sou · GUB314d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Beträffande kom kommittén till slutsatsen att sedvanerätten omfattade: åtminstone landet norr och väster om en linje, dragen från trakten av Kuusiniemi någon mil söder om mynning i Muonio älv till trakten av Lumivaara och därifrån söderut, följande trakterna öster om , nedåt Torneälv fram mot Anttis, Juohonpieti och byar, vidare till by och söderut mot trakterna av Ängeså och Landsjärvs byar, samt vidare in i socken och fram till kusten i Nederluleå socken samt socknarna söder därom.3 Till grund för denna beskrivning låg dels de undersökningar som före kommitténs tillkomst genomfördes under landshövding ledning (se avsnitt 7.6.4) dels en noggrann samman- ställning av lappkommittés egna och tidigare utredningars uppgifter om vinterbeten (se avsnitt 7.6.5). Den hade gjorts av kommittésekreteraren . Generellt kan man säga att Aastrup 1Norrbottens länsstyrelses landskansli DV: 4 (HLA). 2Lappfogden i norra distrikt : 1 Årsberättelser 1890 – 1920 (HLA). 3Kommittébetänkandet SOU 1923:51 s. 103 f., . Proposition nr 43 1924 s. 27. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker till sedvaneområdet även räknade trakter som historiskt sett besökts, men vid den tid då han skrev inte längre gjorde det. En mapp i kommittéarkivet avser utredning angående lapparnas skogs- fångst. Reviren tillfrågades om de upplevt några skador genom renar. De revir som låg nedanför lappmarksgränsen uppgav att skadorna var små främst därför att de mera sällan hade besök av samer med renar.4 Den karta av som bilagts betänkande är mycket generell och anger att kustområdena från och söderut stundom besöktes av skogssamer från Arvids- jaur (denna uppgift finns däremot inte på den scannade kartan 7.7.6). De källkritiska problemen kring detta behandlas i avsnitt 7.6.5.2. Trots det omfattande material som förelåg i förarbetena avstod lappkommitté av praktiska skäl från att i själva lagen 1928 ange några bestämda gränser för sedvanerätten. lappkommitté, den s.k. (se avsnitt 7.6.6), genomförde en intervjuundersökning för att utröna hur flyttningsvägarna varit och . Protokollen från dessa visar att samebyarna lapp- mark emellanåt utsträckt sina vinterbeten längs kusten, som längst ned till kustsocknen i mellersta Väster- bottens län. I norr hade vissa skogslappbyar fram till omkring 1900 utsträckt sina flyttningar till Kallaxheden och Gäddviksheden utanför . Som särskilt värdefulla beten utpekade kommittén Ljusvattnet, Lövångerhalvön, Bureheden, Falmarksheden, Drängs- marksheden, Stavaträsk, , , , Bondön, Böleheden, Torrberget, Gäddviksheden och Kallaxheden. Dessa betesområden besöktes dock i allmänhet endast under flenår. Normalt hade man sina vinterbeten längre in i landet, oftast ovan- för lappmarksgränsen. Det fanns dock även besökta betes- områden öster om denna i Jörns, och socknar. De få intervjuer som avsåg aktuella förhållanden visar att vinterflytt- ningar ned mot kustområdet (och Klubbfors i närheten av är orter som nämns) fortfarande förekom. Ett problem upp- gavs vara att Svaipa lappby (kanske beroende på inflyttning av Karesuandolappar) utvidgat sina marker mot kustområdet och åsamkat förskjutningar mellan samebyarnas vintermarker. En förändring av flyttningsmönstren hade enligt undersökning- arna ägt rum omkring . 4 1919 arkiv (YK 193, RA) vol. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker började undvika kustområdena söder om . Som ett viktigt skäl angavs, att kustbefolkningen i enligt renbeteslag inte längre fick ha skötesrenar. Därmed förlo- rade den intresset för att ta emot samerna. Kommittén genomförde också omfattande fältundersökningar som ger en bild av hur man uppfattade samernas betesområden. Undersökningarna gällde i första hand sommarbetena, men när det gällde samerna i , och socknar utsträcktes de till de av dessa lappar begagnade vinterbetesområ- dena ned mot kustlandet såväl inom som Norrbot- tens län. Man studerade framför allt tallhedarna