sou · GUB351 · 2007-01-01 00:00:00 — Slutligen får inte nyheter och program som tar upp aktuella samhällsfrågor sponsras eller innehålla produkt- placering och audiovisuella tjänster för barn och dokumentärer får inte innehålla produktplacering. Artikeln ersätter nuvarande artikel 17. När de gäller de linjära tjänsterna kvarstår artikel 10.1 och 10.2 om att TV-reklam och köp-TV skall vara lätta att känna igen och hållas klart åtskilda från andra delar av programtjänsten med optiska och/eller akustiska hjälpmedel samt att enstaka reklam- inslag och köp-TV-inslag endast skall förekomma undantagsvis. Bestämmelserna i artikel 11 om placering av reklam och köp-TV- inslag har förenklats väsentligt. I artikel 11.1 föreskrivs att med- lemsstaterna skall säkerställa att inte programmens integritet eller rättighetshavarnas rättigheter kränks när reklam eller köp-TV-in- slag infogas mellan programmen och enligt artikel 11.2 får sändning av filmer gjorda för TV (med undantag för TV-serier, lätta under- hållningsprogram och dokumentärer), biograffilmer, barnprogram och nyheter avbrytas för reklam och/eller köp-TV-inslag en gång för varje hel period . Vidare förbjuder artikel 11.2 att reklam och köp-TV-inslag infogas i sändningar av gudstjänster. Enligt de föreslagna bestämmelserna finns det således inte längre någon huvudprincip om att reklam och köp-TV-inslag skall infogas mellan programmen och under förutsättning att 35 minutersregeln följs för sådana sändningar som räknas upp i artikel 11.2 finns det inte längre någon begränsning för när kommersiella inslag får sändas så länge programmens integritet och rättighetshavarnas rättigheter skyddas. För de linjära tjänsterna kvarstår artikel 14 om TV-reklam och köp-TV för medicinska produkter och medicinsk behandling och artikel 15 om TV-reklam och köp-TV för alkoholhaltiga drycker. Bestämmelserna i artikel 18 och 18a om andelen reklam och köp- TV ändras genom att nuvarande artikel 18.1 och 18a utgår. Den enda begränsning som föreskrivs när det gäller hur mycket reklam och köp-TV-inslag som får sändas är således att inslagen inom en given timme inom hela klockslag inte får överstiga . Artikel 20 om möjlighet att fastställa andra villkor om placering av reklam och mängden reklam i TV-sändningar finns kvar i kom- missionens förslag och har utsträckts till att även omfatta sänd- ningar som inte har någon betydande inverkan på tittarsiffrorna. Till följd av ändringarna i artiklarna 11, 18 och 18a föreslås artikel 20 emellertid endast omfatta artikel 11.2 och artikel 18. 6.5Europeiska konventionen om gränsöverskridande television () Europeiska konventionen om gränsöverskridande television (TV- konventionen)4 beslutades inom . Konventionen innehåller regler för programinnehållet i allmänhet, för reklamsänd- ningar och för sponsrade program. Reglerna stämmer i stort överens med TV-direktivets motsvarigheter. är tillämplig på alla program som sänds eller återsänds inom en ansluten stats jurisdiktion, oavsett om programmet sänds via kabel, marksändare eller satellit, under förutsättning att sändningen kan tas emot, direkt eller indirekt, i en eller flera andra stater som är anslutna till kon- ventionen. har undertecknat konventionen men inte ratificerat den. Konventionen behandlas närmare i kapitel 11. 6.5.1Bestämmelser om sändningarnas innehåll I artikel 7 finns regler om programföretagens förpliktelser. Enligt artikel 7.1 skall alla delar av en programtjänst till presentation och innehåll respektera människovärdet och grund- läggande mänskliga rättigheter. Programtjänsterna får i synnerhet 4 European Convention in , , 5.V.1989, ETS nr 132, med tillägg enligt ETS nr 171, se bilaga 10. inte vara oanständiga (indecent), och då särskilt inte innehålla pornografi, och de får inte heller ge våld en obefogat framträdande plats eller vara av sådan art att de kan framkalla rashat. I artikel 7.2 föreskrivs att programtjänster som kan antas inverka negativt på barn och ungdomars