sou · GUB321 · 2007-01-01 00:00:00 — Mindre pessimistiska scenarier av mediernas bety- delse för de demokratiska processerna har tecknats av andra, som menar att de avterritorialiserade medierna ger oss möjlighet att konstruera medborgarrollen bortom de nationella gränserna (Bar- ker 1999; Biltereyst 2001; Delanty 2000; Giddens ; 1995). applicerar dock dessa makroinriktade diskussioner globaliseringsperspektivet på tillståndet inom enskilda nationer – hur medieinnehållet tas emot av en heterogen nationell befolkning. Än mer sällan är de grundade på empirisk forskning. Fiske och (2003: 64, förf. översättning) menar, att den nationella televisionen fungerar som en social ritual i vilken vår kultur kommunicerar med sitt kollektiva jag. Författarna beskri- ver TV-mediet som kulturens bard och hävdar att televisionen – precis som barden gjorde i det orala samhället – står i centrum av Genom den bardiska positionen skulle TV-mediet förmå att organisera skilda erfarenheter, händelser och perceptio- ner i ett specialiserat betydelsesystem, byggt på kulturens egna be- hov. I detta kapitel1 vill jag emellertid visa att rollen som bard krä- ver av medierna betydande differentiering, eftersom pluralism kän- netecknar den senmoderna och globaliserade nationalstaten. I själva verket är omfattande mekanismer av exklusion – processer av strukturell diskriminering – verksamma, vilka innebär att olika typer av minoriteter inom de nationella gränserna varken känner sig adresserade eller representerade av de nationella medierna. Av den anledningen vill jag argumentera för att de nationella medierna i den pluralistiska demokratin, snarare än att betraktas som bard, bör fungera som diskursiva bryggor för dissidenta röster och gemenskaper. Kapitlet bäddar för argumentet genom att, för det första, inrikta analysen av mediepublikens meningsskapande på diskrimineringens andra ansikte, dvs. processerna av inneslutning och inklusion i en föreställd svensk gemenskap (2005). Vi-et konstrueras med hjälp av den samtidiga konstruktionen av dom och kategori- seringarna belyser det (2005: 170) beskriver som diskrimine- ring per association, snarare än precis definition. Dom utgörs här av minoritetsgrupperingar med olika karakteristika; i något fall är dom personer med invandrarbakgrund, i ett annat (utländska) politiska aktivister. Denna flexibla gränsdragning förutsätter en likaledes rörlig definition av vi-gruppen. För det andra beskrivs hur den banala och ideologiska nationalismen (Billig 1995), me- kanismen som möjliggör processerna av inklusion, funge- rar exkluderande för vissa minoritetsgrupper inom nationens grän- ser. De konstaterade erfarenheterna av utestängning är nära för- bundna med dessa gruppers upplevelser av exklusion från den sym- boliska nationella gemenskapen, som medierna representerar. Ka- pitlet betonar därför, för det tredje, vikten av att minoritetsge- menskaperna (som alltså ej med nödvändighet är baserade på icke- svenskt ursprung men sannolikt ofta är det) bereds utrymme i me- dierna, inte minst av den anledningen att det är dessa grupper, som i första hand bidrar till det aktiva medborgarskapet genom att ifrå- gasätta offentliga maktstrukturer. När den banala nationalismen vägleder meningsskapandet, blir konsekvensen att maktstruktu- rerna tilldelas spontan legitimitet – de förblir oifrågasatta. 1 Kapitlet bygger på (2005). erna, i bardens roll, riskerar att göra de mothegemoniska rösterna osynliga i det offentliga rummet. I studiet av processer av inklusion och exklusion blir frågor om identitet viktiga. Med vilka gemenskaper identifierar man sig i olika sammanhang? Identitetsskapande behandlas i kapitlet som bero- ende av olika former av identifikation med en eller flera gemenska- per. Individens identitet handlar alltså om dennes identifikationer, vilka förutsätter exkludering och gränsdragning gentemot de andra (jfr 1996; Isin & 1999; Mouffe 1995b). I analy- sen blir de intervjuades konstruktioner