sou · GUB314 · 2007-01-01 00:00:00 — Men det finns också belägg för att samer inte behövde betala lega på enskild mark . Pastor i klagar 1765 över att samerna inte kommer till kyrkan . Fjällap- parnas ursäkt [är] att de måste söka sig nedåt landet på allmän- ningar där de få ligga, utan att betala landägaren lega.133 Vid riksda- gen 1765–66 uppgav de två riksdagsmännen från att lapparna utan hinder av allmogen nu beta sina renar långt in på allmogens skatteägor.134 Att samiska flyttningar med renar ägde rum till områden utanför framgår även av kyrkliga handlingar . Särskilt upplysande är därvidlag diskussionerna mellan och socknar om rätt kyrkobokföringsort för fjällsamerna. Se avsnitt 9.2.3. hade man genom olika förordningar velat inskränka samernas rätt att bära bössor under vissa tider av året, särskilt i kustlandet. De ansågs gå alltför hårt fram mot viltet. I handlade det om att skydda vildrenen från jakt . Där riktades bössförbudet också mot nybyggare.135 Bonde- ståndet klagade i allmänna ordalag över detta vid 1765–riks- dag.136 I det sammanhanget gjorde samtliga riksdagsmän från Norr- land ett utfall mot samer i allmänhet.137 Skrivelsen är daterad . Den innehåller flera sinsemellan motsägande avsnitt och ger inte intryck av att ha tillkommit efter några ingå- ende överläggningar. 132Lappmarkens ekonomikommitté (Äldre kommittéer nr 641 RA). Rapporten uppger också att bönderna skjuter ner lappens renar, 80 à 100 i skocken om de inte får sin land- lega. Detta skulle ha skett i socken . Det finns anledning att betvivla den uppgiften. Så laglöst var inte att en sådan mas- saker på renar skulle ha gått obemärkt förbi. Per har gått igenom domboksmaterialet angående relationerna mellan samer och nybyggare i socken. (1998) Han har inte hittat någon sådan händelse. Nedskjutning av enstaka renar förekom, men det behandlades som stöld av häradsrätten oberoende av om förövaren var kustbonde, nybyggare eller same. 133Direktionen över ecklesiastikverk handlingar (RA). 134Bondeståndets riksdagsprotokoll, vol 10 (1765-66), utg. 1974, s. 135Resolution i Bondeståndets riksdagsprotokoll vol 9 (1760-62), utg. 1972, s. 684 f. 136Bondeståndets riksdagsprotokoll, vol 10, s. 892 f. 137Ibid., s. 985. Enligt skrivelsen lider landsbygden mångfaldig och kännbar skada av att renar vistas på skatteskogarna. Flyttlapparna har förut nyttjat allting fritt och opåtalt, lika som jordägaren själv, men det har lett till att de blivit trögare till att betjäna lantmannen och obilligare på sina arbeten och varor. Dessutom hugger såväl sockne- som flyttlappar ner en otrolig myckenhet fång och tim- merskog. Böndernas kreatur svälter på grund av detta. Samerna orsakar skogsbränder, försummar sin kristendom och ägnar sig åt den liderligaste levnad. får bönderna försörja tiggande samer på grund av deras lättja och självsvåld. Å andra sidan får samerna gärna komma ned på lands- bygden, men inte med renar eller bössor. Men de skall inte vara tröga att betjäna lantmannen och skall bliva strängt tillhållna att gå i tjänst så snart de vistas nere på landet. Skrivelsens avsikt var alltså att pressa ner priset på samernas arbetskraft och varor. tog ingen notis om denna fram- stöt utan beslutade bara att den lapska fjällallmogen fick bära bössor året om, men det skulle inte gälla kringstrykande lappar eller sockenlappar.138 Av riksdagsmännens skrivelse framgår att flyttsamerna nyttjat allting fritt och opåtalt, liksom jordägaren själv. beslutade inte om någon ändring av detta förhållande. Samernas rättigheter i kustlandet speglas också i domböcker. Ingen har granskat alla kustlandets domböcker med avseende på relatio- nen mellan samer och bönder. Uppgiften skulle kräva arbete. Endast för socken finns en sådan genomgång. Den är utförd av Per . Han har refererat sina fynd och delvis citerat utslagen.139 Även av domboksnotiserna framgår att tiggar- lappar utan laga försvar kunde drivas bort och att de samer som tog tjänst och fick laga försvar kunde stanna i kustlandet. Det