fysiska, mentala eller moraliska utveckling inte får programläggas när underåriga med hänsyn till sändnings- tiden och mottagningsmöjligheterna kan tänkas titta på dem. Artikel 8 reglerar rätten till genmäle (right of reply). Av arti- kel 8.1 framgår att de stater som tillträtt konventionen skall tillse att varje fysisk eller juridisk person oavsett nationalitet eller hem- vist ges rätt till genmäle eller annan motsvarande åtgärd. För att rätten till genmäle skall kunna upprätthållas skall enligt artikel 8.2 namnet på programtjänsten eller programföretaget anges i program- tjänsten med regelbundna mellanrum. I artikel 9 finns särskilda bestämmelser för den som har den exklusiva rätten till TV-sändning från ett evenemang som är av särskild vikt för allmänheten. Bestämmelserna motsvarar TV- direktivets regler. Artikel 10 reglerar minsta andel program av europeiskt ursprung i sändningarna och motsvarar huvudsakligen artikel 3a i TV-direk- tivet, se avsnitt 6.4.1. 6.5.2Bestämmelser om annonser och köp-TV Artikel 12 i innehåller föreskrifter om annons- tidens längd. Bestämmelserna motsvarar helt och hållet artik- larna 18 och 18a i TV-direktivet, se avsnitt 6.4.2. I artikel 13 föreskriver på samma sätt som TV-direktivet att annonser och köp-TV-inslag skall hållas åtskilda från annat programinnehåll genom optiska eller akustiska hjälp- medel. Som huvudregel skall annonser och köp-TV-inslag sändas i block. Liksom TV-direktivet förbjuder smyg- reklam, och då särskilt presentation av produkter och tjänster i program som sker i reklamsyfte. Vidare framgår av artikel 13 att personer som regelbundet presenterar nyheter och nyhetsrelaterade program inte får förekomma i reklam eller köp-TV. Artikel 14 reglerar placeringen av annonser och köp-TV-inslag och motsvarar artikel 11 i TV-direktivet. har liksom TV-direktivet ett totalförbud mot annonser och köp-TV för tobaksprodukter. melser om reklam för alkoholhaltiga drycker och medicinska pro- dukter överensstämmer i huvudsak med vad som föreskrivs i direk- tivet. Vidare innehåller konventionen i artikel 11.3 en bestämmelse om att annonser och köp-TV-inslag som riktar sig mot eller an- vänder barn skall undvika allt som kan antas skada barns intressen och ta hänsyn till barns särskilda mottaglighet. Reglerna om sponsring återfinns i fjärde kapitel. De överensstämmer med TV-direktivets bestämmelser på området, se avsnitt 6.4.2, med den skillnaden att konventionen förutsätter att såväl fysiska som juridiska personer kan sponsra ett program medan direktivet endast betraktar bidrag från offentliga eller privata företag som sponsring. 7 Överväganden och förslag TV-tittande i en mobil mottagningsenhet skiljer sig i vissa avseen- den från traditionell TV. Det förhållandet att tittaren kan ta med sig TV-mottagaren vart han eller hon vill innebär att sändningarna till mobiltelefoner och andra bärbara enheter blir mer lättillgängliga än TV-sändningar som tas emot av traditionella TV-apparater. Å andra sidan har de mobila mottagningsenheterna så små skärmar att mobil TV inte kan utgöra en naturlig samlingspunkt för flera per- soner på samma sätt som traditionella TV-sändningar. Skillnaderna i tillgänglighet kommer sannolikt att innebära att det huvudsakliga användningsområdet för TV-sändningar som riktas till mobila mot- tagare blir annorlunda än för traditionell TV. Mycket talar för att de som tittar på TV i en mobiltelefon eller annan mobil mottagnings- enhet kommer att följa sändningarna , t.ex. under resor med allmänna kommunikationer, och att de därför i viss utsträckning kommer att efterfråga kortare program, där innehållet är specialanpassat för tillfälligt tittande. De bestämmelser i radio- och TV-lagen som framför allt får bety- delse när det gäller TV-sändningar till mobila mottagare är dels be- stämmelserna om tillstånd för innehållsleverantörer och operatörs- företag, dels de bestämmelser som reglerar sändningarnas innehåll. I detta kapitel överväger vi om, och i så fall i vilken