sou · GUB329 · 2007-01-01 00:00:00 — Slutligen menar att hörande och döva, trots kluvenhet på båda håll, har viljan att mötas men inte riktigt vet hur de ska skapa genuina möten. Dövas liv med teckenspråk I ämnet handikappvetenskap vid arbetar med en studie som handlar om barndomsdövas ställning på den svenska arbetsmarknaden. De frågor som studien ska belysa är dövas sysselsättnings- och anställningsformer, deras sysselsätt- ningsgrad och psykosociala och fysiska arbetsmiljö, erfarenheter av arbetslöshet, betydelsen av utbildning och andra individuella fakto- rer. planerar att genomföra både en enkätundersökning och en intervjustudie, båda på teckenspråk. Syftet med intervjuerna med 20 döva från två åldersgrupper är att beskriva hur förhållandet till arbetslivet utvecklats . teoretiska intresse finns i Honneths teori om kampen för socialt erkännande och om vilka huvudsakliga mekanismer på arbetsmarknaden som kan rela- teras till erkännanden och misskännanden. Finska studier om döva i arbetslivet På institutionen för specialpedagogik vid i startade ett treårigt forskningsprojekt om hörsel- skadade personer Studiens definition av hörselskada utgick från dess audiologiska innebörd. Det är samma definition som används för bland annat bedömningar av behovet av specialundervisning. I en enkätundersökning tillfrågades informanterna om vilken grupp – hörselskadade eller döva – de själva räknade sig till och dessa grupper jämfördes sedan. Syftet med projektet är att klarlägga hör- selskadade personers livslopp, hur de upplever sin utbildning i ett livsloppsperspektiv samt på vilka sätt olika faktorer relaterade till utbildningen förklarar livslopp och delaktighet i samhället. Efter enkätundersökningen fördjupas studierna med kvalitativa inter- vjuer utifrån uppkomna teman. Projektet redovisas i flera uppsatser och i en doktorsavhandling i specialpedagogik13 om dövas utbild- ning. Bland studier i det ovannämnda projektet kan nämnas Haapalas Hörselskadade på arbetsmarknaden. Sysselsättning hos döva och hör- selskadade efter yrkesskolan (2002)14. En enkätundersökning som Haapala gjorde bland 211 vuxna informanter (varav döva) visar en stereotypisk skillnad mellan döva kvinnors och mäns yrken vilket delvis återspeglar de begränsade valmöjligheterna i yrkes- 13Lehtomäki, (2005): Pois oppimisyhteiskunnan marginaalista? Koulutuksen merkitys vuosina 1960-1990 opiskelleiden lapsuudestaan kuurojen ja huonokuuloisten aikuisten elämänkulussa. Dövas liv med teckenspråk skolan fram till . Dessa yrken tenderar också att bli föråldrade, vilket betyder ökad arbetslöshet särskilt bland de yngre. Bland önskemålen om fortbildning fanns IT-kunskap och teknik. I arbetet uppskattades främst arbetskamrater, ett intressant arbete, regelbunden arbetstid, vidmakthållande av yrkeskompetens samt teckenspråkig miljö. Totalt sett menar att arbetslös- heten bland hörselskadade är hög och att brister i kompetensen i finska begränsar både studier och arbete, även om döva i undersök- ningen uppskattade sin kompetens i finska språket som rimlig eller bra. Haapala menar att det är viktigt att göra en kvalitativ studie om hur döva trivs på sin arbetsplats och vilka problem som förekom- mer i arbetslivet och när de söker arbete. Att de finska studierna har den audiologiska statusen hos infor- manterna som utgångspunkt är problematisk, eftersom den riktar forskningens uppmärksamhet mer mot hörselskadekriterier än mot språkliga skillnader mellan grupperna. Den språkliga aspekten kan bli förbisedd i studiens slutsatser. TV-programutbudet tillsammans med film och video är en viktig del av medborgarnas dagliga liv. Särskilt TV som visuell för- medlare av både samhällsinformation och kultur har indirekt en viktig funktion för döva i interaktionen med andra samhälls- medlemmar. Vikten av visuella medier är naturligtvis än större då döva är utestängda från radion. De visuella kanalerna upplevs dock som svåråtkomliga därför att budskapet i hög grad förmedlas audi- tivt. Otillgängliga media hindrar både tillgången till samhällsinfor- mation och delaktigheten i utbudet av kultur och nöjen. I en uppsats vid har och Thyselius (2000) gjort intervjuer med fem döva om deras mediean- vändning och om hur den påverkas av att de inte hör. Även om ljudmedierna är otillgängliga konstaterar författarna att det inte