sou · GUB342 · 2007-01-01 00:00:00 — Det understryks att alla måste känna sig välkomna i salongen. Ingen – man – ska känna sig hindrad av att han tillhör fel kön i sammanhanget. Felen söks istället hos teatern som inte lyckats göra sig tillräckligt attraktiv för att tilltala männen. Teater är bra för människor och det skulle således, för männens eget bästa, vara önskvärt att de kom till den arena där livsfrågorna diskuteras. , försäljningschef på exemplifierar med hur en pjäs som Betongsocker och förortsmys, som berör temat skilsmässa skulle kunna fungera som diskussionsunderlag för en hel familj. Kommunism i kulturpolitiken? En teater skiljer sig från de övriga i frågan om männen och publik- arbetet. marknadschef har inte betraktat det som någon prioriterad fråga att försöka höja andelen män i salongen. Resonemanget ligger i linje med hans generella syn på publikarbetet: Vi på kan inte styra vilken publik vi ska ha. Många tror att har makt över publiken. Det skulle vara en kommunistisk planekonomi. Vi presenterar vårt program, sedan väl- jer folk utifrån vår repertoar att gå och titta på olika saker. utfärdar Utbildnings- och en rad dokument om inriktningen för de olika kulturinstitutionernas verksamhet. En generell grund för uppdragen är den statliga kul- turpolitikens mål, däribland jämlikhetsmålet, idén om att verka för att alla får möjlighet till delaktighet i kulturlivet och till kultur- Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter upplevelser samt till eget skapande. I det senaste uppdraget stad- gas bland annat att ett av målen för publikarbetet på ska vara att publik i högre grad ska återspegla befolk- ningens sammansättning vad gäller bland annat kön, klass och kulturell bakgrund. tycker att vissa av kraven i upp- draget tyder på fördomar om publik, han ifrågasätter vad återspegla i högre grad egentligen betyder. Han konstaterar att publik redan motsvarar befolkningens sammansätt- ning när det gäller andelen besökare med utländsk bakgrund. En av fem Dramaten-besökare är född utomlands eller har någon förälder som är född utomlands: Vad menar man med att bredda publiken? Vad är målet? När är det tillräckligt bra? vill definitivt inte se att Utbildnings- och Kultur- departementet mer tydligt kvantifierar målen för publikarbetet, när det gäller till exempel krav på breddad publik i fråga om utländsk bakgrund, klass eller för den delen – kön. poängterar dock att sådana mål används i eget publikarbete. gick Kulturelitpriset till chef för hans konsekvent genomförda bortväljande av alla främmande element, såsom kvinnor, utomeuropéer och under- klass i sitt konstnärskap. gick priset till hans chefskollega vid , med en liknande motivering. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Figur 8.8 Plurals Kulturelitpris 2005 Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Figur 8.9 Dramatenchefens svar tackar nej till kulturelitpris Pri- sets motivering var "För hans konsekvent genomförda bortväljande av alla främ- mande element, såsom kvinnor, utom-européer och underklass i sitt konst- närskap." tackade dock nej till priset, som han med hänvisning till sitt förlängda förordnande på bjöd in Plural att återkomma med priset om han ej lyckas genomföra ytterligare förändringar på inom områdena mångfald, jämställdhet och utomeuropeisk dramatik. "För dem som känner mig och min inställning i mångfalds- och jämställdhets- frågor framstår det som ett stort skämt att just jag tilldelas detta pris. Om man frågade människor som känner till fakta, vare sig dessa är kollegor, medarbetare på teatern, invandrarföreningar i eller överhuvudtaget männi- skor som likt jag utför ett målmedvetet arbete för att utjämna skevheterna och orättvisorna, skulle en helt annan bild träda fram. Jag har efter åratal i kommittéer och paneldebatter kommit fram till slutsatsen att det är nödvändigt med mindre snack och mer verkstad. Som chef för har jag också drivit jämställdhets och mångfaldsfrågor och vi börjar