sou · GUB373 · 2007-01-01 00:00:00 — SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering grupp har utkristalliserats i gettot och att den, helt eller delvis, är ansvarig för städernas kriser. Och till och med i skrifter av de mest progressiva av dessa författare, kan man, med mer eller mindre förskönande omskrivningar, finna ett antal moraliska och moraliserande element som klargör det entusiastiska välkomnande deras arbeten har fått från politiker och intellektuella byråkrater som beskylls för att artikulera politiken om urbant övergivande, vars första offer är underklassens påstådda medlemmar. Gäng-värstingar och välfärdsmammor: ett illusoriskt socialt hot Underklassens ikonografi polariserades snabbt kring två paradigmatiska figurer: å ena sidan, gäng av unga, arroganta, våldsamma svarta män, som vägrar ta de enstaka, lågavlönade jobb utan krav på yrkesutbildning som finns att söka, och därigenom intar sin fastställda plats längst ner på den sociala rangskalan, och, å andra sidan, tonårsmammorna som livnär sig på skattebetalarnas bekostnad genom att i allmännyttans stora bostadsområden leva på socialbidrag, och oftast fotograferas när de självbelåtet sysslolösa sitter framför sina lysande teve-apparater med sina småbarn utsträckta i knät. Dessa emblematiska figurer är i själva verket bara två uttryck av samma fantasibild, av hotet att dessa ociviliserade svarta – de som inte har någon plats i den nya arbetsfördelningen bland kaster och klasser – skulle stå modell för de amerikanska värderingarnas hederlighet och nationen i sig: gäng-värstingarna representerar den offentliga sidans moraliska upplösning och sociala sönderfall, på gatorna, och välfärdsmammorna bär på samma faror på den privata sidan, i familjesfären. I enlighet med en straffande logik omvandlas dessa två kategorier, i statsförvaltningen, i övermått till en astronomisk ökning i antalet inspärrningar, respektive till överfulla välfärdskontor i gettot. För problemet är inte så mycket deras fattigdom och desperation som deras sociala kostnad, som till varje pris måste reduceras.TPF 8 FPT I en artikel av finner man detta vämjeliga fantasifoster överdrivet uttalat. Artikeln publicerades i engelska (för ett furstligt arvode), och var därför mindre underkastad det amerikanska akademiska ämnets censur, vilket innebar att den berömde författaren till , Reagantidens socialpoliTP 8 PT I detta avseende liknar underklassen de (nordafrikanska) immigranterna i nuvarande franska sociopolitiska tankegångar (Adbelmalek Sayad 1986). Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73 tiska bibel, för kunde ignorera den sociala och rasmässiga anständighet som normalt präglar den offentliga amerikanska politiska diskursen, och rakt ut säga vad de flesta underklass-analytiker vanligtvis måste nöja sig med att skriva mellan raderna. I artikeln – med titeln (satt med enorma bokstäver) UNDERCLASS: – ? (1989: 26, 39, 43) – kan man, i två utrop, läsa: Unga [svarta] män är i grund och botten barbarer som tycker att äktenskap är ett civiliserande maktmedel, och Ensamstående unga kvinnor blir gravida eftersom sex är kul och spädbarn är gulliga. analys (om den kan benämnas så), som presenterar de boende i gettot som en skara vildar som har föresatt sig att slakta sitt eget samhälle, är inte så mycket en reductio ad absurdum som de förtrycktas återkomst. För är inte detta samma synsätt som de (italienska och judiska) vita från de lägre klasserna i områdena närmast svarta innerstäder applicerar, när de oursäktligt uttrycker att gettot är en djungel översvämmad av mörkhyade djur vars vilda sexualitet och trasiga familjer trotsar alla tankar på civiliserat uppförande? (Rieder 1985: 25–26, 58–67). finns det, bland de teoretiker som tar upp rasproblemet, en lång tradition av pseudovetenskapliga analyser vars mål är att understödja den stereotypa framställningen av gettots svarta som lata, avvikande, omoraliska och labila varelser som vältrar sig i en sjukdomsalstrande kultur som fundamentalt avviker