk för sin kommunikation. Förekomsten av teckenspråk är skriftligt belagt från . i dialog Kratylos: Om vi inte hade röst och inte tunga och likväl ville åskådliggöra ting för varandra, skulle vi då inte försöka, att liksom de döva gör, beteckna dem med händerna, med huvudet och med kroppen i övrigt? uppstod i vissa europeiska länder ett behov i det hörande majoritetssamhället av att ge döva barn utbildning. Det handlade om enstaka barn från förmögna familjer. Behovet var primärt att säkra vissa släkters egendom genom att döva skulle kunna föra sin talan och därigenom hävda exempelvis sin arvsrätt. Syftet med undervisningen var att lära döva att kom- municera via tal och/eller skrift med den hörande omgivningen. De som engagerades i denna undervisning var företrädesvis munkar och präster inom den . Undervisning av döva sågs av kyrkan som goda gärningar och kan jämställas med kyrkans övriga engagemang för svaga, sjuka och eftersatta i samhället. I den samtida synen på dessa eftersatta i samhället kan man urskilja en tycka synd om attityd om dessa – de svaga. Av välgörenhet gjor- des de till föremål för undervisning, vård, omhändertagande och omsorg för att bereda välgörarna ett bättre liv i livet efter detta. Teckenspråk som undervisningsspråk vid utbildning av döva uppträder först i . Den franske prästen de lÉpée inrättade då med egna medel en skola i för undervisning av döva. Den undervisningsmetod han tillämpade byggde på teckenspråk, handalfabet och skrift och blev snabbt känd under namnet den franska metoden. grundade ett av döva i . Heinickes undervisning byggde på uppfattningen att det är enbart genom artikulerat tal som den döva kan finna sig tillrätta i samhället. En långvarig och infekterad strid uppstod mellan företrädare för teckenspråk i undervisning av döva och de som förespråkade att målet för undervisning av döva var att dessa skulle lära sig tala och skriva. Striden avslutades med att ett antal hörande dövlärare vid en internationell kongress i uttalade att talmetoden var överlägsen teckenmetoden vid under- Från objekt för talträning till teckenspråkig medborgare visning av döva. Ingen efterfrågade vilken av de båda metoderna döva själva ansåg vara bäst. Kongressens ställningstagande i frågan fick starkt genomslag och resulterade i att talmetoden – den orala metoden – kom att tränga undan teckenspråk i undervisningen. Döva kom att betraktas mera som objekt för talträning än som individer med ett annat och annorlunda språk. Så skedde också i . Den hörande majori- teten ansåg sig ha tolkningsföreträde om dövas behov. Döva skulle anpassas till det hörande majoritetssamhällets krav och förvänt- ningar. De skulle normaliseras. Vad som kan anses vara normalt är emellertid inte något givet och normalitet inte någon form av given naturlag. Vad som anses normalt definieras emellertid alltid av någon. Genom sådana defini- tioner riskerar människor att uppdelas i kategorier som kan be- skrivas i termer av vi och dom och där dom står för dem som inte är som oss. Normalitet är emellertid i första hand en rent statistisk term. Om man biologiskt eller psykologiskt mäter en egenskap eller en förmåga bland människor brukar resultaten fördela sig efter Gauss-kurvans principer. I de allra flesta sådana mätningar brukar värdena gruppera sig kring ett medelvärde som då anses ligga inför gränser som anses normala medan andra hamnar utanför de upp- ställda mätvärdena. En del kommer därmed att ligga över medel- värdet medan andra hamnar under. Det här slaget av mätningar är fullt legitima och kan ha stort värde i olika sammanhang. Vid be- dömningen av resultaten från detta slag av mätningar ska man dock vara medveten om att det alltid är någon som valt den egenskap eller förmåga som ska mätas. Denne någon är densamme som konstruerat de mätinstrument som använts vid mätningen. Det är också någon som fastställt gränserna för vad som ska anses normalt i den gjorda mätningen. Detta slag av undersökningar säger egentligen ganska litet om den enskildes förutsättningar utan redovisar enbart hur en viss egenskap eller färdighet förhåller sig vid jämförelse av samma egenskap hos andra. Det finns emellertid även ett annat sätt att se på vad som kan an- ses vara normalt, ett normativt synsätt. Enligt detta synsätt är normalitet detsamma som att vara eller fungera enligt . Och denna norm kan vara högst godtyckligt uppsatt av ett sam- Från objekt för talträning till teckenspråkig medborgare hälle, en by, en grupp människor, av enskilda individer men även av yrkesgrupper av skilda slag (, L. Detta normativa synsätt på vad som anses vara normalt leder till människors uppdelning av andra människor i vi och dom och där varje definition av hur vi är innehåller en outtalad föreställning om hur de andra är (SOU 2005:41). Denna