sou · GUB314 · 2007-01-01 00:00:00 — Dessutom övergavs i stor utsträckning kåtan som vinterbostad och man bodde inhyses hos bönder i stället (se avsnitt 7.6.4). Många av kvinnorna upphörde dessutom med att följa med på raiderna. De stannade på platser, där de hade bekvämare husrum än kåtan och närhet till skola för barnen. Utredarna ondgjorde sig också över att samer börjat lägga av sina traditionella dräkter och övergått till civilisationens klädedräkt. En viktig intervjufråga var om de tillfrågade byggt stuga och fähus och bedrev någon form av jordbruk. Riktiga samer skulle inte bo i hus – det kunde i princip endast medges dem som på grund av ålder och sjukdom inte längre orkade med renskötseln. Stora utredningar tillsattes för att lösa denna fråga. Sorgliga och tragikomiska ärenden om samers rätt att bygga den primitivaste lilla stuga behandlades vid länsstyrelserna. 23 , Skogslapparna i (1968), H. Beach, Reindeer-Heard Manage- ment in transition, 1981. En intressant diskussion för och emot den extensiva renskötseln utspann sig vid ett möte i med lappbyarna 1943 inför utred- ningsmannen . Den visar att de två metoderna existerade vid sidan av varandra ännu i vissa delar av . Jordbruksdep:s konseljakt , nr 65 (RA). Rennäringens och samhällets förändringar Listan på egendomliga ståndpunkter och avgöranden kan göras lång.24 Mot allt förfall som man tyckte sig se hos samerna måste åtgärder vidtas. Den väg man valde var paradoxal. Man ville tvinga samerna tillbaka till en alltmer övergiven, närmast arkaisk, drifts- form, som man menade var mindre skadlig för omgivningen. Samerna skulle dock inte förgöras eller fördrivas. Tvärtom påpe- kade både regering och riksdag att renskötseln fortfarande var en viktig näring för norra och att samiska rättigheter måste respekteras. Den samiska kulturens renhet skulle bevaras och där- med menades också de gamla driftsformerna. Lapp skall vara lapp som det hette i en ofta citerad formulering. Många åtgärder måste vidtas för att uppnå detta mål. Skolan gavs en stor del av skulden för att renskötseln utvecklat sig som den gjort. Samebarnen hade, genom att gå i vanliga svenska skolor, alltför mycket fått smaka på civilisationens sötma. De hade kle- mats bort så att de inte längre ville underkasta sig den intensiva renskötselns strävsamma liv (även en del äldre samer, som såg gamla samiska seder försvinna, var av denna uppfattning). Därför infördes speciella kåtaskolor, där samebarnen skulle lära sig det rätta nomadiska levnadssättet. 4.3.2.2Den extensiva renskötseln blir statligt sanktionerad och understödd Efterkrigstidens politiker och tjänstemän insåg att det förmynderi och den rasism den förda politiken i grund och botten byggde på inte kunde fortsätta. Den extensiva renskötseln hade, trots alla lagar och regleringar och all kontroll från lappväsendets sida, kommit för att stanna. Man inriktade sig nu i stället på att omforma renskötseln till en modern näring med höga avkastnings- krav som kunde garantera att även renskötarna integrerades i väl- färdssamhället. Sitt tydligaste uttryck fick denna politik i de utred- ningar som genomfördes av renbetesmarksutredning och rennäringssakkunniga. Rennäringen likställdes nu med jordbruk och skulle rationaliseras på samma sätt som detta. Pro- duktionstekniska förbättringar och större driftsenheter med mindre 24 Den politiska och ideologiska bakgrunden till svensk politik gentemot samer har ingående behandlats i en rad grundliga arbeten av , , , , m.fl. Rennäringens och samhällets förändringar En lämplig storlek kunde, enligt en PM i rennäringssakkunnigas kommittéarkiv, vara 3 000 renar bevakade av 6–8 man. Sådana enheter drevs framgångsrikt i och påpekade promemorieförfattaren.25 I det betänkande 1968 och den proposition 1971 som utredning- arna resulterade i återkom den funna modellen i ett förslag om inrättande av kooperativt drivna renbyar. Bidrag till rationaliser- ingar, katastofskadeersättningar m.m. skulle utgå på liknande sätt som