från den förhärskande amerikanska kulturen; en tradition som, via , nu återupptas av . Det nya är att underklass-begreppet gör anspråk på att vara rasneutralt : det har den stora förtjänsten att det tillåter en att tala om afroamerikaner med ett språk som på ytan är utan rastillskrivningar. Teorin om en underklass har ytterligare en betydelsefull fördel: den är tautologisk. Gruppens två definierande element – en avvikande och bedräglig fattigdomskultur, ett brett register av patologiskt och destruktivt handlande – rättfärdigar nämligen varandra ömsesidigt, i ett cirkelresonemang: underklassens medlemmar uppför sig avvikande (ett annat uttryck som flitigt används för att beskriva dem) eftersom de har abnorma värderingar, och beviset för att de ingår i en abnorm kultur återfinns just i deras annorlunda beteende. SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering Avslutning: vilken funktion fyller begreppet underklass? Vid det här laget borde det stå klart att föreställningen om en underklass inte är något annat än det (1980) kallar en akademisk myt, det vill säga, att i vetenskaplig tappning skapa en diskurs som på ett skenbart neutralt och förnuftsmässigt sätt omformulerar sociala fantasier och vulgära föreställningar om skillnader mellan de så kallade raserna. Historikern (1982) har visat att sydstatsplantagernas ägare hade mycket att tjäna på att starkt betona det kulturella avstånd som separerade dem från sina slavar. Genom att karaktärisera slavarna som barbariska, primitiva och barnlika kunde de lättare reduceras till ägodelar. På liknande sätt finns det ett omedvetet intresse för att överdriva det svarta underproletariatets kulturella differentiering till en grad av radikalt utanförskap. Demoniseringen tillåter att underproletariatet symboliskt isoleras och kasseras, och rättfärdigar därmed en statlig politik som kombinerar straffande åtgärder – som påtvingat arbete eller samhällstjänst, kriget mot droger (vilket framför allt är ett gerillakrig mot narkomaner och knarklangare i gettoområdena) och en fångvårdspolitik som har lett till en fördubbling av antalet fängelsekunder – med inspärrning i de i träda lämnade, sönderfallna innerstadsområdena. Begreppet underklass – ett vagt och formbart begrepp med föränderliga och dåligt definierade ramar – har blivit framgångsrikt tack vare sin semantiska obestämdhet, vilken medger alla möjliga symboliska manipulationer för att minska eller utvidga gruppens gränser beroende på vilka ideologiska intressen som styr. Men vilken är då den enhetliga principen bakom begreppets variabla geometri? Det förefaller faktiskt som om det är precis så som (1976: 361) hävdar om de socialt utslagna i det högmedeltida : att det huvudsakligen är den känsla av fientlighet, misstro och förakt som gettots svarta inger resten av det amerikanska samhället, som står till tjänst med att befästa denna kategori. De yttersta orsakerna till framgången för underklass-begreppet, ska alltså inte sökas i dess vetenskapliga utfall, vilket i bästa fall är noll,TPF 9 FPT utan i dess sociala följder, som är tre till antalet. Den första TP 9 PT Det är mycket som talar för att utfallet i själva verket är negativt, eftersom underklassens prefabricerade problematik förhindrar organiserad forskning om avproletariseringens och rasuppdelningens sociala bakgrunder och korsbefruktning i städer, och om hur de offentliga diskurserna och den statliga politiken artikulerar (och fördunklar) dessa faktorer. Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73 följden är avhistoriseringen (eller naturaliseringen) av gettots ödeläggelse: villfarelsen att denna grupp är en radikal nyhet gör att man glömmer att det i alltid har existerat ett underproletariat – svart som vitt – och att 1980-talets hypergetto inte är något annat än en sociospatial skärpning av ras- och klassuteslutningens dubbla logik, som tendentiöst verkat sedan det mörka gettots uppkomst . Den andra följden är väsentliggörandet av problemet ras/urbanitet: glidningen från substantiv till substans gör det möjligt att förse de individer, som rent statistiskt sammanförs i denna fiktiva grupp, med egenskaper som i verkligheten antingen kan hänföras till analytikernas egna intellektuella konstruktioner eller till de nationella städernas strukturer, vilket sålunda också gör det möjligt att till gettot falskeligen begränsa ett problem som har sina rötter i rasuppdelningen i lokala och statliga politik. Besläktad därmed är den tredje följden, den att underklassens ämne har en tendens att avpolitisera dilemmat med de skyddslösa svarta områdenas accelererande förfall i de amerikanska storstäderna: för om underklassen faktiskt är en samling misslyckade individer som själva bär med sig fröet till sin belägenhet och till det fördärv de tvingar på andra, då kan något kollektivt ansvar inte åberopas vare sig på orsaksnivå eller beträffande botemedel. Diskursen om underklassen är ett disciplinärt instrument i bemärkelse av begreppet – inte så mycket för de fattiga själva som för alla de som kämpar för att inte falla ned i den skärseld som namnet symboliserar (det vill säga arbetarklassen i dess olika beståndsdelar, och speciellt svarta och ) – och den bästa garantin för att landets dominerande klasser de facto ska överge gettot. Långt ifrån att belysa det nya samband där ras, klass och stat kopplas samman i den amerikanska storstaden, bidrar sagan om underklassen snarare till att dölja den, i uppfattning, mest uppenbara orsaken till gettots avcivilisering: den politiska viljan att låta det ruttna bort. Del 2 i det mörka gettot teori om civiliseringsprocessen och hans anteckningar om dess motstycke, avciviliserande utbrott, erbjuder ett kraftfullt redskap för att diagnostisera det svarta amerikanska gettots mutation . Genom att använda hans teore48 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering tiska modell kan vi undvika några av de traditionella analysernas ständiga begränsningar beträffande ras- och klassproblem i storstäder (för detta se Wacquant 1997a). Gettot i processociologisk belysning För det första varnar oss för den Zustandreduktion, att reducera process till tillstånd, som finns inbyggd i den av den vetenskapliga positivismen inspirerade fattigdomsforskningen och som, i normalfallet, tar fasta på de egenskaper som beskriver missgynnade individer och befolkningar. I stället för att tänka på gettot i statiska och formaliserande termer, föreslår han att vi betraktar gettot som ett system av dynamiska krafter som binder samman verkningar som härstammar såväl från insidan av gettot som från dess utsida. Vårt primära empiriska fokus måste ligga på gestaltning, inte på numerärer (vad gäller segregering, armod, arbetslöshet, etc.), på samband, inte på tillstånd. För det andra ger användning av begreppet figuration, som ett utvidgat flerdimensionellt nätverk av ömsesidigt beroende personer och institutioner, oss anledning att undvika det analytiska paket som förespråkas av en variabelorienterad samhällsanalys. Det är en vetenskaplig vidskepelse att man för att vetenskapligt undersöka sammanbundna processer måste studera dem ingående i sina enskilda beståndsdelar (1978: 98). Ras eller integritet, klass eller ras, statligt eller privat: dessa artificiella motsättningar som splittrar den typiska vetenskapen om urban fattigdom i är oförmögna att fånga de komplexa orsakssamband och processer som är involverade i att skapa och omskapa gettot, både som ett socialt system och som en upplevd erfarenhet. För det tredje erbjuder en modell för samhällsomvandling som spänner över och knyter ihop olika analysnivåer, från storskaliga politiska och ekonomiska maktorganisationer, över institutionaliserade sociala relationer och interaktionsmönster, till personlighetstyper. Modellen uppmuntrar oss att begreppsmässigt hålla ihop den största av makrostrukturer med den minsta av mikroformeringar – ända ned till individens biopsykosociala konstitution, för att tala som (1968). För sociogenes och psykogenes är två sidor av samma mynt när det gäller mänsklig existens, och förändringar i den ena kan inte annat än återverka på den andra. Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73 För det fjärde, och viktigast för vårt syfte, placerar våld och rädsla i den moderna upplevelsens epicentrum: tillsammans bildar de den gordiska knut som binder statens yttersta verksamhet till personens innersta beskaffenhet. I och med att staten påskyndar utrensningen av våld från samhället, banas väg för reglering av socialt utbyte, ritualisering av vardagslivet och psykologisering av ingivelser och känslor, vilket i sin tur leder till höviskt och därefter artigt mänskligt umgänge. Rädsla tillhandahåller däremot den centrala mekanismen för introjektion av sociala kontrollorgan och den självförsörjande regleringen av hela känslolivet och alla instinkter (1994: 443). Rädslan, våldet och staten är således väsentliga för det amerikanska mörka gettots bildning och ombildning. Rädsla för att smutsas ned och förödmjukas genom att associeras med underlägsna varelser – afrikanska slavar – utgör roten till de fördomar och den institutionalisering som präglar den rigida kastindelningen som tillsammans med urbaniseringen gav upphov till gettot (1974, 1976). Våld som kommer nedifrån, i form av aggressioner och terror mellan människor, såväl som ovanifrån, förklätt till statligt sponsrad diskriminering och segregering, har varit ett mycket framgångsrikt redskap för att både dra och utnyttja en färggräns. Och det spelar också en avgörande roll när det gäller att dra nya sociala och symboliska gränslinjer, där det nutida gettot är våldet förkroppsligat. Avpacificering, informalisering och skapande av ökenlandskap – omformulerat På annat håll har jag karaktäriserat den sociala förändringen i huvudsakliga historiska svarta zon, , som en övergång kollektiva getto till ett hypergetto à la fin-de-siècle (Wacquant 1994): en ny sociospatial utformning som, under press från marknadsnedskärningar och statligt övergivande, förenar ras- och klassuteslutning och leder till en avurbanisering av stora delar av innerstaden. De tidiga efterkrigsårens kollektiva getto var resultatet av en allomfattande kastindelning som tvingade svarta att utveckla sin egen samhälleliga värld i skuggan av – eller mellan sprickorna i – de fientliga vita inrättningarna. Gettot blev en kompakt, markant begränsad, sociospatial gruppering, som rymde ett helt register av 50 SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering svarta klasser sammanhållna av ett gemensamt rasmedvetande, en omfattande social arbetsfördelning och samhällsorgan som på bred basis verkade för mobilisering och medbestämmanderätt. Det bildade, så att säga, en stad i staden och stod i ett motsatsförhållande till det bredare vita samhället vars grundläggande institutionella infrastruktur det strävade efter att duplicera. Denna svarta metropol, för att låna den vältaliga titeln från Drakes & (1945) klassiska studie av Bronzeville, har ersatts av en helt annan urban form. Hypergettot uttrycker en skärpning av den historiska rasuteslutningen silad genom ett klassprisma och uppvisar en ny spatial och organisatorisk form. Eftersom hypergettot förenar segregering utifrån hudfärg med en uppdelning i klasser, innehåller det inte längre någon omfattande arbetsfördelning eller komplett uppsättning klasser. Dess fysiska gränser är otydligare och dess dominerande inrättningar är inte organisationer som omfattar hela samhället (som kyrkor, loger och den svarta pressen), utan statliga byråkratier (välfärd, allmän utbildning och polis) vars målgrupp är marginaliserade problembefolkningar. För hypergettot tjänstgör inte som en reserv av disponibel industriell arbetskraft, utan som en ren avstjälpningsplats för de övertaliga kategorier som det omgivande samhället inte har någon ekonomisk eller politisk nytta av. Och det genomsyras av en övergripande ekonomisk, social och fysisk osäkerhet som beror på urholkningen av löntagarmarknaden och det statliga stödet. Medan gettot