och renlavsföre- komsterna. Resan sträckte sig från längs kustlandsvägen (med avstickare in i vissa av kuståarnas dalgångar) via upp till den vidsträckta, för renbetning i hög grad ägnade, Kallaxheden invid . Bland de kustnära hedområden i övrigt besöktes Nattbergen, Korsträsk, Avaträsk, , , , , , Pitholmen i och Klintfors, Drängsmark samt ett flertal värdefulla tallhedar inom , och socknar i , dit lappar från flyttat med sina renar. Vid sammanträden med samerna 1934 och 1935 försökte man fördela vinterbetesmarkerna så att konflikter skulle undgås. Största motsättningarna gällde hur långt söder om teälven skogslappbyarna hade rätt att gå med hänsyn till de anspråk på områdena där som , Rans- och Grans lapp- byar i hade. Utredningen löste detta genom att i sitt betänkande komma med ett förslag i vilket man försökte reglera vinterbetesområdenas fördelning i nord-sydlig riktning. Den har i det här sammanhanget intresse främst genom att den så tydligt utgick från att vinterbetesområdena sträckte sig ut till havet. Den närmare fördelningen redovisas i detaljredovisningen nedan av de berörda lappmarkerna.5 Även karta 1945 låter samebyarnas vinterbeten och flyttningsleder gå ned till och området söder därom. I likhet med Norrbottenskartan 1914 anger den inga vinterbetesom- råden vid kusten norr därom. Överensstämmelsen på denna punkt är faktiskt överraskande stor även när man jämför med de två föl- jande kartorna, renbetesmarksutredningens och 5 SOU 1936: 23 s. 209 f. SOU 2006:14 Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Mer härom dock i detaljredovisningen av de olika lappmarkerna. I de byordningar för länets lappbyar som utfärdade angavs i 1 § lappbyarnas gränser. När det gällde vinterbetes- markerna valde man att avstå från någon precisering. Man nöjde sig med följande standardformulering: I öster sträcker sig lappbyn så långt som lapparna enligt sedvanerätt plägat utsträcka sina flytt- ningar. Försök till preciseringar har gjorts både före och efter 1946, särskilt i länets södra del, men räknar fortfa- rande med att sedvaneområdet sträcker sig ut till havet i hela länet. På grund av gränsfrågornas stora betydelse i det nordliga Norr- botten är betesförhållandena i ovanligt väl under- sökta men också synnerligen komplicerade. 1866 hölls förhör inför landshövdingen med de olika lappstammarna i denna nämligen Köngämä, Lainiovuoma, Rommavuoma, Rau- tasvuoma, Kaalasvuoma samt Talma.6 De uppgifter som lämnas där överensstämmer vad gäller den ungefärliga yttre gränsen med de uppgifter lappkommitté senare lämnade. Könkämästam- men, som man skrev i protokollen 1866, brukade tåga mellan Rosto- eller Lainio älv i väster och Muonio älv i öster ända till trakterna av Kärendöjärvi och Parkajoki byar och hemman i socken. Lainiovuomastammen följde Rosto eller Lainio älv förbi Soppero by i neråt byarna Laionio i sistnämnda socken samt Oksajärvi, och Kärendöjärvi i socken. Rom- mavuomastammen och Suontavaarastammen(som båda senare uppgick i Könkämä) stannade som längst ner i trakten av jokki i socken. Kaalasvuomastammen brukade komma till Vit- tangi kyrkby och i senare hälften av januari till trakten av Parakka- vaara by och masugn i södra delen av denna försam- ling. Rautusvuomastammen stannade till dels vid i Juk- kasjärvi och gick dels vidare till trakten av . Talmastam- men tågade förbi Soppero by vid Lainio älv ned till trakterna vid Kuosku och Kurkio byar eller till nordligaste delen av angränsande 6 länsstyrelses landskanslis arkiv EXXII: 1 (HLA). Redovisade även i 1909 s. 92 ff. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Saarivuomastammen tågade förbi Soppero by till trakten av Lainio by. Nästa mer preciserade uppgifter återfinns i arbete 1873. Enligt honom fanns det 1870 i Enontekis () socken följande lappbyar: Köngemä eller Rosto, Lainiovuoma, Romma- vuoma och Suontavaara. Byarna vandrade söderut, som längst ner till Lainio, Oksajärvi, Kangas, Kärendöjärvi och Parka- joki i socken. Enligt lappkommittés betänkande 1883 sträckte sig (Enontekis) lappbyars (Könkämä, Lainiovuoma, Rom- mavuoma, Suonttavaara) vinterbetesland som längst ett stycke söder om lappmarksgränsen ned till områdena kring Parkajoki – Kärendöjärvi – Oksajärvi – byar i och socknar. Vinterbetena nedanför lappmarksgränsen mötte motstånd från bönderna i de båda socknarna. Utan att klart uttala sig om hur långt söderut sedvanerätten sträckte sig menade kommittén att beten på de angivna områdena nedanför lappmarksgränsen var nöd- vändiga på grund av betesbrist längre upp, bl.a. som en följd av gränsstängningen mot 1852. Samebyarna socken (Kaalasvuoma, Rautasvuoma, Sarivuoma, ) höll sig enligt utredningen så gott som alltid ovanför lappmarksgränsen inom och socknar och kom sällan utanför lappmarksgränsen in i socken. Trots detta förekom stora motsättningar med den bofasta befolkningen. Såväl i som i socken fanns ett smärre antal skogssamer som tillsammans hade 1 100 renar. Till stor del ägdes de av bönder nedanför lappmarksgränsen, men de vinterbetades ovanför lappmarksgränsen. Fjällsamerna klagade över att skogssa- merna skadade renlaven genom bete på somrarna och ansåg att de skulle tvingas att delta i flyttningarna till fjällen. Utöver de nämnda skogssamerna fanns en mer otydligt definie- rad grupp som verkar ha varit en blandning av samer och bofasta i ömsesidig samverkan för att trygga tillgången på renar för sitt jordbruk och skogsbruk.7 Det fanns samer som bo inom kust- landssocknarna, i närheten af lappmarksgränsen och förnäm- ligast skötande egna renar, föra dem på bete dels inom dels inom kustlandet. Därutöver fanns samer hvilka, skötande renar åt bönder inom kustsocknarna, äfven der föra dem på bete och sällan eller aldrig komma med dem inom lappmarkerna. 7 Bihang till protokoll 1886 2 saml. 2 avd. avd. 1 bd s. 42. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker och socknar fanns således 4 900 renar huvud- sakligen tillhörande bofasta. I socken fanns upp- skattningsvis 2 450 renar som huvudsakligen tillhörde skogssamer som blivit nybyggare. Inom , , Neder- och Nederkalix socknar räknade man med sammanlagt 1 100 renar som enligt betänkandet tillhörde hemmansägare men sköttes av samer. I , och Nederluleå socknar uppgavs antalet renar hos bofasta skogslappar till 2 500, 500 resp. 3 900. Sammantaget fanns det sålunda i nedanför lapp- marksgränsen drygt 15 000 renar dvs. fler än vad det fanns i hela socken . Enligt betänkandet hade inflytt- ningen av samer till kustlandet tilltagit och renantalet ökats. Rös- ter, synnerligast från , och socknar, der de allmänna skogarne äro få, höjas mot den sed, som börjat inrota sig, att hålla renar året om å trakter, som nästan ute- slutande tillhöra enskilde, och detta utan att någon betesafgift af egarne erläggas. Tiden var, enligt dessa hemmansägares uppfatt- ning, inne då de måste, åtminstone , lämna trakterna i närheten av kusten. kommitté höll sammanträde i Gäl- livare med lappallmogen i Enontekis, , och Jokk- mokks socknar. Ombud för kommunalstämmorna i , , Nederkalix, Enontekis, och socknar deltog också. Kommittén hade 18 punkter som skulle behandlas. Punkt 2 gällde flyttningarna och formuleringen var föl- jande: Sedan upplyst blifvit, att Enontekis fjellappar flytta in i Muonionalusta, och socknar, samt Juckasjärvi fjellappar till de två sistnämnda socknarna, men i öfrigt samtliga till och lappmarker hörande lappar äfven i allmänhet stanna inom , förklarades all- mänt, att den flyttning nedom lappmarksgränsen, som af ett mindre antal lappar, tillhörande dessa lappmarker, företogs, var för dem erforderlig och icke kunde inskränkas. Samma uppgifter om vinterbetesområdena lämnades i kommitténs sammanställning av lapparnas flyttningar dock med tillägget att fjällapparnas förhål- lande till de bofasta i ovannämnda socknar var ytterst spänt. Samerna i socken gick som längst ned till Kuoksu och Kurkio byar i socken samt i nordvest-sydost till halfvägs mellan Lainio och Tornio till Kalasätno med vesterut lig- gande sjöar (Pajtas- och Kalasjärvi) och Schangeli. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Lappfogdens årsberättelser finns bevarade för åren 1890–1908 samt 1919. De lämnar relativt fåtaliga upplysningar om betesområ- dena. Det är uppenbart att konkurrensen om markerna var bety- dande. Osäkerheten om var gränsen för sedvanerätten gick var också stor. Enligt årsberättelsen 1907–1908 hade det ifrågasatts om inte samerna i länets övre lappmarker förr hade utsträckt sina flytt- ningar ned till kusttrakterna. mottogs samerna däremot, när de på grund av flen tvingades föra dem över socken- och lapp- marksgränsen till och , med största ovilja och mark uppläts endast mot dryga ersättningar. Fick bönderna inte sådana trakasserades samerna på alla sätt bl.a. genom kåtornas nedrivande.8 När det gäller skogssamerna i är uppgifterna diffusa. Det klagas mycket över att skogsrenarna genom tramp förstörde vinterbetet för fjällsamerna. Uppgifterna om vilka skogssamer det var frågan om och var de höll till är mycket oklara. blev föremål för ett intensivt utredande , främst på grund av de problem de norska och finska gränsstängningarna åstadkom. Som nämnts tidigare intervjuade lappkommitté 172 samer i och norra sjärvi. Intervjuerna bearbetades till en karta som torde få betraktas som den mest genomarbetade som finns över områdets vinterbe- tesområden. Med hänvisning till de gjorda undersökningarna utfär- dade i 1913 en länskungörelse. Enligt den hava lapparna sedvanerätt att med sina renar uppehålla sig även inom med , åtminstone å de områden, som ligga ovanför en linje dragen från Parkajoki by till Kärendöjärvi, därifrån till , vidare till och vidare följande landsvägen till socken- gränsen mot Tärendö.9 Kungörelsens gränsbeskrivning överens- stämmer nära men inte fullständigt med karta. Den sist- nämnda redovisar hela området till nedre gränsen för kända flytt- ningar. Trots länskungörelsen tycks problemen med sedvanegränsen ha bestått. Lappfogden i norra distrikt berättar i sin års- berättelse 1919 om de svårigheter som kunde uppstå. På grund av svåra betesförhållanden hade fjällsamerna detta år tvingats flytta in i Muonionalusta, och församlingar men där 8Årsberättelser från lappfogden i 1890, 1891, 1893, 1895-1902, 1904-1908 ingår i Renbetesdelegationens arkiv (YK 1766, RA) vol. 9Norrbottens läns kungörelser 1913, serie A, Landskansliet, nr 104. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker mottagits med motvilja och fått betala dryga ersättningar till de bofasta.10 Samma uppgift lämnades av landsfiskalen Ström vid lappkommittés sammanträde med allmogen i socken. Han hade rest runt i en rad orter norr om den demarkationslinje som utstakat och där funnit att befolkningen överallt tagit betalt av fjällapparna, i allmänhet 50–. Befolkningen hade enligt hans mening väl reda på lagens innehåll men brydde sig inte om att efterkomma den.11 De intervjuer som genomfördes i av Montell, , m.fl. 1913 (och delvis 1914) omfattade inte , troligen beroende på de grundliga utredningar som 1907 och lappkommittéer redan gjort. Den karta över nuvarande landfördelningen som , och utarbetade (i samband med den s.k. Sigtunautred- ningen se karta 7.7.5) är egendomlig när det gäller lapp- marks fjällsamer. Den överensstämmer inte med lappkommitténs karta 1909 utan hävdar att fjällsamerna inte gick nedanför lapp- marksgränsen. Hela – bortsett från några egendomliga omarkerade områden – var enligt deras karta betesmarker för skogssamer. karta 1919 överensstämmer däremot i huvudsak med den som lappkommitté upprättade. lappkommitté ägnade skogssamerna stort intresse och påvisade att de betade sina renar (inklusive skötesrenarna) i Torne- dalen ända ut till kusten (inklusive öarna) från Rånefjärden i väster till älv och finska gränsen i öster. På grundval av dessa och andra uppgifter har i med stöd av renbeteslagen 1928 fastställt koncessionsområden för koncessions- samebyarna. redogör i sin bok i Sve- rige utförligt för