finns inga belägg för att flyttsamer var förbjudna att vistas i kustlandet i allmänhet, men efter särskild begäran från byamännen kunde de förbjudas att beta sina renar i vissa områden. I flera domböcker hänvisas till att landshövdingen i utfärdat en resolution som medgav att lappallmogen för 138Bondeståndets riksdagsprotokoll, Vol 10, s. 1085. svagt renbetes skull i fick utnyttja renbete på kro- nans allmänningar i kustlandet.140 Detta kan ha lett till konflikter eftersom gränserna mellan kronans mark och böndernas var obe- stämda . Förordningen har inte kunnat återfinnas, men häradsrätten kan knappast ha åberopat en förordning som inte existerade. Att områden kunde avlysas visar ett fall 1781. Nybyggare i Mensträsk (nedanför lappmarksgränsen) stämde tre samer inför vårtinget därför att deras renar hade trampat ner höhässjor. Samerna dömdes till böter. Häradsrätten motiverade sitt utslag med att deras flyttning och renars betande på sockenall- männingen helt nära Mensträsk var lagstridigt eftersom dessa böra på sina tillräckliga betesland i vistas. Att det var lagstridigt berodde på att Kungl. Maj:ts befallningshavande på Mensträsks nybyggares ansökning sådant och allt annat intrång samt åverkan vid två dalers vite förbjudit. Landshövding- ens förordning är inte bevarad, men det är uppenbart att den kom- mit till efter särskild ansökan av nybyggarna.141 Ett liknande fall förekommer 1826 då häradsrätten hänvisar till att landshövdingen 1823 föreskrivit vite för samer som höll sina renar inom avskiljde område.142 Varför just ett område vid avlysts för renbete vet vi inte. utfärdade en förordning som för- bjöd samer att göra bonden ohägn på hans ägor.143 Men förord- ningen gällde enbart ohägn, dvs. skadegörelse, inte renbete i all- mänhet. i utfärdade en förordning som tydligt indikerar att vinterbete var tillåtet nedanför Lappmar- ken. Det var en så kallad höskadeförordning som ålägger bönder och nybyggare att inte kräva ersättning av samerna för nedtram- pade höhässjor. De fick själva sin skada stånda om de inte skyd- dade hässjorna med stängsel som var fyra alnar högt.144 Landshöv- dingen beslutade att detta till allmän efterrättelse i som till de mot gränsande jordbrukares i , Deg- erfors, Skellefte, , Lule och socknar, stadga och för- ordna. Det kan inte tolkas på annat sätt än att renbete var tillåtet i 140A.a, s. 59. 141André (s. 60) skriver att domstolen var ovanligt sträng och ansåg allt renbete i socknen varande lagstridigt. Det finns ingen indikation på något sådant i dombo- ken. Se dombok, socken 1781, fol. 171 ff. (RA). socken 1826, § 672 (RA). 143Den nämns i , Om och lapparne (1873) s 466. 144Förordningen finns tryckt i P Læstadius, Fortsättning af journalen öfver missionsresor i (1833) s. 534. Förordningen lästes också upp vid tinget i (och förmodligen övriga ting i kustlandet).145 Förordningen överklagades av en bruksbokhållare vid . I sin skrivelse hänvisade han till att landshövdingar utfärdat förord- ningar 1790 och 1793 om att lappen ej utan särskilt tillstånd må vistas på de uti bebodda varande allmänningar samt vid vite icke ens beta på de hemman och nybyggen tillkommande områden eftersom bönderna själva behövde renmossan till sin boskap. Inte heller de förordningarna har kunnat återfinnas. De kan i alla fall inte ha haft särskild hög dignitet om de ens hade den innebörd bruksbokhållaren gav dem. avslog näm- ligen hans överklagande 1802 och fastställde förordningen om att bönderna i kustlandet själva måste skydda sina hässjor mot renar.146 Detta hindrade inte att häradsrätten i menade att förordning inte gällde för kustlandet och böt- fällde samer för skador på höhässjor 1/8 mil nedanför lappmarks- gränsen.147 Flyttsamer som inte vållade skada fick vistas i socknen. Det framgår då samer från hade 1 000 renar i Drängsmarksskogen utanför utan att det väckte några protester (utom från en annan same med renar i området).148 Det gamla delades 1810. Det innebar två läns- styrelser och de kunde även