finns några tydliga skillnader mellan intervjupersonernas och den övriga befolkningens medieanvändning när det gäller internet, tid- ningar, tidskrifter, böcker etc. De skillnader som finns mellan intervjupersonerna förklaras av åldersskillnader. Det framkommer dock att ingen av intervjupersonerna prenumererar på någon mor- gontidning, vilket säger att vissa språksvårigheter inte kan uteslu- tas. Å andra sidan verkar döva använda text-TV flitigt. Dövas liv med teckenspråk nera otextade nyhetsinslag med text-TV ger möjligheter att bevaka nyheterna. Författarna tar upp frågan om att medierna bidrar till att tittarna kan underhålla sina kunskaper i engelska språket, eftersom det förekommer så ofta i ljudform. Döva får inte del av detta, vilket bland annat innebär att Internet, där engelska är det dominerande språket, blir svårtillgängligt för dem. Författarna rekommenderar kvantitativa studier om dövas medieanvändning som kan ge en mer generell bild av hur döva använder medierna. Det vore även intres- sant att göra en studie om vad döva går miste om utöver ljudupple- velsen i TV-programmen. Även om man knappast kan göra ovanstående generaliseringar gällande jämförelser mellan hörandes och dövas medieanvändning är den presenterade uppsatsen om dövas medieanvändning den enda svenska studie som försöker närma sig området på ett veten- skapligt sätt. Däremot kan det finnas rapporter och utredningar av gjorda satsningar på området såsom i . Forskningen om visuell medieanvändning som kan komma både döva och hörsel- skadade tillgodo är följaktligen helt eftersatt. Satsning på medieforskning kan vara intressant även på annat sätt. Enligt (2001) skulle forskning om dövas visuella för- mågor öka vår generella kunskap om mänsklig perception och kog- nition. If we wish to understand the full scope of human perceptual proces- sing, we must ask how a similarly intimate relationship to language might affect the visual modality (2001,39). poängterar att den begynnande forskningen om dövas visu- ella förmåga visar att det är det visuella språket som har betydelse för människans visuella kapacitet och inte avsaknaden av hörsel. En god läs- och skrivförmåga15 är en viktig förutsättning för indivi- den som arbetstagare, som konsument och som medborgare. är dövas tvåspråkighet – att behärska svenskt tecken- språk och svenska i skrift – ett viktigt utbildningsmål i dövunder- visningen i . Dövas tvåspråkighet har också studerats ur ett 15 Med läs- och skrivförmåga (literacy) avses individens förmåga att använda text för att fungera i samhället och i olika vardagssituationer, för att kunna ombesörja sina behov, arbeta mot sina personliga mål och göra framsteg i sin utveckling efter sina personliga förutsättningar (Myndigheten för skolutveckling Att läsa och skriva 2003). Dövas liv med teckenspråk lärandeperspektiv (se exempelvis Bagga-Gupta 2004; 2004). Det finns dock ingen kunskap om hur döva vuxna läser, skriver och förstår svenska texter. (1975) påstår att det inte finns någon garanti för att döva uppfattar den skrivna (svenska) texten som hörande gör eftersom döva kan ha en annan referensram än hörande. Detta kan tolkas så att döva vuxna kan ställas inför dagliga problem i samhället därför att de har svårt att förstå skriven svenska. Nyare amerikanska studier, som berör dövidentitet, pekar på ett intresse för dövas identitetsutveckling mot tvåspråkighet. Däremot verkar inte själva tvåspråkigheten hos döva vuxna studeras nämn- värt. Av de doktorsavhandlingar som anmälts i American (2003:148:2, 2004:149:2) (inkluderat avhandlingar från det amerikanska för döva, ) är det tre16 av 73 som studerat döva vuxnas läs- och skrivförmågor. I har Takala (1989) gjort en kvantitativ undersökning om kompetens i finska språket bland döva vuxna med hjälp av lästester och intervjuer med 40 döva. De jämfördes med hörande elever i årskurs 6, som antogs ha den läsförmåga som behövs för att klara sig i samhället. Lästesterna mätte hur personerna förstod det de läste, hur de lyckades finna det väsentliga i texten och om de förstod tidtabeller. Också läshastighet, användning av alfabet och förståelsen av blanketter mättes. Dövas förmåga att fylla i blanket- ter var bättre, deras läshastighet var något högre och de kunde hitta det väsentliga i texten lika bra som skoleleverna. Dock hade en tredjedel