sou · GUB314d3 · 2007-01-01 00:00:00 — Tribunalens medlemmar utgör en pool från vilken en sammansättning på mellan tre och sju medlemmar utses för att utreda framställda krav. I varje sammansättning måste minst en person vara maorier. Efter att ett anspråk framställts inför tribunalen måste frågan utredas. Det händer att anspråk som framställs inför tribunalen redan är utredda, men för det mesta återstår en hel del utrednings- arbete. Tribunalen kan då utse en person som ansvarar för att se till att frågan blir tillräckligt utredd för att ligga till grund för en rekommendation. Det händer också att maorierna själva initierar forskning på det aktuella området. Efterforskningen resulterar i en casebook. Denna ligger sedan till grund för offentliga hearings där samtliga anspråksinnehavare deltar och även ofta regeringsrepresentanter. Dessa hearings kan ta upp till , och när dessa avslutats produceras så tribunalens rapport med rekom- mendationer till regeringen. Med hänsyn till tribunalens begränsade resurser tar det ungefär från det att ett anspråk läggs fram inför tribunalen till dess tribunalens rapport publiceras. Alla maorier kan framställa krav inför tribunalen. Tribunalen behöver inte kontrollera att den klagande har ett mandat från någon grupp, men den kan avvisa att undersöka ett krav om det är uppenbart ogrundat. Maorier kan även framställa anspråk på privat mark och tribunalen får också undersöka sådana anspråk. Däremot kan inte tribunalen utfärda några rekommendationer vad gäller återföring av privatägd mark. Framställda anspråk gentemot reger- ingen löses vanligen genom förhandlingar mellan sakägaren och regeringen. Tribunalen är inte inblandad i dessa förhandlingar, men om tribunalen utarbetat någon rapport i relation till anspråket kan den utgöra utgångspunkt för de fortsatta förhandlingarna. Om man först vänt sig till tribunalen med sitt anspråk, och tribunalen efter sin undersökning finner att anspråket är välgrundat, kan den rekom- mendera parterna att ingå förhandlingar. Tribunalens rekommen- dationer är dock inte bindande. Tribunalen behandlas även i avsnitt 14.3. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder 13.2.3.3 Office of Treaty Settlements36 The Office of Treaty Settlements (OTS) upprättades . OTS är en enhet under som bl.a. ger regeringen råd angående anspråk baserade på Waitangifördraget och förhandlar med maorierna för regeringens räkning. Det är också OTS som imple- menterar ingångna överenskommelser mellan maorier och regeringen. Maorier som har krav mot staten kan välja mellan att gå via Waitangitribunalen eller att ingå i direkta förhandlingar med reger- ingen. Alla krav måste dock registreras hos Waitangitribunalen. Vid direkta förhandlingar med regeringen måste maorierna först lägga fram material som visar att gruppen har lidit skada till följd av en handling utförd av staten som strider mot Waitangifördraget. Där- efter måste staten acceptera att den brutit mot principerna i för- draget. Parterna måste således komma överens om en gemensam historia. Som nämnts ovan kan alla maorier framställa krav inför Wai- tangitribunalen. Vid förhandlingar direkt med regeringen är dock huvudregeln den att förhandlingarna från maoriernas sida sker i större grupper i stället för på individnivå. Gruppens alla historiska krav måste också förhandlas tillsammans. Fördelarna med detta system är att processen blir mera lätthanterlig och gör att man lät- tare kan hantera överlappande intressen. Vidare blir det mera kost- nadseffektivt för både de klagande och regeringen. För det fall maorigruppen önskar att driva processen hos Waitangitribunalen, kan dess rapport ligga till grund för de fortsatta för- handlingarna mellan parterna. Regeringen har utarbetat ett antal principer för förhandlingarna, nämligen god tro, återupprättande av förhållandet mellan parterna, upprättelse, lika behandling av krav, öppenhet och förhandlingar på regeringsnivå. Vid direkta förhandlingar med regeringen måste den klagande gruppen utse