sinsemellan vara oeniga om vad som skulle gälla för renbete i kustlandet. Under särskilt landshövding (1825–35) intog i en negativ hållning till alla rättigheter för samerna. i hade en mer positiv inställning. I ett remissvar 1830 skrev att det var nödvändigt, att renbete får begagnas å kro- noallmänningarna inom nedre eller bebodda delen av landet. Läns- styrelsens i åsikt var däremot att lapparna icke voro berättigade att med sina renhjordar, sig inom kustlandet uppe- hålla.149 Men någon förordning om detta har inte kunnat återfin- nas i arkiven. Se dock vidare avsnitt 6.1.2 om hägnadsskyldigheten. Det finns säkert fler domboksnotiser som har uppgifter om vin- terbetesrätten i kustlandet . De kan ge ytterligare uppgif- ter om lokala variationer . Trots att förhål- landena var så växlande kan man ändå våga ange några grova kontu- rer av vad som gällde. Det mesta tyder på att 1) vinterbete på kro- 145A.a., s. 61. 146Kammarkollegiets protokoll 2/11 1802 § 24. Kammarkollegiets arkiv AIa:375 (RA). 147André 1998, s. 62. 148A.a., s. 61. 149Skrivelser till Kungl. Sammansatta kollegier, vol 3 (RA). nomark i regel var fritt (men gränserna mellan kronomark och byamarker var länge obestämda); 2) vinterbete på enskild byamark kunde få ske både med och utan landlega och 3) vissa byamarker kunde i särskild ordning avlysas för renbete. Under 130–för- ändrades naturligtvis förhållandena . Men det källmaterial som har utnyttjats av forskningen tyder inte på att det fanns något generellt förbud för flyttsamer att vinterbeta renar i övre Norrlands kustland innan sedvanerätten lagfästes 1886. I inleddes gränsläggning mellan byar och socknar 1780. Avvittringen fortsatte enligt en ny stadga 1824 och var avslutad omkring 1880.150 Den pågick alltså i omkring och mycket hann förändras under den tiden. Avvittringen 1780 inleddes med deklarationen att all skogsmark var kronans och att det inte fanns några lagliga gränser för byarnas utmarker. Sedan skulle kronan genom avvittring tilldela byarna och socknarna den utmark de behövde.151 Mot böndernas protester gjorde kronan stora områden upp mot lappmarksgränsen till kronoallmänning. Troligen fick samerna väsentligt bättre tillgång till vinterbete de första decennierna efter 1780. Området närmast bestod i stort sett bara av kronoallmänning. För kronan var det önskvärt att besätta kronoallmänningen med bosättare. Även de kallades nybyggare och fick stöd, men på andra villkor än de ovanför lappmarksgränsen.152 intogs en stor del av kronoallmänningen nedanför lappmarksgrän- sen av nybyggare eller andra markägare.153 Därmed drogs även de markerna in i det svåröverskådliga system av privatuppgörelser som präglade den gamla bondejorden. Flera källor uppger att nybyggare krävde samer på landlega för ren- bete. Problemet är att vi sällan kan avgöra om det syftar på nybyg- gare i eller i de övre delarna av kustlandet. 150I var avvittringen avslutad . Se 1928, s. 383 ff. tillhörde till 1810, då socknen infogades i . 151Almquist 1928, s. 416 ff; I , Agrara bebyggelseprocesser. Utvecklingen i Norrbot- tens kustland . (1987) s. 119 ff. 152En koncis sammanfattning finns i , s. 77 ff. 153För (utom ) se kartor i , s. 190 f. undantagsvis får man avgörande ledtrådar. Som exempel kan tas ett inlägg i en riksdagsdebatt 1829.154 Den föranleddes av en motion av bergsrådet son angående samernas villkor i . Han var mycket väl insatt i frågan eftersom han vistats där av och till under upp- emot för olika gruvföretags räkning.155 Han menade att nybyggare i stor utsträckning intagit renarnas vinterbetesmarker och att den lapska folkstammen hotades av undergång. Nybyg- garna pressade samerna på skatter och gåvor för att de skulle få beta sina renar. Ett värn måste sättas mot renbetets förstöring i det nedre landet. Här handlar det om nybyggare utanför Lapp- marken eftersom uttrycket nedre landet användes om det områ- det. Det utskott som behandlade motion menade att det var viktigt att samerna fick utnyttja nedre landets kronoskogar