de olika koncessionsområdenas omfattning så som de såg ut . Den nuvarande omfattningen framgår av Plan- verkets karta 1978 (karta 7.7.11). Gör man en jämförelse med äldre kartor finner man överras- kande nog att gränsen mellan koncessionsrenskötseln och fjäll- renskötseln karta ganska nära överensstämmer med m.fl. karta 1912. I sin reglering av koncessionsområ- dena har dock i möjligaste mån försökt ta hänsyn till fjällsamernas gamla sedvanerättsanspråk genom att inrätta särskilda enklaver för dem inom några koncessionsområdens ram. 10Civildepartementets arkiv vol FVb:1 (RA). lappkommittés arkiv (YK 193, RA) vol 1. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Enligt mycket grundliga En gammal Norrbot- tensbygd. Anteckningar till sockens historia12 hade renhjordar flyttat ned till kusten tiderna igenom då nya vägar, järnvägens tillkomst och lanthandelns utveckling tvingade flyttningarna att upphöra. Belägget för kustflyttningar i äldre tid har han främst funnit i kyrkböckerna. Husförhörsläng- derna visar att det i socknen fanns bofasta samer – hela 1820. Det bör emellertid då beaktas att socknen sträckte sig ända upp mot och innefattade Överluleå socken som bildades . Ett problem med framställning är att den till största delen handlar om bofasta eller tiggande samer. Det är lite svårt att få grepp om vilka de nomadiserande samerna var. Att samer från Lule under svåra år sökte sig ned till kustom- rådena är dock klart. Av visitationsprotokoll från fram- går att de under den förödande betesvintern 1756, då två tredjedelar av renstammen gick under, i stora skaror flydde ner till , de flesta som tiggare men antagligen också en del med de renar de kunde rädda. Det verkar emellertid också ha skett mera normala år. I en beskrivning över som vice pastor i och insände till Direktio- nen över ecklesiastikverk 1740 omnämns att lapparna vandra av och an vinter som sommar inom ett område från landsbygd till gränsen mot , en sträcka på 36 mil.13 Spridda andra uppgifter från äldre tid finns. noterade på sin resa genom 1758 att gästgivaren i Persö norr om klagade över att samerna pläga fara hit neder i bethe.14 Det fanns gott om renmossa i trakten meddelade han, men den var viktig för bönderna som reservfoder när höskörden var dålig. Enligt gästgivaren förminskades tillgången på mossa betydligt av renarnas framfart. fanns det i socken hela 1 285 samer fördelade på 92 familjer i Norrkaitums och Sörkaitums 12Albert , En gammal Norrbottensbygd: Anteckningar till sockens historia 1-2 (1928; nyutgiven –1970). 13Jokkmokks kyrkoarkiv NI:1 (HLA) Utgivna av i i . Ämbetsberättelser, visitationsprotokoll och andra berättelser med anknytning till skolmästaren och kyrkoherden (utg. Av ). Brevet från Modeen ingår i Direktionen över ecklesiastikverk. Kungliga brev 1680-1742 s. 909 ff. 14Abraham , öfwer en resa genom 1758. Med efterskrift och register av och (1978) s. 127. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Vinterbeten omnämns inte, vilket kanske kan tydas som att samerna i socken inte nyttjade några vinterbeten nedanför lappmarksgränsen. I socken fanns enligt 647 samer. Tuor- pen och Sirkasluokte var fjällappbyar medan de två andra sameby- arna i socknen, och Sjokkjokk, utgjordes av skogslap- par. uppger att fjällapparna höll sig inom socken och skogslapparna höll sig på sina gamla skat- teland. Enligt upplysningar rörande den lappska befolkningen uti Lule , erhållne vid med denna befolkning hållne sammanträ- den uti den 6–fanns i socknen lappbyarna med 17 240 renar, varav 2 500 var skötesrenar. Dessutom fanns 3 000 skogsrenar omkring Nortikon, Puorno, Rikto och 500 på övriga ställen. Enligt proto- kollet slog sig de båda fjällappbyarna ned i närheten av och deras flyttningar sträckte sig inte söder om detta ställe såvida ej någon naturföreteelse tvingar dem att längre ned mot kusten söka bete åt sina hjordar.15 Enligt motsvarande protokoll hållet med lappbyarna mokks socken den 15–fanns i denna socken fjällappbyarna