av gruppen brister i funktionell språkkompetens. Takala drar slutsatsen att döva har svårigheter i finska men att de ökat sin läskompetens som vuxna och har den språkkompetens som sam- hället förutsätter. Hon menar dock att informantgruppen var liten och heterogen och att genomsnittsresultaten inte visar hela bilden. För att fortsätta studera döva vuxnas språkkompetens i finska, föreslås jämförelser exempelvis med kompetensen i svenska hos finska invandrare i . Sådana jämförelser med andra vuxna skulle kunna visa ytterligare dimensioner i dövas läsförmåga. Takala studerade även dövas användning av samhällsservice. Över hälften av informanterna upplevde servicespråket som svårt, särskilt fackbegreppen skapar problem. Besöken hos myn- digheter där man själv skulle tala eller skriva upplevdes ofta som besvärliga och man önskade ökad tillgång till tolk. 16 Coryell, (2002): Verbal sequential skills and reading ability in deaf individuals using cued speech and signed communication. Dövas liv med teckenspråk gruppen som har svårigheter att sköta sina ärenden är så pass stor att det bör uppmärksammas politiskt när samhällsservice planeras. När det byråkratiska språket blir svårbegripligt för hörande perso- ner kan de få en talspråklig förklaring, men för döva är det inte all- tid möjligt. Därför, menar , bör det offentliga språket för- enklas. För samhällelig integration behövs jämlik tillgång till sam- hällsservice, där språkhindren minimerats. Hon efterlyser en kart- läggning av behovet av personalutbildning på arbetsplatser där samhällsservice erbjuds samt studier kring de svårigheter som per- sonalen erfar i möten med döva medborgare. I brukarorganisationernas Måldokument för tolktjänsten (1994) framhålls att tolktjänsten är av vikt för samhällsgemenskap på demokratiska villkor för alla parter – inte endast för döva, hörsel- skadade och dövblinda. Även hörande personers möjlighet att ta del av vår kultur, våra erfarenheter och vår kunskap är till största delen beroende av tolk. Det är viktigt att markera denna ömsesi- dighet som alltför ofta förbises, menar brukarorganisationerna (1994, 2) i måldokumentet. I interaktion mellan teckenspråkiga och icke-teckenspråkiga har tolkanvändningen en avgörande betydelse. Men bristen på utbil- dade tolkar har ständigt varit stor och antalet platser i tolkutbild- ningarna svarar inte mot behovet trots att tolktjänsten i har funnits . En ständigt ökande medvetenhet om dövas rätt att använda tolk ställer stora krav på specialkompetens och till- gänglighet hos landstingens tolkverksamhet, inte minst när det gäller dövas arbetsliv. Lagen om Likabehandling av studenter i hög- skolan (Regeringens proposition 2001/02:27), som trädde i kraft , förutsätter ökande tillgång till professionella tolkar i hög- skolan. Efter handikapprörelsens begäran gjordes det en översyn av tolk- situationen (SOU 1991:97). Bakom handikapporganisationernas begäran låg erfarenheten att den stora bristen av tolkar hindrar människors delaktighet och inflytande i samhället. Utredningens syfte var att klarlägga brister i stödet och servicen samt att vid behov lämna förslag till förbättringar. Ett av utredningens förslag var att det ska finnas en tolk per tolv döva, hörselskadade och vuxendöva tolkanvändare. Ett annat förslag var teckenspråks- Dövas liv med teckenspråk forskning och andra satsningar som överlag breddar kunskapen om teckenspråket i samhället (SOU 1991: 97, 81). Utredningens förslag refererades inte på något sätt i uppfölj- ningen av tolktjänstverksamheten, som gjorde på regeringens uppdrag 1997. Syftet med uppföljningen var att ta reda på hur tolktjänsten hade utvecklats efter handikappreformen , samt verka för utvecklingen av uppföljningsbar statistik inom tolk- tjänsten (1997). Båda dessa rapporter beskriver det kvantitativa behovet av tolkar och hur behovet kan mätas. Det verkar ha tagits för givet att ett tillräckligt antal tolkar garanterar dövas delaktighet och inflytande i samhället. Därmed saknas kunskap om hur tolkar används, i vilka situationer tolkanvändning gör skillnad i serviceutnyttjande, hur tolktjänst och tolkning kvalitativt kan utvecklas. Det finns många frågor på området som är viktiga att studera, till exempel tolkens neutralitet, bristen på anonymitet och integritet, som påverkar användarnas tillit samt