inom jordbruket. Det var en helt logisk följd av den nya poli- tiken att rennäringsfrågorna 1971 överfördes till lantbruksnämn- derna och den särskilda s.k. lappadministrationen upphörde.26 Därmed hade samepolitiken förbytts i dess raka motsats. Stora bärkraftiga driftsenheter blev nu den statliga ren- näringspolitikens mål. Den minskande personaltätheten skulle kompenseras med insatser av modern teknik. Medan man vid sekel- skiftet 1900 menade att den intensiva renskötseln var garantin för bevarandet av den samiska kulturen menade man att endast den extensiva renskötseln kunde säkerställa dennas fort- bestånd. Beaktas bör, skrev Kungl. Maj:t i sin proposition 1971 (s. 32), att rennäringen utgör en viktig, måhända nödvändig, för- utsättning för att en speciell samisk kultur skall kunna fortleva i vårt land. Endast i begränsad omfattning torde det enligt de sak- kunniga vara möjligt för samerna att i en annan arbetsmiljö hålla sitt språk, sin slöjd och andra kulturyttringar levande . Från kulturskyddssynpunkt är det därför i hög grad önskvärt att rennäringen kan fortleva i konkurrensen med andra näringar. 4.3.2.3Flyttningsmönstren och deras förändringar Flyttningsmönstren har varit olika i olika trakter och olika tider. Flyttningarnas längd har bestämts av de årliga växlingarna i väder- lek, tillgången på bete, framkomligheten och många andra förhål- landen. Särskilt s.k. flen, dvs. isbildning som gör laven svåråtkomlig för renen, kan framtvinga långväga flyttningar. I en skrivelse 1916 till Renbetesdelegerades ordförande påpekade lappfogde att det inte är tillräckligt för samerna med rikligt bete. Andra faktorer tillkommer: rennäringssakkunniga (YK 2318, RA). 26SOU 1968: 16, prop. 1971: 51, SFS 1971:437. De perspektivförskjutningar som det här är frågan om har ingående analyserats av i Om Lapparnes privilegier. Föreställningar om samiskhet i svensk samepolitik 1883–1997. (1999). Rennäringens och samhällets förändringar I händelse snön är mycket djup eller s.k. flen inträffar inom ett område kan nämligen renen hur rik än själva lavtillgången är icke åtkomma renlaven, utan skulle, om han tvingades stanna på området, gå under av svält. En nödvändig förutsättning för att renlaven skall kunna åtkommas av renen är alltså, att snöförhållandena äro sådana, att dessa tillåta renen obehindrat genomgräva snötäcket till hela dess djup, samt att renlaven därjämte är ren från av flenbildning förorsakad is. visar praktisk erfarenhet att det visserligen blott är helt få år, då en hel vin- terbetetrakt (från fjällen till havskusten) är till sin fulla omfattning hemsökt av djup snö, flen eller sev (?) det å andra sidan också är ytterst få år, då icke någon av dessa betesstörande faktorer inträffar inom en större eller mindre del av ett dylikt betningsområde. En viss vinter kan det vara så att det är flen inom de högre belägna, västligaste och mellersta delarna av betesområdet. Lapparna måste då flytta långt åt öster, ned mot kusten. En annan vinter kan det vara så, att det är flen i de västligare delarna av betesområdet och djup snö i de östligaste markerna vid havet. Lapparna måste då uppehålla sig i de mellersta delarna av . En annan vinter kan det åter inträffa att den nedre hälften av jämte kustlandet äro oanvändbara. Lap- parna måste då uppehålla sig mycket högt uppe i skogslandet, närmare fjällen (så voro exempelvis Umelapparna 1913–1914 långt nere i Deg- erfors socken, 1914–1915 ovanför , 1915–1916 strax nedanför ). Det framgår av detta att ett visst område av exempelvis en eller två mils längd och bredd och med den allra utmärktaste lavtillgång aldrig kan duga som vinterbetsland för exempelvis en lapps hela livstid. Det kan visserligen vara utmärkt , men ett annat år kan det vara oanvändbart.27 En annan faktor att beakta är att renlaven växer långsamt. På ett hårt betat område krävs det för laven att komma upp igen i full storlek. Samerna måste därför växla betes- områden. I vissa trakter sker flyttningarna långsamt med kortare