se tydliga resultat. Jag ska inte rabbla insatser, men kan exempelvis nämna att 10 av de 15 produktioner som haft premiär under spelåret har regisse- rats av kvinnor. Ett annat exempel på mångfaldens område är att vi sätter i gång ett stort projekt som både går ut på att stärka insikterna för alla medarbetare samt att göra tillgängligt för nya publikgrupper. Projektet ska genomsyra hela teatern och kommer att utmynna i en föreställning av en utomeuropeisk dramati- ker . Det här är bara två exempel som gör att både tidpunkten för prisutdel- ningen och prismottagaren är illa valda. Jag skulle kunna ta emot priset som ett till intet förpliktigande skämt. När jag avböjer är det för att jag personligen menar att både mångfalden och jämställdhe- ten är allt för allvarliga frågor att bara skämta om. Priset skulle i mina händer kän- nas lika malplacerat som ett bragdguld, som ett i kemi, eller som en utnämning till "årets norrlänning." Källa: Kungliga Dramatiska Teatern Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Figur 8.10 Plurals Kulturelitpris 2006 Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Figur 8.11 Operachefens svar Operans VD och teaterchef gjorde följande kommentar i pressen: Jag har kvar av mitt förtroende och vill att de kommer tillbaka och ser vad som har hänt då. vill jag inte avfärda den grundläggande kritiken. Vi har dålig balans mellan manligt och kvinnligt. Priset delas ut av Plural, ett nätverk för unga scenkonstarrangörer i . Plural har efter lanseringen av priset uppvaktat kulturminister med ett förslag att dels precisera uppdragen till de stora kulturinstitutionerna, dels skapa ett system för återrapportering med preciserade målformuleringar som ska skapa tydligare incitament till förändring. är uppdragen mycket löst hållna och konsekvenserna för en institution som inte lever upp till målen är i princip obefintliga. från Plural vill att regleringsbreven ska kompletteras med någon form av handbok, man borde erbjuda de här institutionerna hjälp: Vad är kvalitet? Kvalitet kanske är mångfald? Det behövs klara defini- tioner av vad som menas med kvalitet annars gör folk sin egen tolk- ning och då blir det samma tråkiga vita teater. Den mest laddade punkten i Plurals förslag handlar om konsekven- serna. Vad händer om en institution misslyckas med att leva upp till målen om exempelvis en breddad publik: Ge pengarna till någon som klarar av att leva upp till målen. Många pratar om den konstnärliga friheten, men det handlar ändå om skattepengar. De som tar del av det statligt stödda kulturutbudet är långt ifrån någon återspegling av befolkningen. Drygt efter formule- ringen av jämlikhetsmålet kulturproposition har inga dramatiska förändringar skett i fråga om publikens sammansätt- ning88, även om demokratiska gläntor öppnat för en breddning av publiken till exempel under frigruppsrörelsens teaterrevolt på 1970- 88 , och publiken, förstudie av revisorer, beställd av , 2001/2002:10. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter På många av landets institutionsteatrar finns en stor medvetenhet om nödvändigheten i att göra den gemensamt finan- sierade konsten tillgänglig för fler människor utanför en smal demografisk tårtbit av högutbildade vita. Retoriken om att bredda publiken är inte minst närvarande inför . Jag har aldrig sett så många institutionschefer på tårna – de kan citera kulturministern ordagrant, konstaterar , chef för som valt att betrakta frågan om den nya publiken som en fråga om vem som arrangerar. När presente- rar musik ur till exempel latin-, afro-, eller flamencogenrerna ser man till att samarbeta med arrangörer som har de rätta kontakterna och den rätta trovärdigheten i de aktuella målgrupperna. Göra med folk istället för att göra för folk, sammanfattar , en teaterchef som gått från ord till handling. Nå en ny publik, är kodorden som ekar från allt fler ställen i Kultursverige . Men jag vill mena att retoriken kring att bredda publiken, måste