av vi, dom, här, där, hemma osv. viktiga indikatorer på vilka identifikationer, som aktualiseras i de studerade händelserna. Det bör dock poängteras att identifikationerna endast skall betraktas som tillfälligtvis fixe- rade; individer som i ett studerat fall finner identifikation med ex- empelvis en föreställd invandrargemenskap, kan alltså mycket väl inta en annan identitetsposition – t.ex. den etniska – i ett annat sammanhang. Det material, som kapitlet bygger på, är insamlat med hjälp av den kvalitativa fokusgruppsintervjun i samband med tre extraordi- nära händelser, vilka fått stor uppmärksamhet i medierna: Göte- borgsbranden , i vilken 63 unga människor – en majoritet med invandrarbakgrund – omkom, 1999, då intervenerade i konflikten mellan och Kosovo, och Göteborgskravallerna 2001 – konfrontationer mellan aktivister och polis – som ägde rum under . Intervjuerna omfattade 133 respondenter fördelade på 48 grupper. Urvalet av respondenter i fallen och Göteborgskravallerna byggde på kriteriet om variation beträffande ålder, kön, yrke och etnicitet, medan respondenterna i fallet Göteborgsbranden var ungdomar i , där etnicitet och kön var de enda variabler som styrde urvalet. I fallet Göteborgskravallerna intervjuades både aktivister, sådana som varit engagerade i organisation eller demon- strationer under de aktuella junidagarna, och åskådare, sådana som enbart tagit del av händelserna via mediernas rapportering.2 Såväl urval av fall som respondenter var tänkta att operationalisera glo- baliseringsperspektivet. 2 Se även (2000; 2002) samt (2003). Nationell identitet som inkluderande mekanism Intervjuerna i de tre fallstudierna visar att den nationella identitets- positionen, den svenska, i hög grad är verksam då mediernas publik skapar mening kring det som inträffat. Tolkningsgemenskapen formar i allt väsentligt sitt meningsskapande runt det nationella vi- et, som alltså får stor betydelse för hur man upplever och förstår de olika händelserna. Fallet Göteborgskravallerna tydliggör, att det för meningsska- pare är mycket angeläget att försvara den upplevda gemenskapen på olika sätt. Den nationella identitetspositionen, vi i citaten nedan, aktiveras av mediernas initiala fokusering på våld utfört av enskilda aktivister (2002) och det är kring försvaret av detta vi, som meningsskapandet byggs upp. Man tycks vara orolig för att den nationella gemenskapen tappat ansiktet genom att dess representanter, poliserna i detta fall, uppträtt alltför kraftlöst: -Jag tror att andra länder ser oss som att vi är en jävla snäll - att vi är snälla, ja. -Om de ska sitta i fängelse någonstans så väljer de ju , för här är det ju vård, inget fängelse. Och polisen är snälla och ber nästan om lov att få slå först. -Ja, om man går till de här reportrarna från andra länder, så menar de ju att vi var svaga i som inte kunde bemöta de här. Och jag menar, har ju varit ett land som har stått ganska högt förut både med polisväsende // och sen så händer en sån här sak, som inte man kan säga att de riktigt klarade utav då. måste det bli negativt i utlandet. -Det kanske har lite med våran flathet att göra. -Ja, det är väl bara för att vi haft så fredligt. I fallet Göteborgskravallerna relaterar den nationella ideologin – tendensen att och oreflekterat identifiera sig med och försvara den nationella gemenskapen och dess symboler – till starka emotioner av indignation, riktade mot demonstranterna. Känslorna kommer till uttryck genom formuleringar som jag blev nästan ha- tisk: Man har ju sett // i den här jävla parken, där de hade det här jävla di- scotjosan. De som provocerade snutarna och som höll på pajasaktigt. Så fort polisen går in och gör någonting då är det polisernas fel, det blev jag jävligt förbannad på. Resultaten talar för att det är den initiala rapporteringen, som etsar sig fast och tenderar att fungera vägledande för meningsskapandet i övrigt, speciellt om den bekräftar åskådarens egna föreställningar om världen och