i sin klassiska form delvis fungerade som ett skydd mot en brutal rasuteslutning har hypergettot däremot förlorat sin positiva uppgift som gemensam buffert, vilket gör det till en dödlig apparat för öppen social förvisning. Skiftet från kollektivt getto till hypergetto kan dynamiskt framställas med utgångspunkt i ett strukturerat samspel mellan tre huvudprocesser. Den första är avpacificeringen av vardagslivet, det vill säga hur våldet sakteliga tränger igenom det lokala samhällssystemet och in i det. Det ökande förfallet och de ökande riskerna i rasrena stadskärnor, som är möjliga att påvisa i infrastrukturens ödeläggelse och i det astronomiska antalet personbrott (mord, våldtäkter, överfall och misshandel), har tvingat fram en grundlig ändring i de dagliga rutinerna och skapat en kvävande atmosfär av misstro och fruktan (Freidenberg ). En andra process innebär social differentiering och leder till att gettoområdenas organisatoriska system vissnar bort. Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73 att stabila afroamerikanska arbetar- och medelklasshushåll gradvis har försvunnit, att förfallna allmännyttiga bostäder radas upp i svarta slumområden och att de återstående invånarna har avproletariserats, har urholkat lokala kommersiella, medborgerliga och religiösa inrättningar. De sociala nätverken har krympt på grund av den ihållande arbetslösheten och de akuta materiella förlusterna, medan de offentliga inrättningarna drastiskt försämrats eftersom de fattiga svarta kunde offras politiskt. Detta gäller allt från skolor, bostäder och hälsovård till polis, domstolar och välfärd, där den senare fungerar på sätt som ytterligare stigmatiserar och isolerar gettots invånare (1997b). Den tredje processen består av ekonomisk informalisering: de förenade otillräckligheterna i efterfrågan på arbetskraft, områdenas organisatoriska ökenlandskap och välfärdssystemets misslyckande har gynnat tillväxten i den oreglerade ekonomin, som anförs av massdetaljhandel av droger och diverse illegala aktiviteter. förtjänar de flesta invånarna i sitt huvudsakliga uppehälle genom gatuhandel eller socialhjälp: lönearbete är alltför sällsynt och opålitligt för att kunna bli en livsstrategi att stödja sig på (1996). Statliga nedskärningar och skapandet av hypergettot Det orsakssamband som alstrar skapandet av hypergetton i stadskärnorna omfattar en komplex och dynamisk konstellation av ekonomiska och politiska faktorer som sträcker ut sig över hela efterkrigsperioden – och ännu längre tillbaka eftersom många av faktorerna kan spåras till gettots inledande konsolidering i kölvattnet av den stora migrationen –1930 – och vederlägger därför den kortsiktiga intrigen i skildringen av underklassen som en produkt av . Jag argumenterar mot de teorier som för fram enskilda orsaker och hävdar att skapandet av hypergettot inte har en utan två fundamentala rötter, den ena i den ekonomins modernisering och den andra i den amerikanska statens strukturer och politik på federal och lokal nivå. Och den rigida, spatiala segregering som vidmakthålls genom politisk overksamhet och administrativ upplösning (Massey & 1993, Weiher 1991), utgör den grundbult som förenar dessa två krafter i en självförevigande konstellation som är ytterst motståndskraftig mot traditionell social mobilisering och traditionella socialpolitiska behandlingar. SOU 2006:73 Avcivilisering och demonisering Allt som allt framstår de offentliga inrättningarnas sammanbrott, följden av den statliga uppdämningspolitiken och övergivandet av den fattiga minoriteten, som den kraftigast verkande och mest utmärkande orsaken till den inrotade marginaliteten i den amerikanska storstaden. Utan att gå in på alltför många detaljer, kan den teoretiska modell över statens roll i skapandet av hypergettot som hjälper oss att specificera skisseras enligt följande. Den urholkning som pågår i de rasrena stadskärnorna och drabbar de offentliga inrättningarnas närvaro, räckvidd och verkan, samt de åtgärdsprojekt som anförtrotts att