grundas i någonting djupare än procentsiffror eller politiskt korrekta mantran om den ska bli trovärdig istället för pliktskyldig. Räkna huvuden eller maktperspektiv? Varför ska scenkonsten locka fler män? Det automatiska svaret, för att bredda publiken, tycks överföras direkt från den aktuella diskussionen om Mångkulturåret. Men är det verkligen precis samma fråga? Till att börja med är det återigen viktigt att konstatera att målet – fler män i publiken – kommer uppifrån. I regeringens handlings- plan för jämställdhetspolitiken , står det att läsa under avsnittet om kulturpolitik: Syftet är att utjämna skillnaderna i kulturaktivitet mellan olika grupper i samhället, exempelvis skillnaderna mellan kvinnor och män. består traditionella sociala mönster i kulturaktiviteterna i vilka kvinnor är mer aktiva än män ...90. Utbildnings- och kulturminister förtydligar denna målsättning i en intervju i : 89Forser, på teatern. Om det mätbara och kulturpolitikens dilemma, Demokratins estetik, forskarvolym IV, SOU 1999:129, s. 24. 90Jämt och ständigt – Regeringens jämställdhetspolitik med handlingsplan för mandatperioden. 2002/03:140. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter // maktskiktet inom kulturinstitutionerna är nästan lika manligt dominerat som börslistans medan publiken är extremt kvinnodomine- rad. Det råder alltså en dubbel obalans i genushänseende, som båda behöver angripas. Det är inte mycket vunnet om vi ersätter manliga chefer med kvinnliga och kör en repertoar som i ännu högre grad får en manlig publik att välja bort teatern91. Vilken maktanalys ligger egentligen bakom detta kulturpolitiska mål? Vari grundas idén om att en scenkonst med fler män i publi- ken automatiskt skulle vara mer jämställd? Inte på någon djupare förståelse av de maktmekanismer som skapar strukturell över- och underordning i samhället, vill jag hävda. Här finns en inkonsekvens i regeringens hållning. I den jämställdhetspolitiska propositionen Delad makt delat ansvar, som fortfarande ligger till grund för regeringens jämställdhetspolitik, beskrivs strategin för politiken så här: Mot bakgrund av bl.a. den moderna forskningen på området bör jämställdhetspolitiken framöver i ökad utsträckning inriktas på att förändra de strukturer i samhället som bidrar till eller förstärker det ojämna maktförhållandet mellan könen.92 Det finns alltså i regeringens politik på området ambitionen att använda ett jämställdhetsbegrepp som rymmer en maktdimension. I inledningen till regeringens handlingsplan för jämställdhet, lik- som i Delad makt delat ansvar, refereras till historieprofessorn , som beskrivit denna maktdimension som en del i det hon kallar genussystemet. Enligt denna teori råder i vårt samhälle en maktordning där män som grupp är strukturellt överordnade kvinnor som grupp. fungerar utifrån de båda principerna dikotomi, isärhållande, och hierarki, där mannen och manligheten värderas högst. Det hierarkiska genussystem som genomsyrar vårt samhälle manifesterar sig på olika sätt också i teatersalongen. Om vi betrak- tar publiken och publikarbetet utifrån ett genusperspektiv kan vi se hur såväl dikotomin mellan två genus som hierarkin reproduceras. I en av mina intervjuer talades till exempel om att män antas välja bort känslomässiga djupsinnigheter, och föredra sceniska skild- ringar av manligt kodade miljöer som till exempel finansbranschen. Dikotomin mellan kvinnligt och manligt genus reproduceras. Tea- tersalongen är kvinnligt kodad, där står det sociala mötet och 91Grahn-Hinnfors, pekpinnar för Paggan, . 92Proposition 1993/94:147 Delad makt delat ansvar s. 22. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter reflektion kring känslolivet i centrum. Bakom förhoppningen om att scenkonsten ska vara något mer än bara för kvinnor ryms också en dold hierarki. Om scenkonstsalongen är bärare av kvinn- liga koder, innebär detta i vårt samhälle ett ok. Det kvinnliga är det med lägre status. Kulturtanten står inte särskilt högt i kurs. I regeringens handlingsplan om jämställdhetspolitik konstateras också att: Jämn representation mellan kvinnor och män är fortfarande viktigt, men vi måste även rikta in oss på maktfrågor. Utmaningen i jämställd- hetsarbetet framöver måste således vara att förändra kvinnors och mäns kvalitativa rättigheter och möjligheter. Strävan efter jämställdhet inbegriper alltså en strävan efter mäns och kvinnors lika möjligheter till deltagande i samhälleliga aktivi- teter. Det som avgör en människas möjligheter är en fråga om makt. Den viktiga frågan blir: Ingår det i mannens möjlighetsrymd att välja – och att välja bort teatern? Frågan är alltså om teatern har exkluderat männen eller om männen har valt bort teatern. Vi måste här komma ihåg att gruppen män, liksom gruppen kvinnor är en heterogen skara, ifråga om till exem- pel klass, etnicitet och sexualitet. Om kulturpolitikens syn på publiken skulle präglas av åtminstone den grundläggande förståel- sen av hur kulturell över- och underordning fungerar skulle målen för publikarbetet se annorlunda ut. Till att börja med: jämställdhet handlar om mer än att räkna huvuden. Det kulturpolitiska jämlik- hetsmålet, handlar om allas möjlighet till delaktighet i kulturlivet. Utifrån detta mål, kan man lyfta jämställdhetsanalysen till en högre nivå: genussystemet är inte den enda maktordning som skär genom samhällen och individer. Att dela in teaterpubliken i de monolitiska kategorierna män och kvinnor, är helt enkelt inte nog om vi verkli- gen vill förstå hur maktens mekanismer, inkluderar och exkluderar. Det är dags att inkludera också andra perspektiv som utmanar och fördjupar den hegemoniska jämställdhetsdiskursen. Queer- perspektivet som tillför en maktanalys med utgångspunkt i katego- rin sexualitet, skulle kunna vara ett sådant. Framför allt behövs ett intersektionellt perspektiv, det vill säga ett sammanfogande av både Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter kön, klass, etnicitet och sexualitet i förståelsen av hur vi positione- ras på det kulturella fältet. När på talar om vikten av att bredda publiken framhåller hon framför allt två föreställningar, komedin inget och Dom, en pjäs med bland andra som tog avstamp i Backabranden på . Hon talar i båda fallen om hur en grupp som inte kan koderna äntligen har hittat till teatern. De teaterovana männen visste inte skillnaden mellan parkett och övre parkett när de ringde in för att beställa biljetter till Allt eller inget. Förortskidsen fyllde salongen utan att hänga in i garderoben. Det myllrades och vältrades under kristallkronor när man satte upp Dom . konstaterar att de lyckade satsningarna var ovanligt attraktiva för gruppen män, eller för gruppen ungdomar från förorten. Men det verkar också som att de aktuella pjäserna i högre utsträckning än den traditionella repertoaren, förmått locka besökare från arbetarklassen. Det otidsenliga klassperspektivet är outtalat när marknadscheferna talar om sin publik. Det står heller inte i centrum av den kulturpolitiska debatten. Kulturutbudet i stort utnyttjas mer av kvinnor än av män, men skillnaderna är trots allt inte så stora – inte om vi jämför med klasskillnaderna.93 SCB:s kulturvaneundersökningar visar också att det finns vissa skillnader mellan de som officiellt kategoriseras som invandrare – utlands- födda eller minst en förälder utlandsfödd – och övriga svenskar, men att dessa skillnader inte heller är särskilt stora – inte om vi jämför med klasskillnaderna.94 Frågan om ojämlikhet i kulturlivet baserad på klass bör alltså inte glömmas bort när diskussionen handlar om kön och etnicitet. Det är framför allt arbetarmännen som inte går på teater. Om vi preciserar frågan ytterligare: Är det verkligen ett självklart kulturpolitiskt mål att locka fler medel- och överklassmän till scenkonsten? beskriver en teaterrepertoar som får den manliga publiken att välja bort teatern. När männen vänder teatern ryggen kan det knappast bero på ett de inte känner sig representerade, åtminstone inte i egenskap av just män. Det går svårligen att klämma in fler likartat castade dramatiker, regissörer och huvud- rollsinnehavare på de svenska teaterscenerna. Frågan om att bredda publiken måste alltså belysas i ett maktperspektiv för att bli rele- 93Kramers, och publiken, förstudie av revisorer, beställd av , 2001/2002:10. 