aktiverar den ideologiska nationalismen – behovet av att försvara den upplevda nationella gemenskapen: I: // Har era åsikter förändrats ? -Nej, det tror jag inte. De har nog blivit hårdare om de har föränd- rats på något sätt. Jag har blivit mer hatisk när man har förstått innebörden ungefär av vad det [Göteborgskravallerna] betydde för , tycker jag. Även i fallet Göteborgsbranden är den nationella identifikationen mycket viktig bland de ursprungssvenska grupperna. Rykten om att branden var anlagd av rasister eller nazister cirkulerade efter händelsen, men respondenterna med svensk bakgrund avvisar i stor utsträckning dessa förklaringar till hur branden uppstått. Ungdo- marnas ovillighet att förstå branden som ett rasistdåd kan betraktas som ett resultat av upplevelsen av att det svenska var anklagat för det som inträffat och som en konsekvens av detta, att deras svenska identitet var attackerad: Jag är rädd för att om de kommer fram till att branden är anlagd och att det är rasister som gjort det, så känner jag det som om de har för- stört för mig som svensk. Jag är ju inte rasist så jag vill inte att någon annan skall förstöra för hela svenska folket, för det är ju det de gör. På samma sätt kan betydelsen av den nationella identiteten, för konstruktionen av mening, konstateras i fallet . Nohrstedt, (2002) har sammanställt diskurs- analyser av nyhetsrapporteringen och menar att en diskurs av med- lidande präglade denna. I fokus för mediernas intresse fanns flyk- tingströmmarna, drabbade civila och det mänskliga lidandet. Denna typ av medierapportering tycks ha samlat de ursprungssvenska me- ningsskaparna i en tolkningsgemenskap, byggd på emotioner av medlidande (jfr 2003, 2004). Medlidan- det, i kombination med det nationella identitetsskapandet, leder till att man själv kan leva sig in i de drabbades situation – hur det känns att befinna sig på flykt utanför sitt hem, nationalstaten. -Men de [kosovoalbanerna] vill hem i alla fall. -Jo, men det vill ju de flesta. -Det är väl likadant med oss. Om de skulle driva iväg oss så // -Inte skulle man vilja bo i något annat land som flykting inte. -Det vore nog bara att ta sig hem. Så om man fick hjälp, som de får, då är det nog och packa sig iväg hem, det förstår man ju. Diskrimineringens andra ansikte, dvs. processerna av inklusion genom ideologiska tankemönster och beteenden är, enligt Matts- son (2005), ännu tämligen outforskat. Den banala nationalismen (Billig 1995) i meningsskapandet – att spontant och oreflekterat betrakta världen genom de nationella (i termer av svensk etnicitet) glasögonen – är dock en verkningsfull mekanism bakom diskrimi- nering och en förutsättning för konstruktionen av dom. Som Kamali (2005) påpekar, är andrafiering av en grupp människor ofta en oavsiktlig konsekvens av skenbart objektiva kognitioner och diskurser. I fallet Göteborgskravallerna är indignationen vägledande i me- ningsskapandet. Emotionen är intimt förbunden med upplevelsen av att nationalstaten, den föreställda gemenskapen, attackerats av dom, (de utländska) aktivisterna, och orsakat dess förlorade anseende internationellt. Med andra ord förklarar man kravallerna, åtminstone delvis, med det utländska inslaget i demonstratio- nerna: om inte de utländska demonstranterna tillåtits korsa de svenska gränserna, hade attacken på nationalstaten reducerats betydligt eller helt eliminerats: // De [demonstranterna] har skämt ut hela och en del av dem var inte ens svenskar. De kom, de kom från // Men det är ändå som får ta smällen. -De som kom från andra länder, de var väl inte direkt fredliga de- monstranter. -Nej, nej. -Utan det var ju huliganer. -De var här och turistade lite kanske. -Ja precis, kollade in gatstenarna. I fallet Göteborgsbranden är ungdomarna med svensk bakgrund, med upplevelser av att per definition vara utesluten ur den drab- bade gruppen, angelägna om att också distansera sig ifrån denna. Genom olika diskursiva strategier poängterar man att man inte är