sou · GUB314d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Vemdalsbönderna begärde , men saken är ännu ej avgjord vore av största vikt för vinterbetet. Ett vittne uppgav att lapparna ibland om vintrarna flyttat ned till trakten av Bydalen och Hallen i Hallens socken, men inte under de senaste 15–20 åren. Tåssåsens lappby i Hallens och socknar 1910–1921 (Staaff) (Börtnan, Grucken, Torsborg, Viggesågen, Vävelberget), (nr 22 omkring 1912), (Lövdalen, Galberget, ), (Henvålen ). Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Tåssåsens lappby 1945 () Vinterland huvudsakligen området mellan , Klöv- sjöfjällen, Skålan och Viggesågen. Enligt versionen i Acta lapponica gick flyttningarna över Börtnan eller Torsborg till Sandviksdalen. Herjedalens (distrikt) hade enligt 1873 169 samer fördelade på norr- och sörsamer. De förra bodde i Mittådals- (3 familjer), Skärvagsdals- (5 familjer), Ljungrisdal- (3 familjer), Skars- och med 11 familjer varav 7 var ren- ägande. De senare bodde på och (16 familjer varav 12 var renägande). betraktade man dem som bodde på som särskilda (4 familjer) och kallade dem Väster-lap- par. gå Norr-Lapparne ned på , Sör- och Vester-Lapparne ned på Högvålans och Fjetens områden (i Fjetda- len, 8 mil vester om Svegs kyrka, sitta Lappar), mindre ofta, blott under svåra vintrar ned till . En del Sör- och Vest- Lappar gå in på norskt område De torde i allmänhet lefva fredligt med bönderna, ehuru dock klagomål ibland förnim- mas; Lapparne äro dock nu så undanträngde på de kala fjällen, att de mångenstädes sakna skog till kåtor och bränsel. Uppgifterna lämnade av . I de dispyter som fördes 1879 mellan samer och markägare häv- dade de sistnämnda att samerna i äldre tid endast vinterbetat vid medan samerna hävdade att de varit på fler ställen och framhöll Fjätdalen, Semlingen, Håsjövålen, Brännåsen, Högvålen, Gällåsen och Stuguvålen (se avsnitt 5.5.3). betänkande beskrivs på följande sätt: Inom Herjeådalen, der antalet Lappar är 144, har, såvidt komite- rade kunnat utröna, icke funnits någon i den bemärkelse som detta ord eger i Norr- och samt äfven i pro- vinsen Jemtland. Lappar hafva emellertid antagligen derinom uppe- hållit sig och idkat renskötsel , som i de nordligare delarne af . De hafva intagit de närmast liggande fjällen från Helags- och Skarfdörrens fjäll i norr till klump i söder, samt fört sina renar omkring än på svensk än på norsk sida om gränsen. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker Vid avvittringen hade följande skattefjäll avsatts inom socken och Storsjö kapell: Mittådals, Skärvaxdals och Ljungris norr om och Grön- och söder därom. Därtill avsattes, emedan nödig skog saknades vid Skärvaxdalen och Ljungris, Särv- fjället som vinterstamhåll. Antalet lappfamiljer i var 17 och lika många var det i Storsjö. Liksom i hade flera av lap- parna andel i skattefjäll utan att ha renar. I stället hyrde de ut sin andel till andra samer. Länsmannen hade för kommittén uppgett att samerna aldrig behövde lämna sina skattefjäll. Detta trodde kommitténs majoritet inte på. Andra uppgifter gav vid handen att lapparna i och och de övriga fjällen inom Storsjö kapell förde sina renar på icke allenast å det till vinterstamhåll upplåtna Serf- fjället och på de kring detta fjäll liggande skogstrakter utan äfven inom norskt område, dels att Rutfjällslapparne under samma årstid gå ned på Högvålens och Fjetens område. För öfrigt uppgifves, att de bofaste renegarne gerna se, att de Lappar, som sköta deras renar, åtminstone hålla renarne på utmarken i närheten af egarnes boplatser. Kommittén ansåg att de åt lapparna upplåtna markerna inte bara var snäva utan hvad värre är, sakna skog, som kan vid inträffande oväder och i öfrigt under vårtid lemna renarne det skydd, som är nödvändigt. Lapparna tvingades på så vis röra sig över enskildas marker. Problemet försvårades av att hemmans- ägarna hade fäbodar spridda över stora områden. Fina och ängar förekom i dalgångarna och på fjällsidorna och är det svårt att avhålla renarna från dessa betänkande innehåller i övrigt inte några specificerade uppgifter om lapparnas flyttningsvägar. Det gör däremot lappkommitté i sitt betänkande 1896 och i konseljakten 1898 kring lappkommitténs 1895 förslag: lappby i socken 1895 Efter utvidgningen genom inköp av större delarna av byarna Hög- vålen och Sörvattnet sträcktes vinterflyttningarna inte över fjällets (och ) område. med ogynnsam väderlek hade dock flyttningar skett till , och möjligen kunde detta äfven behöfvas. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker lappby 1896 () Lapparna betade sina renar i trakten av , då de flyttade till och beta fram på båda sidor om sjön , till Vattensjöarne och jämväl ett litet stycke öster om sistnämnda vattendrag. stannade de i denna trakt, men understundom flyttade de vidare till i . lappby 1898 () Samma uppgift som 1896. En lapp meddelade att hans föräldrar med sina renar uppehållit sig i samt till och med i . lappby 1913 (m.fl.) Högvålen, Mälan, stundom ända ned till Kjöloset och Storfjäten i . lappby 1910–1921 (Staaff) Högvålen, , , Urgdalen, Storfjäten i Lillhär- dal. lappby 1945 () Vinterland söderut till gränsen mot och vidare åt sydost till . Mittådalens lappby i Storsjö och socknar 1910–1922 (Staaff) I Storsjö och socknar. hade mittådalslapparna på vintrarna varit i Gangelåsarna inom Långå bys område eller i , båda i socken, och i . Vid hade de betat på enskildas marker inom , , Långå, Henådalen (?) och Hen- vålen samt Storsjö och österut mot Källberget (olika år efter betesförhållandena). hade man varit i , Långå, Medskogen och i socken. Mittådalen 1945 () Vinterlandområdet sydost om renbetesfjällen ned till , Hovärken och . Enligt versionen i Acta lapponica gick flyttningarna över Rändingsvallen – Högvålen till Strådalen. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker lappby i socken () 1895 Kronoparker i hade genom medgivande i Kungl. brevet upplåtits som stamhåll. Genom avtal hade lapparna också fått rätt att vistas på enskildes angränsande marker. Tidtals vistades de på marker inom , som föreslagits till inköp. lappby 1896 () Hade sitt betesområde å norra kronopark och förde i allmän- het inte sina renar utom detta område. sameby 1898 () lappby 1913 (m fl) (Fjätdalen). lappby 1910–1921 (Staaff) (i Ransundet), (, Grundagen, Grövelda- len, Höstsätern, som var huvudplatsen i äldre tid, , Nedre Hågådalen och Storådalen), Linsell (Sörvattnet), (Fjät- dalen, Storfjäten, sedan de av de bofasta vägrats att flytta dit hade de haft sina vintervisten i Höstsätern, Lövåsen och Grövelådalen. – – hade de flyttat till Sör- vattnet – av kronan inköpt 1889 – i Linsell. Betade också i angrän- sande delar av by), (Högvålen). lappby 1945 () Vinterland åt sydost till , i den östra delen gemensamt med vinterland. Enligt versionen i Acta lapponica betar man inom den för renbetning upplåtna i kom- mun samt å intilliggande renbetesfjäll till Kölosen. 74 var kapellförsamling under och blev 1918 egen socken. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker 9.4Sakägarnas medverkan och uppfattning i vissa frågor Renskötselområdet är ett vidsträckt område och framför allt många markägare är berörda av renskötseln. Av naturliga skäl finns därför olika uppfattningar om innebörden av renskötselrätten. I utredningen har vi valt att utgå från att samebyarnas uppfattning om den yttre gränsen motsvaras av den redovisning som sker på kartan Nuvarande markanvändning, 2000, se kartskåpet på Internet.75 Denna karta bygger på uppgifter som samebyarna i sina markanvändningsplaner redovisat till länsstyrelserna som samman- ställt och bearbetat uppgifterna. Att hitta en enhetlig uppfattning på markägarsidan ter sig mer vanskligt. Under utredningsarbetet har vi erfarit att vissa markägare vill gå så långt att de inte accepterar att renskötselrätt finns på pri- vat mark, inte ens på åretruntmark ovanför odlingsgränsen. De experter som deltagit i utredningen har på kartan Markägarnas erfarenheter76 beträffande