utsträckning, TV-sändningar till mobila mottagningsenheter omfattas av dessa bestämmelser samt huruvida det bör införas särskilda regler för mobil TV i radio- och TV-lagen. TV-sändningar som förmedlas med DVB-H-teknik eller annan rundradioteknik som är speciellt avsedd för mottagning i en mobil mottagningsenhet bör lämpligen sändas på de frekvenser som används till traditionell marksänd television. Som redogjorts för i föregående kapitel gör anspråk på en ny multiplex för sänd- ning av mobil TV med DVB-H-teknik i det digitala marknätet. Enligt 3 § förordningen (1997:894) om marksänd digital TV är det regeringen som beslutar vilka områden och vilket sändningsutrymme som får upplåtas för digitala TV-sändningar. I anspråkstagande av en ny multiplex och tilldelning av frekvensutrymme för sändning av mobil TV är således frågor som hanteras av regeringen. Det kan i sammanhanget nämnas att regeringen gav () i uppdrag att utreda vilket frekvensområde som kan frigöras i samband med att de analoga markbundna TV-sänd- ningarna upphör och vad detta frekvensområde kan användas till. PTS uppdrag skall slutredovisas . har också framfört till regeringen att en utbyggnad av sändarnätet är nödvändig för att DVB-H-sändningarna skall kunna tas emot inomhus och av mottagningsenheter som är i rörelse. Använ- dningen av nya sändare kräver tillstånd enligt lagen om elektronisk kommunikation. Sådana tillstånd beviljas av PTS och det krävs ett tillstånd för varje sändare. Av 3 kap. 6 § andra stycket LEK framgår att tillstånd att använda radiosändare för utsändningar som kräver tillstånd enligt annan lag får meddelas endast om sådant tillstånd före- ligger. PTS kan därför bevilja tillstånd att använda en radiosändare för sändning av tillståndspliktiga TV-sändningar först sedan nödvän- diga sändningstillstånd enligt radio- och TV-lagen har meddelats. Det kan också krävas komplettering av de befintliga tillstånden att använda radiosändare om nya frekvenser kommer att tas i anspråk eller om det finns särskilda tekniska krav för tillstånden som inte uppfylls vid sändning med DVB-H. 7.3Radio- och TV-lagens tillämplighet på TV-sändningar till mobila mottagare Vår bedömning: Enligt vår bedömning omfattar radio- och TV- lagen dels TV-sändningar som sänds direkt till mottagaren på en tidpunkt som avsändaren bestämmer, dels uppspelningar av tidiga- re inspelat material, där innehållet har bestämts av den sändande och där mottagaren ansluter sig till en sändning som har startats på en tidpunkt som avsändaren har bestämt (s.k. strömmade program). Vi anser däremot inte att lagen omfattar program som laddas ned av mottagaren och startar på en tidpunkt som mot- tagaren bestämmer. Radio- och TV-lagen är tillämplig på sändningar av ljudradio- och TV-program som är riktade till allmänheten och avsedda att tas emot med tekniska hjälpmedel. En sändning anses riktad till allmänheten endast om den och utan särskild begäran är tillgänglig för vem som helst som vill ta emot den (1 kap. 1 § RTVL). Vi har i vårt delbetänkande Anpassning av radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) konstaterat att enbart den omständigheten att en radio- eller TV-sändning tas emot i en annan apparat än den traditionella radio- eller TV-mottagaren inte bör medföra att sänd- ningen inte anses utgöra ett ljudradio- eller TV-program samt att radio- och TV-lagen därmed torde omfatta även sådana program som tas emot t.ex. i en mobiltelefon, så länge övriga förutsättningar, sär- skilt att sändningen skall vara riktad till allmänheten, är för handen (a. betänkande s. 204). Avgörande för om en sändning skall anses riktad till allmänheten är vem sändningen riktas till och vem som startar den. En sändning som startas av avsändaren och sänds ut till alla som vill ta emot den utan krav på någon särskild begäran från mottagaren anses alltid riktad till allmänheten. Detta innebär att TV-sändningar till mobila mottagare som sänds som de traditionella TV-sändningar- na