en av dom: Jag har inte pratat med så många härute om branden, för jag bor inte här och dem jag umgås med härute har inte några direkta sådana kon- takter. Vi (flickan med svensk bakgrund pekar på sin kompis och utesluter den tredje flickan med invandrarbakgrund) umgås inte så mycket med folk från skolan. I Kosovofallet är det, precis som i övriga två studerade fall, runt den nationella identitetspositionen de ursprungssvenska menings- skaparna konstruerar sitt vi, och identifikationen som följer på medlidandet med de kosovoalbanska flyktingarna relaterar till upplevda likheter mellan dessa och den egna gemenskapen. Det bör ändå noteras, att trots de uppfattade likheterna inkluderas ändå inte konfliktens offer inom det vi som skapats, utan detta reserveras för den nationella gemenskapen. Trots en viss grad av identifikation förhåller man sig således ändå i meningsskapandet till de drabbade såsom de andra: -Sedan är det nog lite med utseendet också. De skiljer sig inte så mycket. -Och det här med kulturen också. Deras kultur är ändå mer lik vå- ran i många stycken. Det är mera som är likt oss själva. Det är väl alltid så, ju mer nära det är, ju mer likt det är mig själv, desto lät- tare är det att sätta in sig själv i den situationen. Ja, jag tittade mest på utseendet på folk så där. Jag tycker att de är så lika oss så att då blir man lite extra berörd. Att det ju kunde vara vi . Konstruktionen av dom baseras i hög grad på föreställda skillna- der i graden av civilisation. Genom att kontrastera vår höga grad av civilisation mot deras primitiva vardag kan den egna upplevda gemenskapen tillskrivas bättre egenskaper. Som Kamali (2005: 29) påpekar, skapas – genom konstruktionen av dom – en nar- cissistisk föreställning hos majoritetssamhället. Vi görs till de bästa i jämförelsen med alla de andra, etniciteterna och natio- nerna. -Ja, det var väl bra att vi tog hit dem vi kunde så att de slapp bo därnere. Frågan är om de får det så mycket bättre om de stannar kvar här. Det är ju ett helt nytt land, nytt språk. -Ny kultur och allting. -Många vill ju tillbaka. -Ja, precis. De har allting kvar därnere. -Ja, det är nog svårt för dem som bor därnere som kanske bara var en bonde, eller ja, gått på åkern i hela sitt liv, att komma till ett samhälle som ser ut så här. Då måste de ju börja arbeta med nå- gonting annat i så fall till slut. -Det är ju liksom, ja, det är nästan hopplöst utgångsläge för att få ett normalt liv. Samtliga tre fallstudier indikerar således att den nationella identi- tetspositionen är tillgänglig och används av ursprungssvenska me- ningsskapare, när de tolkar de olika händelserna. Genom denna identifikation och den samtidiga avgränsningen gentemot de andra kan man säga att de finner inklusion i den sociopolitiska gemen- skap, som nationalstaten utgör. Nationell identitet som exkluderande mekanism Medan den nationella identitetspositionen på detta sätt förmår inkludera vissa meningsskapare i den hegemoniska gemenskapen, exkluderar den andra. I samma situationer kan alltså gemenskapsbildningar av minoritetskaraktär, baserade på icke-iden- tifikation med det nationella (svenska), identifieras. Med minori- teter avses här sådana grupper som på olika sätt och i olika sam- manhang erfar någon form av konfliktfyllt förhållande till national- staten , där man geografiskt befinner sig. Av resultaten framgår, att detta konfliktfyllda förhållande inträffar när de egna erfarenheterna, föreställningarna och minnesbilderna kolliderar med dem man möter i samhället, framför allt via mediernas rappor- tering. Subnationellt mobiliserade minoritetsgemenskaper formas i fallet Göteborgsbranden såväl som i fallen och Göteborgskravallerna. I samband med Göteborgsbranden har en klyfta uppstått, eller accentuerats, mellan gruppen invandrare och gruppen svenskar. Denna klyfta avspeglas på många sätt, inte minst genom skillnader i sätten på vilka man tillskrivit branden olika typer av betydelser. Detta förhållande