markerat var renbete före- kommit samt beträffande hela renskötselområdet markerat en linje som redovisar yttre gränsen för traditionell närvaro av ren enligt markägare. Experterna har dock understrukit att de inte tagit ställning till den rättsliga betydelsen – såvitt gäller vinterbetesmar- kerna – av det renbete som förekommit. De har också särskilt framhållit den uppfattningen att deras yttre linje såsom den redovi- sats inte utesluter att det innanför den kan finnas områden – större och mindre – som inte besökts av renar och därför inte belastas av renskötselrätt. Beträffande området utanför den yttre linjen har markägarexperterna framfört den uppfattningen att den eventuella rätt som möjligen kan ha funnits där i äldre tider under alla förhål- landen har utsläckts eftersom den enligt markägarna inte tagits i anspråk . I sammanhanget har från markägarsidan betonats att flera större skogsbolag accepterar renbete på sina marker, trots att bolagens uppfattning är att renskötselrätt inte föreligger på delar av mar- kerna. Bakgrunden till detta ställningstagande är att skogsbolagen ansökt om godkännande – certifiering – av (), som är en oberoende internationell medlemsorga- nisation som skall uppmuntra till ett miljömässigt, samhällsnyttigt och ekonomiskt livskraftigt bruk av världens skogar. 76Se karta 7.7.12. Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker med att bolagen skulle certifieras enligt FSC åtog de sig särskilt att följa princip 3 i FSC-standarden. Denna princip ställer krav på respekt för urbefolkningens rättigheter. De svenska skogsbolagens åtagande har inneburit att de skall ta hänsyn till den samiska ren- skötseln som bedrivs på markinnehavet om det befinner sig inom det område som i Lantbruksstyrelsen, 44 del 5, 1978, anges som renskötselområde. Kartan, beskriven under punkt 7.6.9 i denna utredning, ansågs i brist på annat kartmaterial vara den i sammanhanget mest lämpade. Med anledning av Gräns- slutsats att renbete även kan ge upphov till urminnes hävd har bolagen särskilt framhållit att renbete som accepteras endast för att erhålla certifiering inte är av sådant slag att hävd kan anses uppkomma. Motsvarande synsätt från markägarsidan har framförts även från andra skogsbrukare. För det s.k. familjeskogsbruket finns nämligen ett alternativt certi- fieringssystem, benämnt PEFC (Program for Endorsement of ) som också har krav på att urbefolk- ningen inte motarbetas. De privata markägarna har framfört att renskötsel som sker med stöd av godkännande för att uppfylla kra- ven för certifiering enligt PEFC inte heller är av sådant slag att hävd kan anses uppkomma. Markägarna har särskilt framhållit att det innanför den gräns som dragits upp av denna utredning kan finnas marker som till följd av naturförhållanden eller samhällsutbyggnaden inte är ägnade att användas till renskötsel samt att det i övrigt är stor skillnad mellan olika trakter när det gäller deras betydelse för rennäringen. Många markägare har framfört att man befarar att den egna näringen på fastigheter inom renskötselområdet kan komma att försvåras genom bestämmelser i en framtida lagstiftning om samverkan och samråd med rennäringen. Under utredningsarbetet har möten hållits med markägare och andra berörda. Alla i de berörda områdena som kunnat lämna upp- gifter har vi givetvis inte kunnat träffa men de som vi har varit i kontakt med har kunnat bidra med värdefull information. Många äldre människor har i dessa sammanhang berättat om sina iakttagel- ser och erfarenheter, som i flera fall gäller händelser under första halvan av 1900-talet.77 Några har också berättat om vad de hört från 77 En sagesman uppgav till ett exempel Han har bott i i hela sitt liv. Byn är belägen strax väster om . Han (sagesmannen) minns en gång i sin barndom, eller 1944, hur samer, antagligen från familjen , passerade med sina renar på ena sidan av . De hade varit på Pitholmsheden och drev hjorden tillbaka till fjällen. Detta var enda gången sagesmannen fram till såg