eller längre uppehåll allt efter betestillgången. I sådana områden och under goda år kan flyttningsstråken mer eller mindre bli en del av vinterbetesområdet. I andra trakter där goda vinterbeten ligger avlägset har det gällt att snabbt ta sig förbi de dåliga betesmarkerna i mellanområdet. Isskorpa på laven, s.k. flen, på de ordinarie betes- markerna kan framtvinga långa och skyndsamma flyttningar till områden där laven är tillgänglig. I äldre tid verkar en något annan ordning än ha varit gäl- lande. De traditionella stråk av betesmarker som de nuvarande samebyarna med sina storgrupper använder var inte lika klart 27 Skrivelse till i Renbetesdelegerades arkiv (YK 1766, RA) vol. Rennäringens och samhällets förändringar Samebyarna uppträdde av icke så tydligt som som särskilda och sam- manhållna enheter. Man hade smågrupper, ofta kanske familje- och släktgrupper, som flyttade mera fritt med sina hjordar. Smågrup- perna hade visserligen en del traditionella platser som de uppsökte, men dessa var av tillgängligt skrivet material att döma, ganska blan- dade. Man flyttade till ett betesland som man brukade besöka och när betet där tog slut såg man efter om nästa land var ledigt och så flyttade man dit. Hade någon annan grupp hunnit dit före, så fick man se sig om efter någon annan ledig plats.28 Ordningen vid vinterbeteslandens fördelning var med andra ord ganska oklar och variationer i fördelningen av områden kunde före- komma . En sådan ordning är inte möjlig att använda då många flyttar som storgrupper. Varje sameby måste veta vart den skall flytta. När byarna sinsemellan inte kunnat komma överens har rennäringsavdelningarna fått gripa in och göra fördel- ningen, vilket särskilt skett i där trängseln varit besvärande. Flyttningsmönstren har naturligtvis också påverkats av den tek- niska utvecklingen. började man använda sig av last- bilstransporter. Dessa har gjort det möjligt att ta upp gamla betes- områden som på grund av samhällsutvecklingen i övrigt blivit svår- tillgängliga. Bilförflyttningar är emellertid kostsamma och undviks där det är möjligt. Vid upprepade biltransporter förstörs dessutom renarnas naturliga flyttningsinstinkter. Den moderna renskötseln beskrivs i övrigt mera ingående i avsnitt 12.5. En utbredd företeelse i i äldre tid var skötesrenar, dvs. renar som hölls i vård hos en same, men ägdes av någon annan. Ägaren till en skötesren kunde vara en äldre same, som inte längre orkade vara med i renskogen eller en minderårig som ännu inte förmådde vara det. Han eller hon kunde också vara en jordbru- kande same som inte hade möjlighet att följa med i renarnas flytt- ningar. I de karga trakter som stora delar av utgör var renköttet ett värdefullt tillskott i en småbrukares kost. 28 Beskrivning i promemoria från i Svenska delegationens för förhandlingar ang. renbeteskonvention 1967 arkiv (YK 2569, RA). Rennäringens och samhällets förändringar I väglöst land var renen dessutom ett nästan oumbärligt drag- och klövjedjur. Genom sin lätthet och genom konstruktionen på klövarna kunde renen ta sig fram i snö, där hästen intet förmådde. Av detta skäl hade köpmän i städer som på 1600- talet egna renar som hölls som skötesrenar hos samer. Med renarna kunde köpmännen i kuststäderna ta sig till och från de stora lappmarknaderna i och . Dessa marknader var alltid tidsmässigt förlagda till midvintern, eftersom det var den tid då man lättast kunde transportera varor till och från inlandet.29 Så sent som rapporterade kronofog- den i fögderi att det gick omkring 250 eller sammanlagt ca 5 000 renlaster med renkött, hudar, fågel och smör mellan och Skibotn vid havet i Nordnorge.30 Transporter med renar var också en förutsättning för den äldre gruvdriften i . Även bönderna i det inre av var beroende av dragrenar, bl.a. för att hämta foder från avlägsna myrar. Under den tidiga vintern då isen och snön inte riktigt bar var renen en bättre dragare än hästen. I skogsbruket kom renen också till användning. Ännu ansåg skogs- folk