och innehåller samma programutbud som dessa omfattas av radio- och TV-lagens bestämmelser. Då mobil TV framför allt kan antas komma till användning , t.ex. under resor med allmänna kommunikations- medel, är det emellertid troligt att utvecklingen i vart fall i viss ut- sträckning kommer att gå mot ett mer specialanpassat innehåll som kommer att sändas endast till mobila mottagningsenheter. Även sådana specialanpassade sändningar omfattas av radio- och TV-lagen om de innehåller program som sänds ut direkt från sändande pro- gramföretag till vem som helst som vill ta emot sändningarna. För TV-sändningar i mobiltelefonnät som har spelats in i förväg och blir tillgängliga först efter det att den enskilde tittaren har begärt det är situationen något annorlunda. En sådan TV-sändning hämtas från en server i en basstation där sändningen finns tillgänglig . Programmet vidareförmedlas från basstationen till den en- skilde mobiltelefoninnehavaren på två sätt; antingen sänds program- met ut i en slinga, en s.k. ström, som mobiltelefoninnehavaren kan ansluta sig till eller så ges mobiltelefoninnehavaren möjlighet att ladda ner programmet till sin telefon. Om programmet strömmas ut får mottagaren hoppa in i sändningen där denna för tillfället befinner sig, medan ett program som laddas ned startar från början som mottagaren önskar. Oavsett hur förmed- lingen från basstationen till den enskilde mobiltelefoninnehavaren går till, får det förhållandet att sändningen till basstationen görs till- gänglig för samtliga användare anses uppfylla kravet på att program- met skall sändas ut till alla som vill ta emot det. För att sändningen skall anses vara riktad till allmänheten krävs emellertid även att den är tillgänglig utan särskild begäran. Så anses vara fallet om sändningen startas av avsändaren på en tidpunkt som denne bestämmer (a. be- tänkande s. 207f.). När det gäller de program som vidareförmedlas i en ström har mottagaren inte möjlighet att styra utsändningen från basstationen, utan denne kan endast välja huruvida han eller hon vill ansluta sig till den pågående strömmen. Strömmade program får därmed anses uppfylla kravet på att sändningen skall vara tillgänglig utan särskild begäran. Om det för vidareförmedling av programmet krävs att mottagaren laddar ner programmet till sin mobiltelefon kan sändningen däremot inte anses starta på en tidpunkt som avsändaren bestämmer. Ett program som laddas ned är således inte tillgängligt utan särskild begäran. I enlighet med denna bedömning omfattar radio- och TV-lagen inte bara TV-sändningar som sänds direkt till mobila mottagare på en tidpunkt som avsändaren bestämmer, utan även uppspelningar av material som spelats in på en server, där innehållet har bestämts av avsändaren och där den vidaresändning som mottagaren ansluter sig till har startats på en tidpunkt som avsändaren har bestämt. Där- emot omfattar radio- och TV-lagen inte program som laddas ned av mottagaren och startar på en tidpunkt som mottagaren bestämmer. Europeiska kommissionens förslag till revidering av TV-direktivet omfattar till skillnad från radio- och TV-lagen även icke-linjära tjänster, dvs. tjänster som beställs av mottagaren. Om direktivet revi- deras i enlighet med förslaget kommer det således att omfatta även sådana TV-sändningar som startar efter särskild begäran från mot- tagaren, t.ex. genom att denne laddar ner ett visst program till sin mobiltelefon. Direktivet kommer i så fall att få ett vidare tillämp- lighetsområde än vad radio- och TV-lagen har . Vårt förslag: Vi föreslår att begreppet mobil TV i radio- och TV-lagen definieras som sändning av TV-program som sker med en teknik som är särskilt avsedd för mottagning i en mobil mot- tagningsenhet. Som utredningen ser det kan en TV-sändning förmedlas till en mobil- telefon eller annan mobil mottagningsenhet på tre olika sätt. Den första möjligheten är att TV-sändningen sker i ett mobiltelefonnät (ett s.k. 3G- eller UMTS-nät). Alternativ två är att