renar vid --- Topografisk redovisning av uppgifter om vinterbetesmarker I samband med dessa möten och senare har vi också mottagit visst skriftligt material från båda sidor. Dessa upp- gifter och detta skriftliga material kommer i behövlig utsträckning att kommenteras i kapitel 11. Renskötselrätten grundas enligt bestämmelsen i 1 § rennäringsla- gen på urminnes hävd. Redan nu bör understrykas att rättsfiguren urminnes hävd, trots att den funnits , till stora delar har oklar betydelse och att den blivit mycket sparsamt belyst i rättspraxis. Det ter sig därför vanskligt att komma till säkra slutsatser i många frågor. Kommissionen har försökt finna ett rimligt förhållningssätt till problemen. Det är viktigt att framhålla att vårt uppdrag inte är att lämna för- slag till lagändringar. Förhållandet till rättsreglerna utgår därför från principen om de lege lata, lagen som den är, till skillnad från de lege ferenda, lagen som bör göras. Man skall dock ha klart för sig att rätten utvecklas. Sålunda har folkrättsliga synsätt allt mera kommit att prägla rättstillämpningen. När det gäller de aktuella frågorna har dock inte folkrätten, såvitt vi kunnat bedöma, än så länge inverkat på gällande svensk rätt. Det finns inom andra rättssystem än det svenska ägande- och brukanderättsformer som tillkommer ursprungsfolk. I kapitel 13 redovisas en internationell jämförelse. Av särskilt intresse är därvid vad som i och gäller i fråga om samernas rättigheter. Det är uppenbart att en undersökning av förhållanden i andra län- der kan ha betydelse när det gäller att finna lösningar de lege ferenda på rättsliga problem. Däremot är det mera vanskligt att med utgångspunkt från internationella jämförelser dra slutsatser om gällande svensk rätt. Dock har vi i vissa hänseenden tagit intryck av norsk doktrin och rättspraxis. Rättsfiguren urminnes hävd fick sitt lagstöd i 15 kap. äldre jor- dabalken (lag). Den tog närmast sikte på fastighetsrättsliga förhållanden inom bondesamhället. När samernas renskötselrätt först lagfästes genom lag åberopades urminnes hävd också som en rättslig grund för denna i lagens förarbeten. I flera hänse- enden saknar rekvisit för jordabalkens urminnes hävd relevans när rättsfiguren skall tillämpas på renskötselrätten. Vi har därför ansett att urminnes hävd till renskötselrätt bör betraktas som ett särskilt rättsinstitut, vilket dock i tillämpliga delar bör tolkas i enlighet med vad som gällt enligt jordabalken. I den följande framställningen kommer den närmare betydelsen av urminnes hävd att utvecklas. Vi tar därvid först sikte på det all- männa rättsinstitutet enligt äldre jordabalken och går därefter in på vad som bör anses gälla i fråga om urminnes hävd till renskötsel- rätt. Hävd är detsamma som en rätt grundad på långvarig besittning.1 Inom juridiken förekommer begreppet besittning i skilda samman- hang och betyder i korthet att någon har kontrollen, rättsligt eller rent faktiskt, över olika sorters egendom. Vad ett sådant innehav konkret innebär i det enskilda fallet kan variera beroende på vilken sorts egendom det rör sig om. Ett enkelt exempel är att den som bär ett föremål på sig har föremålet i sin besittning. Vad gäller fast egendom kan det röra sig om ett faktiskt utnyttjande av ett område för olika ändamål, t.ex. väg. Främst torde emellertid den rättsliga bestämmanderätten och kontrollen vara utslagsgivande vid fastig- hetsbesittning. I vissa sammanhang kan lagfart jämställas med besittning, se 16 kap. 1 § jordabalken rörande tio- eller tjugoårig hävd eller 4 kap. 24 § utsökningsbalken vad gäller utmätning.2 Besittningen kan ske med eller utan rätt. Dock brukar man presu- mera att besittaren har en rätt som uttrycks genom besittningen, men så behöver inte alltid vara fallet. Som regel åtnjuter besittaren – även om det inte finns någon bakomliggande materiell rätt – ett straff- och civilrättsligt skydd.3 2Frågeställningen är utförligt analyserad av i uppsatsen besittning och besittningsrubbning i festskrift till Hans Thornstedt 1983. 