i det nordligaste att renen var oumbärlig, och stred intensivt mot försöken att lagstiftningsvägen förbjuda skötesrenar. Skötesrenar ingick i samernas renskötselrätt enligt den första renbeteslagen och omfattades alltså av sedvanerätten. Systemet blev emellertid utsatt för kritik. Man invände mot att bofasta, genom att utnyttja samernas renskötselrätt, skaffade sig kostnadsfri tillgång till andra bofastas marker och hävdade att renskötarna lockades att ta hand om långt fler renar än de förmådde övervaka. Särskilt påtagligt blev problemet i delar av och Norrbottens kustland, där stora mängder skötesrenar ägdes av bönder och han- delsmän som drev en omfattande kommersiell handel med renskinn och renkött. Deras skötesrenar var inhyrda hos skogssamer i . Många av dessa saknade nästan helt egna renar och fun- gerade egentligen bara som renskötare för bofasta. Kritiken ledde fram till att man i renbeteslagen 1898 förbjöd skötesrenar för bofasta i och , med smärre undantag för arbetare och småbrukare som kunde visa att de var beroende av sådana för sin försörjning. 29Birger Steckzén och , stads historia 1621–1921 (1921) s. 213 ff. , stads historia 1588–1888 (1922) s. 103. 30Lappfogdens i Nb län årsberättelse 1890 i Renbetesdelegerades arkiv (YK 1766, RA) vol. Rennäringens och samhällets förändringar tills vidare från lagens bestämmelser. Orsaken var att det från många håll, bl.a. från kommunalstämmorna i de nordliga socknarna i , intygats att skötesrenarna var oumbärliga för befolkningen. I socknarna , , , , , Hietaniemi, Nedertorneå, , Över- kalix, Nederkalix och fanns det enligt lappkommitté inte mindre än 19 150 skogsrenar som användes i ett slags symbios med jordbruk och skogsbruk. Denna resurs kunde inte utan vidare fråntas befolkningen. Den lösning man slutligen kom fram till och som stadfästes renbeteslag (57 §) innebar att skogs- renskötsel i socknar fick fortsätta med stöd av konces- sioner, som beviljas av i och inom vissa anvisade områden. Systemet med skötesrenar hade åtskilliga fördelar. Framför allt bidrog det till ett gott förhållande mellan den jordbrukande och renskötande befolkningen. Detta har belagts av vetenskapliga intervju- undersökningar och det framgår också av de förhör som hölls i samband med lapputredning. Samerna från södra botten hade tidigare regelbundet sökt sig till kusttrakterna runt . Då förbudet mot skötesrenar i kom 1898 försämrades relationen till de bofasta. Flera samer häv- dade att de nu blev så illa behandlade av jordbruksbefolkningen att de inte längre vågade söka sig till sina gamla betestrakter i norra län.31 Till de många svårigheter som drabbade de svenska samerna hörde gränsstängningarna mot och . Vid gränsreglering hade svenska och norska samer genom den s.k. lappkodicillen fått rätt att, efter gammal sedvana, beta på ömse sidor av statsgränsen. hörde till så där behövdes ingen särskild reglering. hamnade emellertid under det ryska tsarväldet. 31 har i doktorsavhandlingen i ett samiskt samhälle. En studie av skötessystemet i socken (2002) ingående belyst vad skötesrensystemet innebar för att bevara goda relationer mellan samer och bofasta. Förhörsprotokoll med samer i i arkiv (YK 1768, RA) vol. Rennäringens och samhällets förändringar tsaren ett dekret som förbjöd norska samer – men inte svenska – att föra sina renar till finsk mark. Detta hade till följd att den norska finnmarksrenskötseln berövades sina av ålder nyttjade höst-, vinter- och vårbetesmarker i , medan å andra sidan samerna i finska fråntogs sina sommarbetesland i . Följden blev att flera hundra norska och finska samer övergick till att bli svenska medborgare och flyttade med sina renar först till och sedan – fastän i mindre omfattning – till Jukkas- järvi. Eftersom gränsen mellan och alltjämt var öppen hade dessa samer fortfarande tillgång till sina gamla betes- marker i . spärrade emellertid även gränsen mot , vilket på en gång drastiskt ökade pressen på de svenska renbetes- markerna i norr. utsattes den