uppdelning i ett vi och ett dom präglar i betydande utsträckning människors förhållningssätt till varandra såväl i vardagen som i yrkeslivet. Uppdelningen i ett vi och ett dom gör det på ett outtalat sätt tillåtet för människor att se på andra som inte upplevs som vi på ett annat sätt än på människor i den grupp man själv tillhör. I denna uppdelning av människor ligger grunden till olika former av diskriminering. Målet för utbildning av döva kom alltmer att fokusera på förmågan att utveckla talat språk. I takt med de tekniska landvinningarna ökade successivt ett intresse för olika former av teknik för att för- stärka ljud. ökade även intresset för behandling av orsaker till hörselnedsättning och dövhet. Utvecklingen beskrivs på följande sätt av Utredningen rörande de nya vetenskapliga rönen på audiologins och audiometrikens område i vården av döva barn: Den enorma utvecklingen på teknikens, medicinens och psykologins område har medfört tidigare oanade möjligheter för dövundervisningen. Talmetoden och systematisk hörselträning har blivit förhärskande, och ständigt förbättrade resultat kan konstateras med ett stigande intresse för hithörande frågor inom skilda verksamhetsområden (SOU 1955:20 s. 15). De barn som av skilda anledningar i hemmet ej kan erhålla nödig handledning och hjälp med språket, och vilkas sociala fostran på grund av kontaktsvårigheter ej kan bli tillfredsställande, måste tillförsäkras ett tidigt omhändertagande. Audiologerna har ju klart påvisat de tidiga levnadsårens avgörande betydelse för den döves framtida möjligheter till anpassning i samhället (ibid. s. 45). Ord i ovanstående citat som metod, träning, resultat, fostran, kon- taktsvårigheter, omhändertagande och anpassning speglar tidens syn- sätt på barn med dövhet respektive hörselnedsättning. Med ut- gångspunkt från medicinsk-tekniska metoder skulle de tränas för prestera resultat utifrån en av samhället förväntad normalitet. Denna normalitet görs sedan till norm för vad som anses vara Från objekt för talträning till teckenspråkig medborgare Härigenom reduceras frågan till att bli rent medicinsk och biologisk vilket i sin tur gör objektet till patient och därmed till föremål för vård och behandling. Frågor om den enskildes språk- utveckling, identitet och interaktion med andra människor att identifiera sig med beaktas inte inom ramen för ett sådant synsätt. Detta framgår klart av ännu ett citat från ovan citerade betänkande: Av alla defekter, med undantag av de rent själsliga, är dövheten den mest ödesdigra för personligheten (ibid. s. 8). 3.3Medvetenheten om dövas behov ökade Medvetenheten i samhället om de dövas behov ökade . ökade också kraven på att samhällets syn på teckenspråk och på teckenspråkets ställning skulle förändras, och då inte minst inom undervisningsområdet. Kraven kom främst från dövas egna organisationer och från föräld- rar till döva och hörselskadade barn. Synen på dövhet som en defekt och attityden till teckenspråk som ett åtbördsspråk för dem som inte tillägnade sig talat språk upplevdes kränkande. Döva krävde respekt för sin rätt att bli betraktade som individer, som alla andra medborgare i samhället. Kraven syftade till jämställdhet och likvärdighet med andra medborgare. Parallellt med dessa krav från döva och deras närstående växte en forskning om teckenspråket fram. Denna forskning var initierad av dåvarande och utfördes av forskare knutna till . Forsk- ningen fick stor betydelse för den fortsatta diskussionen i om teckenspråkets ställning och om dövas rätt till sitt eget språk. Frågor om teckenspråkets ställning i samhället uppmärksamma- des också av den tillsatta . Utred- ningen tog upp frågor kring teckenspråk och behov av undervis- ning samt samhällsstöd på detta språk i sitt betänkande Kultur åt alla (SOU 1976:20). I den proposition som följde på utredningens förslag framhölls att teckenspråket måste få en bättre ställning i specialskolan samt att undervisning i teckenspråk måste ges mera utrymme i utbildningen av lärare för döva och hörselskadade. , som tillsattes 1978, återkom till frågorna om undervisning av döva och gravt hörselskadade elever i sitt delbetänkande Huvudmannaskapet för specialskolan (SOU Från objekt för talträning till teckenspråkig medborgare Betänkandet överlämnades till regeringen . I betänkandet utvecklade utredningen sin syn på dövas tvåspråkig- het. Utredningen framhöll att barndomsdöva, för att kunna fungera sinsemellan och ute i samhället, måste vara tvåspråkiga. Detta innebar enligt utredningen att de måste behärska dels sitt visuella/teckenspråk, dels det omgivande samhällets språk – svenska i läst och skriven form. Utredningen sätter också in språkfrågan i ett vidare sammanhang när den i sitt slutbetänkande Handikappade elever i det allmänna skolväsendet (SOU 1982:19) återger följande: Vi har i ett tidigare betänkande (SOU 1980:34) Handikappad, inte- grerad, normaliserad argumenterat för att ordet integration endast skall användas om förhållanden där ömsesidighet, gemenskap, del- aktighet och möjligheter till kommunikation föreligger (SOU 1982:19 s. 203). Härigenom markerar utredningen språkets betydelse som förut- sättning för såväl möjlighet till interaktion med andra som för del- aktighet och jämlikhet med andra i samhället. 