och att ett vinterstamhåll utstakades för dem vid den kommande avvittringen. Detta betonades också i skrivelse till Kungl. Frågan om att samerna skulle garanteras ett vinterstamhåll var därmed väckt på högsta nivå. växer gradvis insikten fram att detta måste ske genom särskild lagstiftning. Att böndernas ägogränser fastslogs hindrade inte att rätten för flyttsamer att vis- tas i kustlandet kvarstod och blev allt mer accepterad. I sin femårs- berättelse för perioden –1850 konstaterar landshövdingen i utan några invändningar att de nomadiserande lap- parna uppehålla sig egentligen i Lappmarkerna, men nedslå sina bopålar även å de ställen av kustlandet, där tjänligt bete för deras renhjordar är att tillgå.156 I anslutning till ett avvittringsförslag framhöll lantmäteristyrel- sen 1866 att det inte fick förmenas samerna att uppehålla sig på de skogsmarker, som blivit hemman och torp tilldelade då renarna inte kunde finna sin föda i fjällen.157 i 154Riksdagen 1828/1830. Motionen: adeln 5:132 ff; utskott 8:81, 8:135. Debatten: adeln 20:283 ff, 30:57 ff; präster 4:272 ff. skrivelse nr 215. 155G , De mörka bergen. En kröniska om de lappländska malmfälten (1966) passim. Bidrag till Offentliga Statistik. 157Prawitz 1966, s. 56. skrev 1868 att det var ovillkorligen nödvändigt att samerna fick vistas med sina renar i skogslandet under vintern.158 Nästa steg blev att hänvisa till sedvanerätt. I det fallet togs de första initiativen i . När de svenska samernas renbetesrätt i diskuterades framhöll statsrättsprofessorn och riks- arkivarien att samerna hade urminnes hävd till för deras näringsliv behövliga betesmarker även i . Han nämnde också gammal sedvana och historisk besittningsrätt.159 I riksdagsdebatten inför avvittringsstadgan 1873 talades om att samerna skulle behållas vid sin betesrätt emedan de av forno inne- haft den.160 En riksdagsman framhöll att samerna haft rätten till skog och mark från urminnes tider, en annan hänvisar till att samerna har urminnes hävd, ytterligare en betonar att det handlar om lapparnas äldsta rätt.161 I riksdagsdebatten 1873 gör ledamoten ett engage- rat inlägg om förhållandena mellan samer och bofasta i hans hem- bygd. Han menar att området ovanför lappmarksgränsen inte är tillräckligt för att lämna föda åt samernas renar. Om lapparna inskränks att hålla sig inom gränslinje, så tror jag den tid icke vara långt avlägsen, då lappar och renar komma att för- svinna. beskrivning av förhållandena förtjänar ett längre citat eftersom han beskriver en annan verklighet än den som vanligen registreras i källmaterialet. Det finnes intet år, då icke lapparna med sina hundra- och tusentals renar flytta ned till trak- terna vid kustlandet. Så hava de gjort , och komma troli- gen att alltid hädanefter göra så, om de nämligen icke tvingas upp- höra därmed; och ingen människa har ansett detta såsom en olä- genhet. när de komma ned, så är det som en folkfest. De bliva välvilligt mottagna, de få vistas på våra skogsmarker och utnyttja där befintligt bete.162 var disponent vid i Ytterlännäs mellan och . Det bör ha handlat om vilhelminasamer, som enligt en utredning följde Ångermandalen ända ner till kusten.163 158Prawitz 1966, s. 51. FK III, s. 118, 120, 121, 189. FK I, s. 433 (). FK I, s. 437 (), s. 441 (Hasselrot); AK II, s. 254 (). AK II, s. 223. Bihang till protokoll. 2 avd. 1 band, s. 46. Även avvittringsstadgan för tar upp frågan om renbetet.164 Där står att samerna skall vara såsom , berättigade att för renhjordarna begagna bete å all skogsmark inom lappmarkernas nuvarande område, men å enskildes skogar inom de till odling tjänliga delarna av landet endast . Stadgan gällde enbart och de till odling tjänliga delarna av lan- det skall knappast tolkas som områden nedanför lappmarksgrän- sen. Men vinterbete nedanför Lappmarksgränsen var vanligt och accepterat . publicerades boken och lapparne. Den bygger på omfattande resor i samt nära kontakter med präster och kronobetjä- ning. Hans uppgifter om samernas flyttningar i samtiden bör där- för betecknas som pålitliga. Han uppger att samer från vinterbetar i socken, att Arjeplogs- och Arvidsja- urs-samer ofta flytta ända ner till kusten och att lappar gå ned mot kusten, till strand.165 Vinterbetesrätten i kustlandet lagstadgades 1886. Lagen och dess förarbeten behandlas i avsnitt 6.1 och 6.2. 