94Om kulturell mångfald. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter De som formulerade kulturpolitikens jämlikhetsmål talade klokt nog om möjlighet till delaktighet. Att erbjuda fler möjlighet till delaktighet är ett långt mer rimligt mål, än den dåligt under- byggda idén om att rent generellt sträva mot en publik med fler män. Där männen finns där finns makten. operaföreställ- ningar fick kvinnor inte ens uppenbara sig utan manlig eskort95. Före var också talteatern i högre grad än , en umgängesform för överklassens män och kvinnor, en mötesplats dit Byrådirektör . och hans hustru gick tillsammans för att träffa likar. Att teaterpubliken består av en majoritet kvin- nor är alltså ett relativt modernt fenomen. Före var männen i majoritet menar teaterprofessorn vid , en av världens ledande forskare inom receptionsforskningen. på frågar sig om kvinnodominansen på teatern är en statusfråga: Fanns det mer makt i kulturen förr? Fanns det större anledning att engagera sig i teatern och veta vad som sades på scenen? Det finns dock ett scenkonstområde där halva salongen fylls av män – konstmusiken.96 En hypotes är att en tradition som försva- gats inom dansen och teatern fortfarande lever kvar i delar av Musiksverige – kulturens funktion som en umgängesform för överklassen. En aktuell studie97 från av publik på , och i visar exempel- vis en större överrepresentation av högt utbildade och högin- komsttagare på och i än på . I studien redovisas den procentuella skillnaden i andel besökare bland de hushåll som har högst (mer än ) respektive lägst årsinkomst (101 000–). Störst utslag ser vi i operapubliken, mellan de som tjänar mest och de som tjänar minst skiljer det där . Inkomsten gör minst skillnad på 95Intervju, , fil.dr i teatervetenskap vid , . 96En intressant iakttagelse i fråga om klass, visar att ett visst skikt av Dramaten-publiken uppvisar samma jämna könsfördelning. I den högsta inkomstgruppen, bland de som har en årsinkomst som överstiger utgör männen av publiken. (I den inkomstgruppen är männen också överrepresenterade i samhället i stort, varför vi inte bör dra alltför långtgående slutsatser av just denna begränsade enkätundersökning.) 97Antoni, , och 2004, Resultat från Väst- SOM-undersökningen. Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter , här är den procentuella skillnaden mellan de båda inkomstgruppernas storlek istället . De högutbildades andel av publiken uppgår på till , på till och på till . På andra områden inom konstmusiken är männen i förkrossande majoritet både på scenen och i publiken. Den elektroakustiska musiken är ett sådant område. Inom Musik i Syd, med basen i ryms centret Coma, Contemporary Music and Artists. Ett av de självpåtagna uppdragen har varit att ge plats åt unga tjejer på teknikens arena. Tillsammans med organisationen har man arrangerat workshops i studioteknik, digital musikproduktion och komposition. Deltagare från kurserna som startade , är också återkommande besökare på Coma-arrangerade konser- ter. Det finns naturligtvis fler exempel på genusmedvetet publikar- bete som bottnar i en analys av maktrelationerna på scenkonst- området. publikarbete på Unga och brukar ofta framhållas som ett föregångs- exempel. Regissören förklarar att hon arbetar med den tänkta publikens representanter i ett rullande arbete under repetitio- nerna. I de samtal som förs med publiken tilltalas ofta en ung mål- grupp, där unga killar traditionellt sett tar över rummet på tjejernas bekostnad. Här betraktar det som sin uppgift att med hjälp av pedagogiska verktyg ge plats och underlätta för flickorna