en representant som kan förhandla å dess vägnar. Efter att någon utsetts att sköta förhandlingarna och detta god- känts av OTS beslutar regeringen hur mycket ekonomiskt stöd den klagande gruppen skall beviljas. Maorigruppen kan få ekonomiskt stöd till kostnader inför förhandlingarna, förhandlingskostnader samt ratficeringskostnader. Vilken ersättning som godkänns avgörs bl.a. av frågans komplexitet, maorigruppens storlek och spridning 36 När inte annat anges har informationen hämtats från Healing the Past, a Future – Summary edition. A Guide to and Negotiations with the Crown på Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder samt förekomsten av överlappande intressen. Under de följande förhandlingarna lägger representanterna för maorierna och reger- ingen fram sina förslag och försöker nå en förlikning. Förhandling- arna sker mellan regeringen och den klagande gruppen. Andra par- ter såsom lokala myndigheter, privatpersoner och intressegrupper som kan tänkas ha ett starkt intresse av frågan bereds inte tillfälle att sitta med vid förhandlingsbordet. När parterna kommit överens även om detaljerna utarbetas ett utkast till avtal. Överenskommelsen innehåller vanligen ett erkän- nande från regeringens sida om begångna oförrätter och en ursäkt för dessa, ekonomisk kompensation samt återföring av kultur och mark till maorierna. Avtalsutkastet måste sedan godkännas och ratificeras av både regeringen och maorigruppen. Representanten för maorigruppen måste vidare få godkänt av samtliga medlemmar i gruppen innan avtalet kan slutligt godkännas. Själva undertecknan- det av avtalet sker ofta i någon av maorigruppens marae (traditio- nell samlingslokal) för att så många som möjligt skall kunna när- vara. Vid denna punkt i processen utarbetas även former för hur den ersättning som överförts skall förvaltas av maorigruppen. För att avtalet skall träda i kraft krävs slutligen i de flesta fall att parla- mentet lagstiftar i enlighet med vad som överenskommits. Ett exempel på en förlikning som kommit till stånd är den mel- lan Tainiu-folket på och den nya zeeländska regeringen. Tainui fick en formell ursäkt, återfick ca 14 000 ha mark som kon- fiskerats 1865 samt ekonomisk kompensation på 170 miljoner nya zeeländska dollar. Enligt OTS är avsikten med dessa förlikningar att både läka såren från det förflutna och att bygga en framtid. Även om den kompen- sation som utgår inte alltid är tillräcklig för att möta maorigrupper- nas behov och önskemål hoppas man från regeringens sida att detta skall fungera som en plattform för en framtida utveckling. Frågan är dock inte helt konfliktfri och uppgörelserna har bl.a. kritiserats för att förvandla det hela till en penningfråga och för att bortse från kolonisationens sociala och kulturella följder och maoriska krav på ökat självbestämmande.37 Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder slog appellationsdomstolen fast att en maorigrupps anspråk på ett stort fiskeområde vid skulle kunna tas upp av den maoriska markdomstolen (Maori Land Court).38 Regeringen svarade kort därefter med att lägga fram ett lagförslag som innebar landets stränder och havsbotten skulle vara i statlig ägo men att maorierna skulle få behålla sina traditionella rättigheter i dessa om- råden. Lagförslaget kom efter att en maorisk stam gjort anspråk på ett stort fiskeområde vid . Maoriska grupper menade att en sådan lag strider mot Waitangifördraget och en het debatt som fick stort utrymme i media följde. Lagen, the Foreshore and Seabed , trädde i kraft . FN: s kommitté för avskaffande av rasdiskriminering har uttryckt att den nya lagstiftningen tycks vara diskriminerande mot maorierna, särskilt vad gäller borttagandet av möjligheten att etablera ägande- rätt till kuster och havsbotten baserad på sedvana och dess under- låtenhet att garantera maorierna kompensation i enlighet med åtagande under konventionen.39 Tolv av de sammanlagt 17 stater som ratificerat konvention nr 169 om ursprungsfolk och stamfolk i självstyrande länder