kan förstås i termer av identitetsskapande, där gruppen av ungdomar med invandrarbakgrund sluter sig samman i en tolkningsgemenskap baserad på invandraridentiteten. I denna gemenskap är föreställningen om branden som ett rasistdåd för- härskande, och den förklaringsmodell som frekvent förekom i me- dierna i det initiala skedet (SOU 1999:68) accepteras och införlivas i det egna meningsskapandet. Orsaksförklaringen ger näring åt ka- tegoriseringarna i vi och dom – invandrare och svenskar: De flesta har samma uppfattning som vi om orsaken till bran- den. I alla fall invandrare. En del svenskar också. Det verkar som om det är så mycket polisen döljer fortfarande. De kanske inte vill säga att det var anlagt för då kommer det att skapa värsta kriget mellan ungdomarna. Det kommer att bli kaos om det kommer fram. Så jag tror nog att om branden är anlagd, så döljer polisen det eftersom de är rädda för att det kommer att bli krig mellan svenskar och invandrare. Tolkningsgemenskapen, byggd på invandraridentiteten, grundas på ett markant avståndstagande från den svenska nationella gemen- skapen. Det nationella tycks förknippas med rasism och främlings- fientlighet. Kopplingen mellan rasister och svenskar är dock inte outmanad utan man försöker genom kommunikationen att avlägsna sig ifrån den. Man för ett slags argumentation gentemot en osynlig motdebattör, antagligen den förhärskande föreställningen om att och svenskarna, definierade i termer av etnisk tillhö- righet, står för rasism och främlingsfientlighet: Jag hatar ju inte hela bara för att jag tror att det är rasister som anlagt branden. Om det är en svensk som är skyldig behöver man ju inte hata alla svenskar för det. Invandrarna skrev ju också skyltar där det stod sextio döda, det är na- zisternas fel. Vi ska slå sönder, vi ska hämnas, eller någonting sådant. Skyltarna fanns överallt, framför allt på stället [brandplatsen]. Men det var inte mot svenskarna, bara mot rasisterna – att vi skulle hämnas. Det konfliktfyllda förhållande, som minoritetsgemenskapen upple- ver i detta sammanhang gentemot den nationella omgivningen, kommer också till uttryck i form av misstro gentemot svenska myndigheter. Man menar exempelvis att polisen försökt dölja brandens orsaker. Denna tolkning bygger med stor sannolikhet på rädslan för att vara utsatt för någon typ av maktövergrepp (Nohrstedt och 1993) där de ansvariga myndigheterna, i egenskap av svenska sådana, vill tona ned det rasistiska hotet: Andra länder ville hjälpa dem med utredningen. De tackade nej. Jag förstår inte varför. Det känns som om det är något de döljer. Det verkar som om det är så mycket polisen döljer fortfarande. T.ex. det där med EU:s styrka som skulle försöka forska och ta reda på or- saken. Det blev helt tyst om det. Även i Kosovofallet avvisas den nationella identitetspositionen av flera grupper. Framför allt är det den serbiska gruppen, som upple- ver en konfliktfylld relation gentemot den nationella omgivningen. I citatet nedan inkluderar man inte sig själv i den nationella gemen- skapen, som omnämns i termer av de och ni: // Folk här i är okunniga om kriget. Ni har ingen uppfattning om kriget. Ni var inte i heller. Det är därför man har så mycket nazism här, eftersom de inte vet vad det betyder att vara rädd. Inte heller gruppen med afrikansk bakgrund, som intervjuades i Kosovofallet, identifierar sig i detta sammanhang med den natio- nella gemenskapen. Detta blir tydligt genom konstruktioner i tredje person som svenskarna i citatet nedan. Här får de natio- nella medierna, vilka gruppen hårt kritiserar, representera den na- gemenskapen: // Svenskarnas sätt att göra reportage om tredje världen – jag vill inte säga bara . // Det [tredje världen], är nästan som något man kan ha lite avstånd till men tycka om, älska, men ha avstånd till. Man tycker om dem, det är synd om dem, de går barfota, de har inte att äta – men måste vi ha lite avstånd till dem, så att de är glada och nöjda med det här. Det