5.5Lappmarker och renbetesfjäll i och har sedan gammalt varit indelat i olika lappmarker. fanns en indelning i , , och lappmarker. Den sistnämnda kom senare att även benämnas . Lappmarkerna utgjordes ursprungligen av de handelsområden i det inre av som de s.k. birkarlarna i kustens handelsorter gjorde anspråk på. Dessa anspråk övertogs senare av städerna. Utöver nämnda lappmarker fanns , som har en något speciell historia. Den är i sina äldre delar diffus, och det dröjde länge avgränsning mot och Jämt- 165von Düben 1873, s. 438, 440 ff. lands lappmarker blev klar. Sitt ursprung har lapp- mark i en annan landskapsindelning än . Det framgår av kyrk- liga urkunder att de två äldsta socknarna i nuva- rande , och , hörde till prostadöme och räknades till landskapet . utbröts ur och en marknads- och tingsplats skapades där. Begreppet för- svann därmed och ersattes av . Den innefattade skogssamer i och fjällsamer i det som kom att bli . Trots att tillhörde fortsatte det att tillhöra handelsområde. Även i och har det funnits samer. Stor begreppsförvirring har emellertid rått beträffande dessa samers hemortsrätt i lappmarkerna. Det sammanhänger bl.a. med att de båda landskapen ända var en del av och därför, de svenska lappmarkerna tog form, aldrig knöts till det svenska handelssystemet. Även de naturgeografiska förutsättningarna var annorlunda. Kommunikationerna var inte på samma självklara sätt som längre norrut knutna till älvdalar som mynnade ut i . Kontakterna med var fler och avgränsningen mot bondebygden mera oklar. Mellan och fjällen låg Storsjöbygden som ett eget viktigt handelscentrum med en liknande funktion som kustområdena längs . Kuststäderna och försökte inordna och Storsjöområdet i sina handelsdistrikt, men de lyckades aldrig få bukt med jämtlandsböndernas och jämtlandssamernas egna han- delsfärder till svenska och norska städer. Det var följaktligen mycket naturligt att och inte kom att beröras av lappmarksgränsens dragning . Likväl kan det inte råda någon tvekan om att och hade en egen , även om gränsen inte drogs vid lantmäteriförrättningar och inritades på karta så som i de nord- liga länen. När Direktionen för ecklesiastikverk inrättades 1739 som ett centralt statligt verk för missionsarbetet bland samer, innefattade dess arbetsområde på ett självklart sätt och . Myndighetens sekreterare, , skrev omkring 1800 en omfattande lappmarksbeskrivning som ingår i direktionens arkiv. Där skriver han följande: eller Fölinge som går i en böjning mellan bebodda och odlade delen af Jämteland och fjällen emot Norje och gränsar Norrut til , med , Söder ut til Herjeådalen, Vester ut till Norje och Öster ut till Jämtelands upodlade trackter. Denne fördelas åter uti mindre Lappmarkstracter, alltefter Sochnarnes uti Jämteland sträckning emot fjällen, såsom uti , , och Hammerdahls Lappmarkstracter. Av beskrivningen kan man tro att kyrkan inte räknade socken till lappmarker. Så var dock fallet. I det register till verkets arkiv 1723–1792 som upprättades av direktionen , uppges under uppslagsordet att socknen ingick i dessa lappmarker. Brukspredikanten i (i socken) bedrev undervisning av lapparna i , och mot särskild avlöning. Av handlingarna framgår att man med vanligen avsåg med och Tän- näs församlingar, och bruks- församling. Att även regeringen räknade med att det fanns samer i framgår av att (senare namnändrad till ) inrättades 1768 genom att brukspredikan- ten i beviljades pengar för att bedriva undervisning bland samerna i , och . Lappförsam- lingarna ägde bestånd fram till 1942.166 De kyrkliga organen, Direktionen över ecklesias- tikverk och dess efterföljare Kanslistyrelsen, liksom också domka- pitlet