finns i . Dessa stater finns representerade i både och . Denna del av världen är också hem för många av världens ursprungsfolk. Vad gäller ursprungsfolkens rättigheter, har inom det interamerikanska systemet särskild fokus lagts på just rätt till mark och naturresurser. Då detta fått en stor betydelse för utvecklingen av situationen för inte bara ursprungs- folk i , utan även bidragit till utvecklingen av dessa frågor på ett internationellt plan, följer inledningsvis en kort genom- gång av det interamerikanska systemet till skydd för de mänskliga rättigheterna. I finns, liksom i andra delar av världen, regionala instrument som reglerar mänskliga rättigheter. Det finns dock inom det interamerikanska systemet inget instrument som särskilt 381865 etablerades The Native Land Court som skulle identifiera maoriernas markrättig- heter. Domstolen heter The Maori Land Court och arbetar framför allt med mark som maorier äger eller som är i maoriernas besittning. 39CERD/C/66/NZL/Dec. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder behandlar ursprungsfolk, även om en deklaration på området arbetas fram. Frågor om ursprungsfolkens rättigheter uppkommer i stället i de ordinarie procedurerna för mänskliga rät- tigheter. () finns två interamerikanska funktioner för främjande och skydd av mänskliga rättigheter, Interamerikanska kommissionen för mänskliga rättig- heter (IAHCR) samt Interamerikanska domstolen för mänskliga rättigheter. IAHCR och domstolen är självständiga organ under OAS. I IAHCR:s mandat ingår bl.a. uppgiften att motta och under- söka individuella petitioner om påstådda kränkningar av de mänsk- liga rättigheterna såsom de skyddas i den interamerikanska kon- ventionen om mänskliga rättigheter eller den amerikanska deklara- tionen om mänskliga rättigheter och skyldigheter. Påstådda kränk- ningar mot konventionen prövas i de fall där landet i fråga har rati- ficerat denna och där landet även erkänt domstolens jurisdiktion. För stater som inte tillträtt konventionen tillämpas i stället dekla- rationen. Om det kan fastställas att kränkningar mot konventionen förekommit, utfärdar kommissionen rekommendationer till den berörda staten, som om den inte efterlever dessa rekommendatio- ner riskerar att föras inför den interamerikanska domstolen. Dom- stolen kan utfärda beslut som är bindande för parter till konventio- nen. Fall kan föras inför domstolen antingen av de stater som är underkastade domstolens jurisdiktion eller som nämnts, vilket är det vanligaste, av kommissionen. Detta gjorde kommissionen 1998, då den väckte talan inför domstolen mot . Som utvecklas nedan vann en grupp tillhörande den nicaraguanska urbefolkningen en stor seger i den interamerikanska domstolen som 2001 dömde till deras fördel vad gällde just deras markrättigheter. är ett av de länder i regionen som ännu inte ratificerat . Landet är dock mycket intressant ur urbefolk- ningsperspektiv, då det alltså varit föremål för en process i den interamerikanska domstolen för mänskliga rättigheter, en pro- cess som medförde ett utfall av stor betydelse för ursprungsfolk såväl i som i övriga . har ratifice- rat den interamerikanska konventionen om mänskliga rättigheter. Landet är det fattigaste i regionen näst . Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder Det har inte gjorts någon formell folkräkning av ursprungsfolk och uppgifterna om befolkningens antal skiljer sig åt. Av totala befolkning är mestiser, är vita och är svarta. till- hör någon grupp av ursprungsfolk, varav den största gruppen är miskito.40 Endast tre indianska grupper har bevarats som tydliga etniska enheter, nämligen miskito (ca 80 000), sumo (ca 7 000) och rama.41 I finns huvudsakligen två områden som bebos av ursprungsfolk; och de centrala delarna av landet samt . Befolkningen i de olika områdena har, mot bak- grund av olika mönster i kolonisationen, utvecklats på olika sätt. Medan befolkningen på och i de centrala delarna av har utsatts för en assimileringspolitik har ursprungs- befolkningen