leverera oundgängliga sociala förnödenheter, sänder ut en rad chockvågor som destabiliserar gettots redan försvagade organisatoriska system. Dessa chockvågor är oberoende av, om än intimt kopplade till och ytterligare förstärkta av, de chockvågor som har sitt ursprung i den ekonomiska omstrukturering och påföljande tudelning av staden som genomfördes efter presidenttid (Sassen 1990, Mollenkopf & Castells 1991). Den omfattande sociala desinvesteringen som förorsakats av minskningen i statligt underhåll 1) accelererar sönderfallet av gettots naturliga, institutionaliserade infrastruktur, 2) underlättar spridningen av pandemiskt våld och underblåser den allomfattande atmosfären av rädsla, och 3) tillhandahåller utrymme och stimulans för att en informell ekonomi som domineras av knarkhandel ska kunna blomstra. Dessa tre processer livnär sig, i sin tur, på varandra och låses i en till synes självförsörjande konstellation som utåt visar alla tecken på att vara internt framdriven (eller getto-specifik), när det i verkligheten är så att den är (över)determinerad och upprätthållen från utsidan, av den skenbara välfärdsstatens brutala och orättvisa tillbakadragande rörelser. Det faktum att gettots invecklade utvecklingsförlopp förefaller drivas av självständiga, inifrån verkande processer är centralt för den politiskt-ideologiska omdefinieringen av ras- och fattigdomsfrågan . För det ger fria tyglar åt att skylla på dess offer, som i den stigmatiserande diskursen om underklassens beteende (1995), vilket rättfärdigar ytterligare statliga nedskärningar. Dessa nedskärningar bekräftar sedan uppfattningen att gettot är bortom varje möjlighet till politisk hjälp eftersom dess förhållanden fortsätter att urarta. Utarmningen av gettots organisatoriska ekologi försvagar sålunda dess kollektiva förmåga att, såväl formellt som informellt, kontrollera våld mellan människor, vilket, i samband med utbredda 53 Avcivilisering och demonisering SOU 2006:73 materiella förluster, leder till ökad brottslighet och ökat våld (Bursick & Grasmick 1993). När vågen av våldsamma brott når en viss smärtgräns, blir det omöjligt att driva affärsverksamhet i gettot vilket bidrar till att löntagarekonomin tynar bort. Informalisering och avproletarisering försvagar, i sin tur, gettoinvånarnas köpkraft och stadgade tillvaro, vilket undergräver serviceinrättningarnas förmåga att klara sig – och därmed överlevnadschanserna hos de som är beroende av dem. Detta ökar också brottsligheten eftersom våld är det primära medlet för att reglera transaktioner i gatuekonomin, som genom våld förses med en organisatorisk avmattning som ytterligare befrämjar en informalisering av ekonomin, vilket visas i figur 6.1. Figur 6.1 Förenklad modell av förhållandena mellan statliga nedskärningar och skapandet av hypergetton Statliga nedskärningar (social desinvestering, straffande uppdämning) Skapande av organisatoriskt ökenlandskap informalisering (+ avproletarisering) Vardagslivets avpacificering (våld) Statliga nedskärningar (social desinvestering, straffande uppdämning) Skapande av organisatoriskt ökenlandskap informalisering (+ avproletarisering) Vardagslivets avpacificering (våld) Från skyddsnät till fångstnät Statliga nedskärningar ska inte uppfattas som att staten in toto drar sig tillbaka och på något sätt försvinner från förvisade områden. För att stoppa de allmänna oroligheter som förknippas med akut marginalitet och orsakas av att statens (federala) del av ekonomi, boende och social välfärd minskar – eller helt upphör – är staten (lokalt) tvungen att öka sin övervakning och underkuvande närvaro i gettot (1990: kapitel 5). I själva verket har de senaste två decennierna upplevt en explosionsartad ökning av den amerikanska statens straffunktioner, eftersom fängelser och därtill hörande apparater (villkorlig frigivning, skyddstillsyn, elektronisk övervakning, ungdomsfängelse och utegångsförbud) utnyttjats för att hejda konsekvenserna av det ökade armodet, som orsakats av det minskande välfärdsunderstö54