svenska renskötseln för en tilltagande ovilja från grannarna i väster. Det tidigare nästan obefolkade fylldes snabbt med bosät- tare som levde av jordbruk. Av ålder hade de svenska samerna haft rika sommarbeten i de nordliga fjorddalarna och på de kustnära öarna i . En stark konkurrens om markutnyttjandet uppstod. Avogheten mot de svenska samerna underblåstes av de norska myndigheterna, särskilt när satt vid makten. Efter unionsupplösningen 1905 ville norrmännen helt stoppa den gränsöverskridande renskötseln mellan och . Frågan var en av de större tvistefrågorna vid förhandlingarna i . tillsattes flera kommittéer och en skilje- domstol för att lösa frågan. undertecknades slutligen en konvention som gällde från . Stora delar av de norska betesområdena spärrades nu för svensk renskötsel och där den tilläts begränsades renantalet kraftigt. Den svenska sommar- betningen i de två nordligaste fylkena (då kallade amt) halverades. Eftersom samerna i och socknar redan tidi- gare drabbats av den finska gränsstängningen blev situationen mycket svårbemästrad. hade man försökt flytta samer söderut men lyckats endast i begränsad utsträckning. I och med konventionen 1919 kände myndigheterna sig tvungna att göra något radikalt. Minskningar av renantalet och en omfattande omflyttning, den s.k. dislokationen, genomfördes. förflyttades närmare 300 samer och 16 500 renar och ända ned till Tärna socken i . förekom ytterligare omflyttningar så att Rennäringens och samhällets förändringar dislokationen kom att beröra även . De mest omfattande flyttningarna skedde till södra län där det uppstod trängsel på betesmarkerna och starka motsättningar kring kultur och driftsformer. De uppkomna spänningarna och svårigheterna var huvudanledningen till att regeringen tillsatte en särskild kommitté, den s.k. , som hade till uppgift att finna lösningar på de uppkomna problemen (se avsnitt 7.6.6).32 4.4.2Jordbrukets och skogsbrukets inverkan I många avseenden fanns det ett ömsesidigt beroende mellan samer och nybyggare i äldre tid. Motsättningarna var mindre än man kan förledas att tro av de tvister som emellanåt drogs upp vid domsto- larna. Det fanns dock en fråga som regelbundet skapade konflikter och den gällde höskörden. Jordbruket i inlandets karga bygder byggde på användningen av ströängar, spridda över stora områden runt varje gård. Skörden på dessa ängar hotade varje höst och för- vinter att skadas av renar på flyttning ner mot vinterbeteslanden. Höet förvarades ännu i hässjor. Det var svårt att hämta hem till gården förrän sjöar och myrar frusit tillräckligt för att kunna bära häst och släde. Höet och vegetationen under hässjorna var begärlig föda för de passerande renarna. De kunde orsaka betydande skador för bonden. Det blev betydligt lättare för samerna när de kom ned i bebyggda landet, där man i större utsträckning byggt lador och dessutom haft bättre tid på sig att hämta hem höet. Detta intygades enstämmigt av de samer som intervjuades vid 1912–undersökningar (se avsnitt 7.6.4). gällde diskussionerna om renskador nästan uteslutande jordbruket. och början på 1900- talet tog konflikterna med skogsbruket över. Det hävdades att betande renar skadade ungskogen. I samband med en ny skogs- 32 Dislokationen och dess följder har behandlats av i Tvångsförflyttning eller dislokation, , museums årsbok 1976–1977, s. 107 ff. samt , Tvångsförflyttning av samer, 1996 s. 62 ff. I Utredning 1939 om överarbetning av lapputrednings betänkande (YK 1009, RA) ingår ett utdrag ur en skrift, som belyser omfattningen av dislokationerna från och norra järvi till sydligare lapptrakter, författad 1938 av lappfogde i södra distrikt. Skriften i dess helhet har ej återfunnits, men utdraget som sände 1939 till expeditionschef i beskriver såväl äldre omflyttningar som dislokationen 1923–1932. Den sistnämnda hade enligt sträckt sig ned till Tärna socken i och omfattat 279 personer med sammanlagt 16 500 renar. Enligt fortgick dock omflyttningarna och kom då förmodligen att