på bibehållit en viss historisk själv- ständighet gentemot centralregeringen ända sedan kolonisationen. Den speciella status som dessa samhällen innehaft har medfört att de lättare kunnat bevara sin egen kulturella identitet och det har även hjälpt dem att behålla besittningen till sina marker, även om den aldrig formellt erkänts av den nicaraguanska regeringen. har , som motsvaras av den östliga halvan av lan- det, ett regionalt självstyre. Området är uppdelat i två själv- styrande regioner (RAAN och RAAS). Dessa regioner hade 1995 en befolkning på ca 250 000 och är ett område där många av Nica- raguas ursprungsfolk såsom miskitos, sumus och ramas bor. RAAN och RAAS utgör av landets yta men har bara ca 9 pro- cent av dess befolkning.42 I har ursprungsfolkens rättigheter till- baka varit relativt väl skyddade genom både nationell lagstiftning och internationella åtaganden. har även ytterligare lag- stiftning skett till förmån för urbefolkningarna, bl.a. som en följd av den omnämnda domen i interamerikanska domstolen. Trots att ursprungsfolken i således har ett starkt konstitutionellt skydd, fann den interamerikanska domstolen för mänskliga rättig- heter 2001 att kränkt den amerikanska konventionen. 40UD:s rapport om de mänskliga rättigheterna i . 42Christina Binder, The Case of the of : The Awas Tingni Case, or Realizing that a Rights is No Guarantee of effective Implementation in International and Indigenous Peoples, s. 252. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder 13.3.1.1Mayagna () Awas Tingni Community mot the Republic of vann de ca 600 mayagnaindianerna i byn , på inom RAAN-området, en viktig seger i Interamerikanska domstolen för mänskliga rättigheter.43 Domen, som gav byn rätt till sin mark och dess resurser, innebar ett histor- iskt framsteg för ursprungsfolkens markrättigheter i hela Latin- . Målet rörde krav från Awas Tingni och andra ursprungs- folkssamhällen på att få sin traditionella mark avgränsad och att förhindra avverkning på deras mark. Bakgrunden till målet var att den nicaraguanska staten till ett företag upplåtit avverkningskoncession till ett stort område som mayagnaindianerna gjorde anspråk på med hänvisning till traditio- nellt innehav. Domstolen accepterade inledningsvis Awas Tingnis anspråk på marken och fann att Awas Tingni har juridiska rättig- heter till den mark man bebor. Domstolen fann vidare att Nicara- gua hade kränkt den interamerikanska konventionen för mänskliga rättigheter när man hade bedömt marken som statsägd och upplåtit avverkningskoncession. Detta hade man gjort bl.a. genom att underlåta att i praktiken förverkliga ursprungsfolkens rätt till land och resurser såsom de erkänns i generella termer i den nicaragu- anska konstitutionen och lagstiftningen. Domstolen slog därmed fast att implementering av nationella juridiska skyddsregler för ursprungsfolkens rättigheter är en skyldighet under konventionen och att stater kan ådra sig internationellt ansvar om man underlåter att realisera dessa rättigheter. Vidare fann domstolen att Awas Tingnis rätt till den aktuella marken skyddas av rätten till ägande såsom den fastslagits i den interamerikanska konventionen. Domstolen uttalade att begreppet äganderätt (right to property) enligt konventionen inkluderar ursprungsfolkens kollektiva ägande som det definieras av deras egna seder och traditioner (oavsett vad som stadgas i nationell lag- stiftning). I enlighet härmed fann domstolen att Awas Tingni har en kollektiv äganderätt till den mark som de innehar, samt att den- na rättighet inkluderar en rätt att få denna mark officiellt avgränsad och erkänd. Domstolen fann således att brutit mot äganderätten genom att bevilja avverkningskoncessioner på mark som skulle erkännas som tillhörande Awas Tingni och även genom att underlåta att avgränsa och erkänna deras rätt till marken. 43 Mayagna () Awas Tingni Community v. the Republic of (2001). Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder beordrades slutligen av domstolen att åtgärda detta genom att avgränsa och erkänna rätten till marken. Den nicaraguanska staten ålades även att betala ett visst skadestånd till Awas Tingni.44 antogs en lag som fastställer procedurer för att defini- era, avgränsa och erkänna kollektivt ägd mark samt etablerar rikt- linjer för hur naturresurser får exploateras.45 I lagen stadgas bl.a. att ursprungsfolkens (och de etniska minoriteternas) äganderätt och historiska innehav skall gälla framför de rättigheter som utgetts till tredje parter som aldrig ägt marken men som, , gjort anspråk på marken. Vidare stadgas att en nationell kommis- sion för avgränsning och erkännande av land (CONADETI) skall bildas. Mot bakgrund av landets ansträngda ekonomiska läge, stad- gas även att staten i sin årliga budget skall allokera tillräckliga resurser för lagens uppfyllande. Lagen stadgar slutligen också att en nationell fond skall tillskapas för att ekonomiskt stödja de aktivi- teter som vidtas under lagen. Lagen har ansetts som mycket viktig och det finns stora förhoppningar att den skall bidra till att ursprungsfolken i högre utsträckning skall få tillgång till mark, vatten och skogar man traditionellt innehaft, såsom stadgas i den nicaraguanska konstitutionen och annan lagstiftning.46 Enligt vissa experter kan dock den omfattande processen med att erkänna rät- tigheter till mark ta så som 15 år.47 Även annan lagstiftning som reglerar efterlevnaden av de rättigheter som fastställs i kon- stitutionen trädde i kraft . Vad gäller Interamerikanska domstolens dom i Awas Tingni har den nicaraguanska staten dröjt med att vidta de åtgärder man ålagts i domen enligt ovan. 44För analys av domen, se t.ex. och : The Case of Awas Tingni v. : A New Step in International of Indigenous Peoples, , Vol. 19, No. 45Lag nr 445, The on the System of Communal Property of the Indigenous Peoples and Ethnic Communities of the of , and of the rivers Bocay, Indio and Maíz. 46The Indigenous World/ IWGIA - for Indigenous Affairs 2002– 2003, s. 88 f. 47The Indigenous World / IWGIA - for Indigenous Affairs 2004, s. 105. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder Situationen i är väldigt speciell med hänsyn till den mångåriga konflikt som råder i landet. Konflikten drabbar generellt den colombianska befolkningen mycket hårt, men befolkningen på landsbygden är särskilt utsatt, däribland således även ursprungsfol- ken. Trots de speciella förutsättningarna är landet intressant i detta sammanhang, dels eftersom dess urbefolkning har ett omfattande konstitutionellt skydd och dels eftersom är ett av de länder som ratificerat . besöktes av spanjorerna , men den första permanenta bosättningen grundlades först . De flesta av de många spanjorer som invandrade hit slog sig ner på höglandet som jordbrukare. Genom det koloniala s.k encomienda-systemet tvingades de bofasta indianerna att arbeta gratis åt nybyggarna. Indianerna som levde i landet när spanjorerna anlände decimerades till en liten minoritet genom epide- mier, slavdrift och utsugning. befrielse från kom i samband med ockupation av moderlandet. Lan- det blev självständigt 1819. ursprungsfolk uppgår till ca 800 000 personer och utgör därmed av den totala befolkningen. De lever i enklaver utspridda över hela landet. Det finns drygt 80 etniska grupper bland urbefolkningen vilka talar ca 75 olika språk och bebor av territoriet.50 Flertalet indianer är småjord- brukare i höglandet, en knapp tredjedel lever som svedjebrukare, jägare och samlare i det östra savann- och regnskogsområdet och är nomadiserande boskapsskötare i Guajirahalvöns torrområden i norr. En dryg fjärdedel av medlemmarna av något ursprungsfolk bor i särskilda områden, s.k. resguardos. Urbefolkningen är tillsammans med afrocolombianer svårt drab- bade av den väpnade konflikten i . Ofta är grupperna bosatta i sådana områden som antingen är strategiskt placerade för regeringsstyrkornas militära operationer, eftertraktat för narkoti- kaproducenter, rikt på mineraler eller andra naturresurser och där- med föremål för omfattande exploatering både från privata och statliga företag, eller helt enkelt så isolerat från städerna att det är 48När inte annat anges har informationen i avsnittet hämtats från 49Enligt lag nr 21 som antogs 1991 ratificeras konvention nr 169 samt inkorporeras i nationell lagstiftning. 