3.3.1Det svenska teckenspråket erkänns som dövas första språk Utredningens förslag resulterade i att beslöt att teckenspråk skulle vara undervisningsspråk i specialskolan för döva och hörselskadade. Beslutet var i grunden ett språkpolitiskt beslut. Detta framgår av att teckenspråket i beslutet anges vara dövas första språk. Genom beslutet kom som första land i världen att ge teckenspråket status av språk. (1983) in- fördes en ny läroplan för specialskolan. I denna noteras att tecken- språk och svenska är två skilda språk och att teckenspråk lärs naturligt i en tecknande miljö i samband med barnets allmänna ut- veckling, medan inlärningen av svenska språket i högre grad är beroende av undervisning. I läroplanen fastställs att målet för undervisningen är att eleverna ska bli tvåspråkiga, att undervis- ningsspråket för döva elever i specialskolan är teckenspråk och att eleverna ska tillägna sig svenska i läst och skriven form. Tecken- språkets funktion beskrivs på följande sätt: Teckenspråket är den döve elevens primära redskap för kunskapsin- hämtande och är det språk som eleven använder vid direkt kom- Från objekt för talträning till teckenspråkig medborgare munikation med andra. Det är via teckenspråket och i kontakter med föräldrar och andra, som eleven utvecklas socialt och emotionellt (Läroplan för specialskolan). Insikten om teckenspråket som ett språk bland andra och språkets betydelse har blivit alltmer uppmärksammat i samhället två sista decennier. Genom forskning har tecken- språkets status som språk i likhet med andra språk befästs. Genom förekomsten av teckenspråk i medier har synen på språket för- ändrats; det betraktas inte längre som ett åtbördsspråk som en liten grupp människor med funktionshinder använder utan som ett var- dagligt inslag i TV-rutan. Genom införandet av teckenspråk som allmänt språkämne i grund-, gymnasieskola och komvux 1995 har språket övergått från att vara en kommunikationsmetod med handikappolitiska förtecken till att vara ett av många språk som används i dagens . Genom denna förskjutning av perspekti- vet på teckenspråket ändras även perspektivet på språkanvändarna, från objekt för språkträning till medborgare med teckenspråk som första språk. Grunden för den svenska jämlikhetssynen är alla människors lika värde. En ovillkorlig respekt för människovärdet förändras inte att människor använder ett annat språk eller av förekomsten av ett funktionshinder, dess grad eller art. Människor med funktions- hinder har liksom människor som tillhör de språkliga minoriteter som lever och verkar i blivit föremål för åt- gärder. Åtgärder som har syftat till normalisering respektive till assimilering. Genom åtgärder inom såväl språkpolitikens som handikappoliti- kens områden har medborgarperspektivet givits en central bety- delse. Personer med funktionshinder liksom personer i som använder andra språk än svenska är medborgare med lika rättig- heter och lika skyldigheter som andra medborgare. Ytterst är såväl handikappolitiken som språkpolitiken en demokratifråga – sam- hället måste byggas med insikten om att alla människor är lika mycket värda, har samma grundläggande behov och ska behandlas med samma respekt, att mångfald berikar, att varje människa med sin kunskap och erfarenhet är en tillgång för samhället. Från objekt för talträning till teckenspråkig medborgare bär konkret att alla ska ha lika rätt och lika möjligheter att be- stämma över sina liv och få sina önskemål respekterade. 4Tecknade språk, det svenska teckenspråket och teckenspråkigas tvåspråkighet Målgruppen för mitt uppdrag utgörs av människor som är döva, dövblinda, vuxendöva, hörselskadade eller språkstörda hörselska- dade och som därför är beroende av teckenspråk för sin kommuni- kation. Beroende på grad av hörselnedsättning kan vissa människor vara helt beroende teckenspråk för sin kommunikation medan andra är det i vissa situationer. Tecknade språk består liksom talade språk av en uppsättning kon- ventionella symboler, ett ordförråd (lexikon), och av ett system med regler för symbolernas användning, en grammatik (, B. & , A-L.- 1999). Tecknade språk skiljer sig härvidlag inte från talade språk och uppfyller därmed alla de krav som kan ställas på självständiga språk (SOU 2006:29). Det tecknade språket har inget skriftspråk.