är den afrikanska identitetspositionen, vi, som här aktualise- ras, vilket indikerar att man inte enbart upplever ett utanförskap i den nationella omgivningen utan även i förhållande till den euro- peiska, ni: Vi i har /ohörbart/, vi har ingen militär styrka, men viljan finns – det skulle aldrig hända något sådant. I har ni mer pengar, ni har allt, men ni gör ingenting. I fallen och Göteborgsbranden baseras de sub- nationellt förtätade minoritetsgemenskaperna på icke-svenskt ur- I det förra fallet handlade det i första hand om mobilisering inom den etniska gemenskapen, medan minoritetsgemenskapen i det senare byggde på identifikation med gruppen invandrare. I fal- let Göteborgskravallerna är dock inte det subnationella identitets- skapandet i första hand relaterat till ursprung. Istället är det grup- pen aktivister, som känner sig exkluderade från och orättvist bedömda av den omgivande nationella gemenskapen: // Nästan alla jag har pratat med, speciellt just efter mötet, de hade helt andra åsikter än vad jag har. Jag har fått höra allt möj- ligt från att vaddå? Polisen skulle ju ha tagit i hårdare. De kunde lika gärna ha skjutit ner flera stycken, så hade de minsann fått bukt med det problemet. Att så fort någon slåss, så är det det som är problemet. De förstår inte varför de slåss och de har inte brytt sig om att sätta sig in i några sakfrågor heller. // De har alltså blivit så påverkade av mediabilden och hela den här strukturen //. Ja, i de diskussionerna så har man ju kunnat uttyda ganska väl hur stor betydelse, vad som stått i tidningarna, hur stor bety- delse det har fått för opinionsbildningen. Jag har pratat med jämnåriga vänner som ändå inte är födda i farstun, och de har verkligen inte trott på mig när jag berättat vad som hänt. Nej, det stod så här i och Det stod så här i och Men DN skrev ju så här, Så där kan det inte ha gått till, Jo, men det var så att jag var där och såg det själv. Nej, det var väldig skepsis. Man ansluter sig inte till det försvar av den nationella gemenska- pen, vilket respondenterna som enbart tagit del av händelserna via medierna bygger upp sitt meningsskapande kring. Det är aktivis- terna man identifierar sig med och det är deras perspektiv som an- vänds i skapandet av identitet och betydelse i sammanhanget; i citatet nedan den 19-åring som skottskadades, då polisen i tumultet öppnade eld: Och just den kvällen då kände alla /19-åringen/. Alla kunde ha varit /19-åringen/. Alla kunde ha varit /19-åringen/ oavsett om man kastat sten eller inte. Alla kunde ha varit den killen som fick ett skott i benet. Alla kunde ha varit de som sprang i folk- massan som polisen sköt emot. Det var ju civilpersoner och vanliga göteborgare. Det var fotografer. Det var vem som helst i den där folkmassan som sprang. Det kunde ha varit vem som helst i som var i . Det fanns inget sikte, inget mål med det. Vem som helst. Inte heller den intervjuade gruppen med somalisk bakgrund skapar mening kring kravallerna och utifrån de nationella (svenska) perspektiven. Avsaknaden av nationell (svensk) identifi- kation innebär, att tolkningen av situationen skiljer sig från övriga åskådares. Det är den somaliska och afrikanska identiteten som aktualiseras, och dessa gemenskaper som inkluderas i vi-kon- struktionen, vilken i sin tur kontrasteras mot dom, européerna och svenskarna: -Ja, jag tror att det berör oss, inte bara här i utan i mitt gamla land, . Tyvärr är vi beroende av de stora ländernas makt och deras hand att hjälpa oss. När de försöker bygga upp muren och isolera den andra delen av världen känns det väldigt hårt // Även om svenskarna tänker och tycker olika [än EU] så kommer de att vara tvungna att hänga med. -// Om vi pratar om till exempel, så kan vi ju aldrig bli oberoende för de här européerna ser ju till att vi ska vara bero- ende av dem . Ordvalet svenskarna i citatet nedan indikerar återigen ett avstånds- tagande ifrån den nationella omgivning i vilken man geografiskt befinner sig.