sändningen för- medlas i rundradionät med utnyttjande av en teknik som är särskilt utvecklad för mottagning i mobila mottagningsenheter, exempelvis DVB-H-teknik eller DMB-teknik. Slutligen kan utvecklingen av de bärbara mottagningsenheterna innebära att det blir möjligt att ta emot de TV-sändningar som förmedlas i det traditionella digitala marknätet med DVB-T-teknik i mobila enheter. TV-sändningar som förmedlas i mobiltelefonnät eller med DVB- H-teknik eller annan rundradioteknik som har utvecklats särskilt för mottagning i en mobil mottagningsenhet kräver, till skillnad från mottagning av de traditionella DVB-T-sändningarna i mobila mot- tagningsenheter, ianspråktagande av särskilt sändningsutrymme. Vi bedömer att det är de sändningar till mobila mottagningsenheter som innebär ett utnyttjande av frekvensutrymme som bör regleras särskilt i radio- och TV-lagen. Vi föreslår därför att begreppet mobil TV definieras som sändning av TV-program som sker med en teknik som är särskilt avsedd för mottagning i en mobil mottagningsenhet. Vårt förslag: Vi föreslår att det inte skall krävas tillstånd enligt radio- och TV-lagen för att sända radio- och TV-program som förmedlas av en radiosändare som huvudsakligen skall användas för annat än rundradio. Utnyttjandet av radiofrekvenser i bygger på den s.k. frekvens- planen. Frekvensplanen upprättas av () och bygger på internationellt samarbete inom ramen för Internatio- nella teleunionen (ITU), det europeiska samarbetsorganet för admi- nistrationer inom post- och teleområdena (CEPT) och EU. PTS ger ut frekvensplanen som ett allmänt råd. Planen är således inte bindande, även om den används som intern vägledning för PTS i sam- band med beviljande av tillstånd att använda radiosändare (prop. 2002/03:110 s.131). Enligt den senaste frekvensplanen (Allmänt råd från , PTSFS 2005:4) skall bl.a. frekvens- områdena 174–och 470–användas för rundradio. Enligt 2 kap. 1 § RTVL krävs det tillstånd för att sända ljudradio- och TV-program på frekvenser under tre gigahertz. TV-sändningar till mobila mottagare kan, som redogjorts för i kapitel 5, förmedlas antingen genom mobiltelefonnät (3G- eller UMTS-nät) eller som rundradiosändningar. De sändningar som sker via 3G-näten förmed- las på frekvenser strax under två gigahertz. För mobil TV som sänds med DVB-H-teknik förespråkas frekvensutrymmet mellan 470 och , vilket utgör den lägre delen av det frekvensutrymme som används för traditionella digital-TV-sändningar i mark- nätet. DMB kan sändas antingen i VHF-bandet på 174–240 mega- hertz, ett frekvensområde som i har avsatts till rundradio, eller i det s.k. L-bandet på frekvenser strax under 1,5 gigahertz. Såväl TV-sändningar i mobiltelefonnätet som rundradiosändningar till mobila mottagare kräver således med radio- och TV-lagens nu- varande lydelse tillstånd, om de riktas till allmänheten. Den som vill förmedla teletjänster i mobiltelefonnät måste, liksom den som vill använda en radiosändare för utsändning av TV-program, ha tillstånd att använda radiosändare enligt lagen om elektronisk kommunikation. För att ett sådant tillstånd skall beviljas krävs enligt 3 kap. 6 § första stycket 3 LEK bl.a. att radioanvändningen bedöms utgöra en effektiv användning av frekvensutrymmet. Om flera mobil- telefonoperatörer konkurrerar om att få förmedla teletjänster i samma frekvensutrymme meddelas tillstånd efter ett urvalsförfarande base- rat på jämförelse mellan sökandena, efter ett anbudsförfarande där det pris som sökanden är villig att betala skall vara utslagsgivande eller efter en kombination av dessa förfaranden (3 kap. 8 § LEK). Den operatör som får tillstånd ges rätt att tillhandahålla nätkapaci- tet för mobila tjänster inom ett visst frekvensområde. Detta urvals- förfarande tillämpas inte när det gäller sådan radioanvändning som huvudsakligen avser ljudradio- eller TV-sändningar, då urvalet för sådan användning sker enligt radio- och TV-lagen. Tillståndsplikten i radio- och TV-lagen är bl.a. föranledd