Sirkas (Sirkasluokte), Tuorpen (Tuorpenjaur) och skogslappbyarna med omkring 21 000 renar. Därutöver fanns skogsrenar i Jukkil, Kojkull, Slakka, Avoka, Ajmolusbbal, Mörtberg och Piatis som tillsammans hade omkring 7 400 renar. De geografiska uppgifterna är diffusa, men det verkar inte som om någon lappby i socken under normala förhållanden sträckte sina flyttningar nedom lappmarksgränsen. Stundom, sägs det dock, sträckte lappby sina tåg ända ned mot Hvitberget på gränsen mot nedre Landet. socken omfattade enligt betänkandet 1883 endast två lappbyar (Norrkaitum och Sörkaitum). Deras renar betade vinter- tid endast undantagsvis öster om . I socknen fanns också skogslappar. De betade öster om men enligt uppgift inte nedanför lappmarksgränsen. Motsättning- arna till de bofasta ansågs vara små i denna socken. I samma kommittébetänkande uppges att lapparna i socken aldrig förde sina renhjordar på bete i kustlandet. Sirkas vinterbetesområden låg på de hedar som ligger längs Stora 15 länsstyrelses landskanslis arkiv EXXII:1 (HLA). Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Tuorpenrenarna betade sällan östligare än Jockmocks kyrkoplats. lappby bestod av skogslappar och Sjokksjokks lappby av både fjällappar och skogslappar. Enligt ett protokoll från möte med lappfogden i uppgavs dock att Sirkaslapparna efter gammal sedvana flytta inom Ede- fors.16 Man kan notera att uppgifterna är ganska svepande. Upp- gifter längre fram i detta avsnitt tyder på att jokkmokkssamer även i äldre tid vid behov flyttade ner till kustlandet. Enligt den sammanställning som kommitté gjorde flyt- tade fjällapparna i socken (Norr- och Sörkaitum) inte utom . Beträffande skogslapparna lämnas inga uppgif- ter. När det gällde socken (Sjokkjokk eller Vuollesita skogs- och fjällsamer, Sirkasluokta, Tuorpenjaure, skogs- och fjällappar) noterade kommittén att de inte flyttade utanför . I protokoll från sammanträde som kommitté höll i Gäl- livare med samer och bofasta anges att det i socken fanns mellan 9 000 och 11 000 skogsrenar. De hade inga bestämda renbetesland utan vistades i hela nedre delen av socknen. I socken fanns 3 000 skogsrenar varav 500 tillhörde en lapp och återstoden bofasta renägare. Enligt kommit- téns intervjuer hände det att skogslappar från (Teilius, Kojkul, Palkejaure) och Edefors (Rödingsträsk) flyttade till Luleå- området . Förekomsten av betande renhjordar utanför bekräftas också av enstaka tidningsnotiser. skriver under rubriken har kommit föl- jande: de wanliga Wintergästerna ha nu med sina renhjordar anlänt till Kallaxheden. Nyfikna stadsbor hafwa sålunda ett präktigt till- fälle att på lediga stunder rekreera sig med en hälsosam skidutflykt till lapplägret. Uttrycket de vanliga vintergästerna kan tyda på att besöken inte bara gjordes under flenår. Vilka samer det var frå- gan om nämns dock inte. I de uppgifter om äldre förhållanden som lämnades vid Montells m.fl. intervjuer flyttade samer från Sirkas och Tuorpon fjäll- samebyar vid enstaka tillfällen –1900 ner till Luleå- området (Gäddvik och Kallaxheden). En av de intervjuade (nr 69) preciserade sig genom att uppge att Kojkulsamerna för 60–flyttade dit under dåliga år, och han nämnde att fjällapparna 16 länsstyrelses landskansli EXXII: 2 (HLA). Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker också kunde göra det. Enligt en annan same (nr 73) flyttade Koj- kulsamer dit ned för tre generationer sedan och fjällappar från Sirkas () och Tuorpon (en lapp av Finnasläkten) hade flyttat till Gäddviksheden för 10–. En annan same (nr 75) uppgav att även lappar från Rödingsträsk flyttat dit. Det var också vanligt att man flyttade till Heden vid . De intervjuer med äldre samer som gjordes av lappkommitté om förhål- landena i visar att även grupper av skogslappar från Västra och i samt från skogssameby under senare delen av 1800- talet flyttade till trakten av . Dessa flyttningar bekräftas av undersökningarna 1913 (nr 62) samt av ett brev till länsman Bucht i (se nedan ).