3Olovliga besittningsrubbningar kan straffas som egenmäktigt förfarande eller självtäkt. I avvaktan på utgången i tvistemål kan rubbat besittningsförhållande återställas genom handräckning eller genom säkerhetsåtgärd med stöd av 15 kap. 4 § . Ett inte ovanligt fall är att handräckning meddelas för att öppna en väg, som stängts av, trots att den begagnats av annan. Genom det långvariga nyttjandet anses ett långvarigt besittningsförhållande ha uppkommit. Förfarandet bygger på praxis som utvecklades vid till- lämpningen av 191 § utsökningslag, se , Allemansrätt och markägarskydd, 2 uppl. Med urminnes hävd avses en hävd som pågått . 10.3Historisk bakgrund till rättsfiguren urminnes hävd I den romerska rätten förekom ett hävdeinstitut, benämnt Usuca- pio. Dess syfte var först och främst att kunna bota en brist i ett förvärv, vars laglighet inte gick att styrka på annat sätt. För att sådan hävd skulle uppstå krävdes att förvärvet var rättsenligt, att besittningen övergått och att de berörda när hävden inleddes var i god tro om förvärvets rättsenlighet. Skillnader gjordes mellan egendom i och i övriga delar av riket. Redan de första svenska landskapslagarna från tidig medeltid kan man skönja ett institut som liknar hävd. Vad det handlade om var att lång tids nyttjande kunde ge upphov till äganderätt i sådana fall där det inte gick att styrka laglig åtkomst. Ett exempel är Öst- götalagen som talar om en tidsrymd som motsvarar den tid det tagit för tvenne gärdsgårdar att ruttna och en tredje att bli uppsatt.4 Via den kanoniska (kyrkliga) rätten anses urminnes hävd ha förts in i de första landslagarna (landslag 1350 och landslag 1442). Hävden innebar att den som besuttit och brukat jord längre än någon minns skulle anses som rättmätig innehavare till jorden. Tvister om urminnes hävd vid domstolarna kunde gälla äganderätt men även andra frågor aktualiserades, exem- pelvis gränser, rätt till nyttjande av skogs- och ängsmark och andra fall som gällde åtkomsten till viss jord.5 lag reglerades urminnes hävd i 15 kapitlet. I kapitlets första paragraf angavs den närmare innebörden: Det är urminnes hävd: där man någon fast egendom eller rättighet i så okvald och ohindrad besutit, nyttjat och brukat haver, att ingen minns, eller av sanna sago vet, huru hans förfäder, eller fångesmän 428 kap 4 § byggningabalken i Östgötalagen. Se Sedvana och tradition i senmoderna rätts- kulturer. Föredrag av i Kungl. för svensk folkkultur i . Föredraget skall publiceras som en artikel och kopia av manuset förvaras i arkiv. 5Maria , Att hävda sin Rätt. först därtill komne äro. Vidare föreskrevs i 2 och 3 §§ vissa undantag för områden där urminnes hävd inte kunde uppstå.6 Slutligen innehöll 4 § en regel om hur bevisning för hävden skulle vara beskaffad. I nya jordabalken, som trädde i kraft , utmönstrades begreppet urminnes hävd. Att så skedde berodde på att man ansåg att de fastighetsrättsliga förhållandena numera blivit tillräckligt utredda så att fastighetsboken på ett fullständigt sätt kunde redo- visa ägandet till jorden. Därmed ansågs det föga förenligt med de anspråk på reda och klarhet som måste uppställas i rättsförhållan- den rörande fast egendom att lita till ett rättsinstitut av denna obe- stämda natur.7 Enligt övergångsbestämmelserna till jordabalk gäller de rättigheter pga. urminnes hävd som uppkommit innan balken trätt i kraft. Urminnes hävd levde vidare kvar i jaktlagen . I en särskild lag, nämligen lagen (1952:166) om häradsallmänningar, finns institutet fortfarande kvar. 10.3.3Kort om vissa utländska rättsystem Också i utländska rättssystem har motsvarande hävdinstitut före- kommit. I äldre tysk rätt fanns institutet, vilket dock utmönstrades genom att det inte togs med i de stora lagkodifikationerna . Även i de stater där fransk rätt kom att till- lämpas försvann begreppet . Emellertid gäller över- gångsbestämmelser liknande de svenska.8 Också den anglosachsiska rätten erkänner rättigheter som grundas på lång tids