omfatta ytterligare samer. Rennäringens och samhällets förändringar vårdslag 1923 som innebar skärpta krav på planmässig föryngring av skog hävdade markägarna, med statliga Domänstyrelsen i spet- sen, att sedvanerätten stod i direkt strid med den nya lagen. Enligt Domänstyrelsen åstadkom renarna stora skador på nyplanteringar. Regeringen uppdrog då åt att under- söka saken. Anstaltens undersökningar gav vid handen att skadorna av renbetening var minimala.33 Efter dessa två argumentationslinjer har diskussionen fortsatt ända in och nya undersökningar har genomförts med ungefär samma resultat. började den stora omvandlingen inom skogs- bruket. Den innebar ökade avverkningsytor, hyggesröjningar och markberedning. slog mekaniseringen på allvar igenom med allt större kalhyggen som följd. Besprutningar, gödsling, hyg- gesplöjningar och skogsodling blev medel att höja produktionen. De nya metoderna inom skogsbruket skapade konflikter med ren- skötseln. Samerna menade att de stora slutavverkningarna med- förde många problem för renskötseln, bl.a. genom att snön packa- des så att laven blev svåråtkomlig. Dessutom ändrades, ansåg de, växtbetingelserna för laven på ett negativt sätt. Från samisk sida har det också hävdats att det storskaliga skogs- bruket i inland medverkade till att samerna i ökande utsträckning tvingades söka sig ut mot kusterna. Att självföryngring ersattes av skogsodlingar hade dessutom gjort ungskogen mera utsatt för renskador . Det moderna skogsbruket har på många sätt, menar många, ökat motsättningarna mellan samer och markägare. Dessa motsättningar har man dock försökt motverka genom anpassningar av skogsbruket och ökat samråd med varandra.34 Som tidigare nämnts var renen i äldre tid av fundamental betydelse för transporterna i stora delar av . Sommarvägnätet bestod egentligen bara av två sommarvägar. Den ena följde Bottenhavskusten och den andra gick in till Stor- sjöbygden i . I övrigt var ett amfi- 33Socialdepartementets konseljakt , nr 32 (RA). 34Leif , Relationen skogsbruk – renskötsel. Om framväxten av en markanvändnings- konflikt. Rapport 2, 1981. , Relationen skogsbruk – renskötsel. Om skogstillstånd och föränderlighet i ett harmoniområde och ett konfliktområde. Rapport 7, 1983. Rennäringens och samhällets förändringar biskt land där transporter endast kunde ske med små båtar på sjöar och vattendrag och däremellan till fots eller häst längs stigar.35 Lastkapaciteten var liten och farten långsam. Det var som landet öppnades genom vintervägarna. kom förordningar om att dessa skulle markeras med ruskor mellan de vikigaste marknadsplatserna. utfärdades påbud om plogning av viktiga vintervägar. Längs dessa kunde längre transporter ske med häst och släde. Det var länge endast i de mera tätbefolkade områdena detta påbud kunde upprätthållas. I det inre av , där avstånden var större, var man fortfarande hänvisad till renen och ackjan som transportmedel. De större lederna, där häst kunde användas, var beroende av att de fortlöpande användes så att snön packades och leden hölls synlig. Det var då en stor fördel om en renhjord följt den och trampat leden. Der en rehnmakt (skara af rehnar) dragit fram, der har man en wäg, lika god som den bästa landswäg, skriver i sin Journal.36 påbörjades en utbyggnad av sommar- vägar mellan socknarna nedanför lappmarksgränsen och i mitten av seklet utsträcktes den även till lappmarkssocknarna. Vid sekelskif- tet 1900 var vägnätet, med undantag för de nordligaste socknarna i , så utbyggt att man kan säga att renen spelat ut sin roll som transportör. Vägarna var till en början en fördel för samerna på så sätt att de utgjorde lättframkomliga leder för renarna vid deras vinterflyttningar. Detta gällde dock bara så länge de var bilfria. Motortrafik blev möjlig först då motorplog- ning infördes. Under låg dock nästan all civil trafik nere. Först efter detta krig blev bilismen ett problem för samerna. Den slog igenom med explosionsartad fart. fanns det i endast 5 000 motorfordon.