50Landguiden samt Inter-American Commission on Human Rights, Third Report on the Human Rights Situation in , 26 Feb. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder ett lämpligt tillhåll för gerillan. Situationen är så allvarlig att flera urbefolkningsgrupper i riskerar att helt försvinna.51 Den huvudsakliga regleringen av skydd och stöd till urbefolkningsrättigheter finns i konstitutionen , vilken ger urbefolkningen betydande status. Enligt konstitutionen är ursprungs- folkens samhällen en ovärderlig nationell resurs och en betydande kulturell och social tillgång. De utgör en särskild valkrets vid vissa val, och de har rätt till självstyre inom sina områden i enlighet med sina vanor och traditioner. På nationell nivå har två platser i senaten reserverats för representanter för ursprungsbefolkningen.52 Colom- bias författningsdomstol har erkänt territorium som en nödvändig förutsättning för kulturell integritet, och att ursprungsfolkens markrättigheter skall fastställas i ljuset av denna integritet. Kon- stitutionen föreskriver vidare erkännande av ursprungsfolks mark- rättigheter och garanterar dessas oförytterliga natur.53 författningsdomstol har fastslagit att det konstitutionella erkän- nandet medför en juridisk plikt för staten att avgränsa och skydda ursprungsfolks marker. Konstitutionen garanterar vidare ursprungs- folkens rätt att konsulteras i fråga om användande av naturresurser på deras territorier, såsom stadgas i konvention nr 169.54 I enlighet med detta har författningsdomstolen fastslagit att denna konsultation måste vara bred och meningsfull. ursprungsbefolkning har tilldelats s.k. resguardos, vilka är jämförbara med reservat. En resguardo är en juridisk och sociopolitisk institution som fungerar som en auto- nom kommun och består av enbart ursprungsbefolkning som styr sig själva. Antalet registrerade resguardos uppgår till ca 600 st och dessa förfogar över 36 . Flera colombianska lagar erkänner att ursprungsfolken har rätt att få den kollektiva ägande- rätten till mark erkänd, varför denna överföring av land får karaktä- ren av etablering av tidigare ägande snarare än överlåtelser. 1996 bildades en nationell kommission för ursprungsfolks land med en bred representation både från staten och från ursprungs- 51Report of the Special Rapporteur on the situation of human rights and fundamental freedoms of indigenous people, mission to 2004. 171, 176, 246 och 330. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder En av kommissionens huvuduppgifter är att koor- dinera tillskapandet och säkrandet av rätten till resguardos. 1999 pågick processer rörande ca land som ursprungs- folk gjorde anspråk på. Även i hindras dock processerna av att den aktuella marken ofta bebos av andra som etablerat sig där. Vidare kompliceras som nämnts dessa processer av det utbred- da våldet i landet. besökte FN:s särskilde rapportör för ursprungsfolks- frågor . I sin rapport uttrycker han stark oro för situatio- nen för ursprungsfolken i , bl.a. för deras situation vad gäller rätten till mark. Enligt rapportören finns det en tydlig brist på överensstämmelse mellan konstitution och omsätt- ningen av denna i praktiken. Det saknas lagstiftning för imple- mentering av vad som stadgas i konstitutionen och antalet anspråk på mark som inte avgjorts är stort. Det är enligt rapportören också allvarligt att urbefolkningen, även om den lyckas uppnå legala rät- tigheter till resguardos, inte bereds skydd för sina marker t.ex. mot utnyttjande av naturresurser. Då ett mycket viktigt beslut angående ursprungsfolkens markrät- tigheter i fattades av interamerikanska kommissionen för mänskliga rättigheter (IAHCR) , följer slutligen en kort redogörelse för detta.