i , fortsatte att arbeta efter denna ordning. En utredning som gjordes av konsistorienotarien vid dom- kapitlet i visade entydigt att kyrkan alltid räknat till lappmarker. Enligt honom hade kungliga brev om olika samhälleliga frågor i , t.ex. om mantals- skrivning och bevilling, gällt även samerna i , fastän man i länet inte alltid förstått eller tagit hänsyn till detta.167 Att man även utanför det kyrkliga området använde begreppet lappmarker framgår av ett flertal olika beslut. I en resolution över allmogens besvär behandlade exempelvis Kungl. Maj:t en anhållan från nybyggarna i Jemtlands Bygdén, stifts herdaminne del I (1923), s. 334. , församlings husförhörhörslängder 1826-1898, Dovletje. til sörsamisk historie III (Snåsa 1996) s. 9 ff. 167Vidimerad avskrift i Renbetesdelegerade arkiv vol. att få skattemannarätt utan lösen liksom nybyggare på annat håll. Med anledning härav beslutade Kungl. Maj:t att dess brev till Kam- markollegium 1737 angående nybyggare i var gällande både för Jemtland och flere lappmarksorter.168 5.5.1.3Skilda tolkningar av innebörden Av källmaterialet framgår dock, att myndigheterna ofta hade svå- righeter att på ett entydigt sätt tolka innebörden av begreppet lappmarker. Ett exempel på det är den kungörelse som utfärdades av i , dit hörde. sockenmän hade, under- stödda av i , framfört klagomål över de olägenheter som skapades av att lappar med renar slagit sig ned på , Råndalens och byars skogar. Landshöv- dingen i hade låtit undersöka saken och kommit fram att till kungl. resolutionen på prästerskapets besvär över lapparnas tiggeri och kringstrykande i socknarna och kungl. förordningen i samma ärende var tillämpliga på dessa lappar. De hade enligt , i strid med dessa för- ordningar, nedsatt sig på de klagande byarnas skogar och skulle därför åläggas att avflytta därifrån till den rätta lapp- marken.169 Länskungörelsen 1783 har figurerat i flera senare tvister, och har därför en viss betydelse i detta sammanhang. Den bör sättas in i sitt tidssammanhang. Landshövdingarna i och bedrev en gemensam politik som gick ut på att fördriva lapparna från deras län. Som ett av de främsta skälen anfördes att samerna gjorde intrång på böndernas jaktmarker. Denna politik försökte man, efter allt att döma, att tillämpa även på lapparna i länens fjällområden. Den stod emellertid i strid med Kungl. uttalade vilja i annat sammanhang. ansökte sockenmännen i – som ju ligger öster om och var moderförsamling till denna – hos Kungl. Maj:t att få sina skog- snyttingar fredade från intrång af Fjäll Lapparne. Maj:t avslog ansökningen med motiveringen att bönderna saknade rätt till dessa skogsnyttingar framför lapparna. Det skulle, heter det i 168Bondeståndets riksdagsprotokoll vol. 9 (1760-1762) s. 677-678 (utgåva). 169Kopia i konseljakt nr 50 (RA). Även i nr 526. beslutet, vara riket till förmån om Fjäll-Lapparne kunde dragas på denna sidan (därmed avses förmodligen denna sida norska gränsen) och efterhand sättja sig där neder, hwarigenom den tracten alt mer och mer blefwe peuplerad och bebodd.170 Visserligen kom denna resolution genom Kungl. beslut att tolkas annorlunda på sätt att samerna på begäran av sock- enmännen i , Storsjö och socknar nekades vinter- betesrätt på och Henvålen i socken därför att bön- derna förvärvat markerna mot särskild skatt och hade större bruk av dem än samerna. Maj:t påpekade dock att samerna inte kunde uteslutas från Skogsnyttningar till Renarnes underhåll längs den betydliga fjällsträckan från i förbi , , , , , Offer- dalens, och Hammerdalens tingslag till gränsen af Ångerman- land. Någon tvekan om att lappmarkerna omfattade både och hade Kungl. uppenbarligen inte, även om man tvistade om och alltid har tvistat om var gränserna går.171 Även i – tillkommen 1810 – hade oklara begrepp om lappmarkernas omfattning. Det framgår av flera handlingar. Den uppgav exempelvis i sin femårsberättelse 1828 att inskränktes till de norra delarna av länet.172 Någon grund för denna inskränkning angavs inte.