av att sändningsutrymmet i marknätet är en begränsad resurs. Då kravet på ett effektivt utnyttjande av frekvensutrymmet redan iakttas vid tillståndsgivningen enligt lagen om elektronisk kommunikation kan det ifrågasättas om det finns skäl att härutöver upprätthålla kravet på tillstånd enligt radio- och TV-lagen för sådana TV-sändningar som är avsedda att tas emot av mobiltelefoner eller andra mobila mottagare. Enligt utredningens bedömning är denna fråga framför allt beroende av vilket sändningsutrymme mobil TV-sändningarna tar i anspråk. En TV-sändning som skickas till en mobiltelefon via ett mobiltelefonnät utnyttjar inte något sändningsutrymme som annars skulle ha kunnat tas i anspråk för traditionell rundradio. Det finns därmed inte någon anledning att kräva tillstånd enligt radio- och TV-lagen för sådana sändningar. Om sändningarna däremot förmedlas på frekvenser som enligt frekvensplanen skall användas för rundradio är situationen annorlunda. Mobil TV som sänds på sådana frekvenser utnyttjar ett sändningsutrymme som annars hade kunnat användas till traditionella markbundna TV-sändningar. För att den statliga styrningen skall kunna upprätthållas inom de frekvens- områden som enligt den svenska frekvensplanen skall användas för rundradiosändningar bör kravet på tillstånd enligt radio- och TV- lagen därför alltjämt upprätthållas för mobil TV som sänds på dessa frekvenser. Eftersom de TV-sändningar som förmedlas via mobiltelefonnät sker på betydligt högre frekvenser än de som enligt frekvens- planen skall användas för rundradio, skulle TV-sändningar som distri- bueras i mobiltelefonnät kunna undantas från kravet på tillstånd enligt radio- och TV-lagen genom en sänkning av den övre gränsen för tillståndskravet, t.ex. så att endast sändningar på frekvenser under 1,5 gigahertz omfattas av tillståndsplikten. En sådan lösning skulle emellertid kunna få negativa konsekvenser, eftersom fördelningen av sändningsutrymme inte är utan kan komma att ändras . Ett annat alternativ är att tillståndsplikten görs beroende av vad det frekvensområde som sändningarna utnyttjar är avsett att använ- das för. En sådan reglering skulle kunna innebära att det föreskrivs undantag från kravet på tillstånd enligt radio- och TV-lagen för sändningar av radio- och TV-program som äger rum på frekvenser som enligt den svenska frekvensplanen inte är avsedda att användas för rundradio. En nackdel med en sådan lösning är dock att PTS kan avsätta ett frekvensområde för både rundradio och någon annan verksamhet. Ett annat problem är att frekvensplanen utgör ett all- mänt råd och således inte är bindande när frekvenstilldelningen väl sker. Enligt 3 kap. 9 § LEK skall ett tillstånd att använda radiosändare avse en viss radioanvändning. Tillståndsplikten enligt radio- och TV- lagen kan därmed göras beroende av användningsområdet för radio- sändaren. TV-sändningar som förmedlas av en radiosändare som skall användas för rundradio bör alltjämt vara tillståndspliktiga enligt radio- och TV-lagen. Däremot finns det inte anledning att kräva till- stånd enligt radio- och TV-lagen om TV-sändningarna förmedlas av en sändare som skall användas för exempelvis mobila tjänster. Vi föreslår därför att det i 2 kap. 1 § RTVL föreskrivs undantag från kravet på tillstånd för sändningar av radio- och TV-program som förmedlas av en radiosändare som huvudsakligen skall användas för annat än rundradio. Genom rekvisitet huvudsakligen beaktas bestämmelsen i 3 kap. 10 § LEK, som föreskriver att ett tillstånd att använda radiosändare som avser digital utsändning till allmänhe- ten av program i ljudradio eller annat som anges i 1 kap. 1 § tredje stycket YGL får förenas med rätt att använda radiosändaren för annan användning, motsvarande högst tjugo procent av den digitala kapaciteten i frekvensutrymmet. Syftet med denna bestämmelse är att tillståndet att använda viss radiosändare för t.ex. digitala TV- sändningar skall kunna omfatta även digitala tilläggstjänster.