brukande. Enligt common law kan den som inte har annan rätt till egendom grunda äganderätt på grundval av långvarigt nyttjande om han själv eller föregående innehavare haft besittning within the time of human memory. Vidare finns särskild lagstiftning, som medför att långvarigt nyttjande ger upphov till rättigheter.9 I norsk rätt finns en motsvarighet till urminnes hävd, nämligen tids bruk, som också utgör den rättsliga grunden för rensköt- selrätten. tids bruk har växt fram under historiens gång och 6Reglerna om urminnes hävd är inte tillämpliga vid tvister grannar emellan i en by och inte heller beträffande områden som inte är avgränsade. Syftet med undantagsbestämmelserna var att hindra att vissa regler i byggningbalken sattes ur spel genom urminnes hävd, se hovrättens dom i Renbetesmålet s. 17 och s. 12. 7SOU 1960:25 II s. 500, Lagberedningens förslag till jordabalk 1909 del II s. 288–304. 8Lagberedningens jordabalksförslag 1909 s. 289–291. 9Gunnar K , tids bruk, s. 27–28. kan också översättas till gammel skikk og bruk.10 Enligt den norska reindriftsloven är retten til å utøve reindrift i reinbeiteom- råde ---en bruksrett som uten hensyn til hvem som eier grunnen og så langt ikke det følger av særlige rettsforhold, omfatter (vissa i lagen angivna befogenheter). Att rätten grundas på tids bruk, motsvarande urminnes hävd, anges i förarbetena till reindriftsloven och dess föregångare utan att institutet är lagfäst.11 Rättsfiguren synes ha gett upphov till en betydligt rikare rättspraxis i än i . Vid sidan av tids bruk finns en särskild Lov om hevd (hevdloven) som ger den som använt lös eller fast egendom bruks- eller äganderätt.12 Detta institut företer vissa likheter med tids bruk men dess innehåll – främst kravet på intensivt individuellt brukande – gör den föga användbar för samiska bruks- rättigheter. 10.4Grundläggande förutsättningar för urminnes hävd enligt äldre jordabalken 10.4.1Laga fång eller endast presumtion? I doktrin och praxis sedan äldre tider har två skilda uppfattningar gjort sig gällande beträffande innebörden av begreppet urminnes hävd. Tvistefrågan har varit om den urminnes hävden skall betrak- tas som ett laga fång eller endast som en presumtion för att en rätt uppstått.13 Högsta domstolens praxis synes inte vara helt klar i detta hänseende. I några fall har nyttjandet bedömts som både ett bevis- och ett rättsfaktum.14 10Eriksen a.a. s. 25 med där angivna fotnoter. 11Två förslag om att på motsvarande sätt som i i lag erkänna att reindriften grundas på tids bruk har inte genomförts. ovan under avsnitt 10.2. 13Undén, Svensk Sakrätt II fast egendom tredje upplagan s. 142 med där angivna fotnoter. 14Se t.ex. NJA 1923 s. 69, 1952 s. 199 och 1979 s. 44. Oavsett vilket förhållningssätt man intar krävs enligt lagtexten vissa grundläggande förutsättningar för att urminnes hävd skall anses föreligga. Nyttjandet skall ha varit långvarigt och pågått i så ---att ingen minns, eller av sanna sago vet när brukandet påbörjades. Vidare skall den utövade rätten inte ha ifrågasatts av andra, vilket följer av formuleringen okvald och ohindrad. Där- utöver krävs att utövaren varit i god tro om brukandets rättsenlig- het. Hävden måste också vara kontinuerlig: det bör inte ha före- kommit alltför långa uppehåll. Krav på 90-årig hävd? Kravet på långvarigt nyttjande är väsentligt och ofta något som dis- kussioner om urminnes hävd inleds med. Att det krävs en förhål- landevis följer av bestämmelserna i äldre jordabalken 15 kap. 1 § och 4 § som går ut på att brukandet skall ha inletts för så länge sedan att ingen levande minns eller från sina anfäder hört när det påbörjats. I doktrinen () har uttalats att även om något visst tidsmått inte är angivet, man brukar uppställa den regeln att urminnes hävd skall avse två mansåldrar, utgörande tillsammans ungefär 90 år.15 Uttalandet synes ha fått visst genomslag. För att urminnes hävd skall uppstå krävs att nyttjandet skett utan protester från andra som skulle kunna ha motstående intressen.