att uttrycka sina upplevelser av pjäsen. En genusmedveten syn på publikarbetet kan också yttra sig i marknadsföringen. valde att särskilt lyfta fram en satsning på unga kvinn- liga koreografer i sin programtidning. Men den kollektiva kategori- seringen av konstnärerna som kvinnor är inte alltid oproblematisk. Koreograferna själva protesterade mot att behandlas som ett kol- lektiv. Problematiken diskuterades i en intervju i program- tidningen, där koreografen säger: Vi är intressanta koreografer. Ingen skulle ha mage att skriva att det var en satsning på manliga koreografer om vi hade varit män. har låtit analysera delar av sitt marknadsföringsmaterial ur ett genus- perspektiv i en intern studie. Rapporten fäste uppmärksamheten på stereotypa bilder av manligt och kvinnligt och på hur kvinnor Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter oftare avbildas i helfigur, medan män porträtteras i närbild på affi- scherna. Kvinnor som kroppar och män som subjekt. Den röst som talar från scenen eller ur musiken, är i hög utsträckning den vite man- nens röst. Han är koreografen, dramatikern, dirigenten, komposi- tören, musikern, regissören och den geniförklarade skådespelaren. Hon är fortfarande den andre inom scenkonsten. Och ändå – i tea- terpubliken – kvinnor. Den manliga blicken är central i vår västerländska patriarkala kultur. Begreppet the male gaze eta- blerades av den psykoanalytiskt influerade filmteoretikern i artikeln Visual pleasure and narrative cinema (1975) och analysapparaten har utvecklats av en rad teoretiker för att omfatta fler kulturområden. ringar in fenomenet i Ways of seeing: Män agerar medan kvinnor bara finns där. Män tittar på kvinnor. Kvinnor ser hur de själva betraktas av någon annan. Detta definierar inte bara relationen mellan män och kvinnor, utan också kvinnors relationer till sig själva. Kvinnan har ett inre öga med vilket hon betraktar sig själv, detta är den manliga blicken. Hon blir kvinnan som mannen tittar på. Hon förvandlar således sig själv till ett objekt för blicken, till någonting man betraktar.98 Den manliga blicken sveper också över scenen. Teatern är den scenkonst som studerats mest noggrant ur ett genus- perspektiv. Vad innebär den internaliserade manliga blicken för kvinnors upplevelse av konsten? En kvinna i vår kultur tvingas lära sig att identifiera sig med , den manlige huvudpersonen. beskriver processen som att hon som kvinna blivit tvåspråkig. Avsaknaden av representation och bekräftelse blir först ett problem den dag man blir medveten om dessa orättvisor: Många kvinnor lever i en accepterad underordning, de ser teatern som neutral. De är upptagna av andra frågor som pjäsens konflikt eller huruvida skådespeleriet var gott. Jag ser andra koder. 98 Citerad i van Zoonen, (1994) Feminist media studies, : . Utgångspunkten är att både kvinnors och mäns erfarenheter Vad tycker publiken? Teatervetarna famlar när det gäller frågan om representationen och konstupplevelsen. Det existerar inte någon svensk studie som med genusvetenskapens verktyg, gått ut och frågat teaterpubliken om upplevelsen av konsten eller av gestaltningen av män och kvinnor i till exempel teaterns klassiker. Konstnärerna eller publikarbetarna själva då? Nej, man frågar inte publiken, det är inte comme-il-faut. En 1800-talsmässig konstnärsmyt med rötter i romantikens indivi- dualism och genikult är än mycket stark inom teatern99, när- mare efter att gjorde upp verksbegrep- pet inom bildkonsten. efter att postmodernisterna utropat författarens död, är han i allra högsta grad levande – på teater- scenen. Frågan från situationisternas 1968, den om att lösa upp gränserna mellan konstnären och publiken, har fortfarande inte nått fram till scenkonstens välbefästa diskurs kring det mytom- spunna geniet. Enligt denna syn på konstnärskapet, som levt vidare i modernismens aristokratiska stråk, är publiken någonting perifert. Ideologin får också påtagliga konsekvenser i det vardagliga arbetet.