möjligheterna att få tolk vid behov och att kunna påverka valet av tolk. Yrket som teckenspråkstolk och tolkanvändningen har diskute- rats mycket , exempelvis på debattsidorna i (SDR:s) medlemstidning , men det saknas forskning, både svensk och nordisk. Det finns inga studier som primärt handlar om teckenspråkstolkning och tolkningens betydelse. Vi är hänvisade till vad vi kan finna i annan forskning om döva vuxna. Här berör jag således tolkfrågan utifrån vad som skrivits i andra sammanhang i den vetenskapliga litteraturen. (1995) berör tolkfrågan i sin arbetslivsstudie om dövas sociala relationer på arbetsplatsen. Tolkens roll på arbets- platsen kan vara förenad med oerhörda krav, särskilt i känsliga situationer. Tolken förutsätts överbrygga språkliga brister som döva enligt kan ha, för att ge rätt tolkning. Även om tolken betraktas som nödvändig på icke-teckenspråkiga arbets- platser kan tolkberoendet väcka irritation hos medarbetarna. På samma sätt som tolken i sin medierande roll är en tillgång för både hörande och döva, kan tolken eller själva tolkningssituationen utgöra ett hinder i sociala relationer, exempelvis vid missförstånd och konflikter. I Fredängs studie om dövas identitetsförändringar undersöktes hur tolkens roll uppfattades av döva i två generationer i fråga om tillgänglighet (medborgarservice) och delaktighet (ömsesidig påver– Dövas liv med teckenspråk I den informella interaktionen med tolk tycks den egna personen hamna i skymundan och dövheten som funktions- nedsättning understryks. Att bli tolkad i informella sammanhang minskar avsevärt möjligheterna för en kommunikation som över- ensstämmer med individens självuppfattning. I formell interaktion är tolkens betydelse beroende av vad man själv anser sig ha för kommunikationsrepertoar. Tolkbehovet kan påverkas av ärendet och situationen. Situationen som sådan kan också skapa kommuni- kationshinder som nödvändiggör tolkning, exempelvis avsaknaden av visuell information (Fredäng 2003a). Studien visar att tolkning ska garantera trygghet och säkerhet, ge kulturell anknytning eller hjälpa användarna att uttrycka sig som individer. Tolkanvändningen kan betraktas och beskrivas på tre olika sätt beroende på hur användarna förhåller sig till omvärlden och till sig själva. För det första förväntas det, framför allt i den äldre generationen, att tolken ska vara ett stödjande ombud och presentera den döva personen på ett för den hörande parten lämp- ligt sätt. Den synen på tolkning har att göra med äldre dövas strä- van att anpassa sig till omgivningen. För det andra kan kravet på att tolken ska dela personens kulturella anknytning, innebära en ideo- logisk gruppresentation. För det tredje kan de yngres betoning på en flytande, lättförståelig tolkning som presenterar tolkanvända- rens personliga uttryckssätt ses som ett uttryck för viljan att synas som en enskild person. Sättet att använda tolk kan alltså sägas avspegla användarens identitet. Mönstret för hur döva relaterar sig till tolken i Fredängs studie har likheter med och (2002) slutsats att tolkrollen är i förändring. betraktades tolken mer som ombud, mellanhand och stöd för döva. Tolkarna var ofta barn till döva och hade alltså samma kulturella bakgrund som döva. Det underlättade kontakten med myndigheter men gav inte döva någon möjlighet till anonymiteten. har tolken snarare rollen som neutral översättare med tystnadsplikt, vilket känns främmande för äldre döva och för döva med utländsk bakgrund. De internationella samhällsvetenskapliga och beteendeveten- skapliga studierna på området är inte heller många. Huvudsakligen har man studerat tolkens roll i psykiatriska sammanhang på nor- mativt sätt. I Reading Between the Signs. Intercultural Communica- tion for Sign Language Interpreters beskriver Mindess (1999) dels det kulturella sammanhang där tolkning äger rum, dels hur tolkarna professionellt kan tackla de utmaningar som parternas olika kultu- Dövas liv med teckenspråk rella regler ställer dem inför. Mindess har även skrivit en kultur- guide för teckenspråkstolkar. Mindess menar att det är en stark förenkling att se dövas och hörandes kulturer ur tvåspråkighetsperspektiv eller som en två- kulturell relation. Även om dövkulturen beskrivs som en starkt kollektiv kultur i motsats till den individualitet som präglar den amerikanska kulturen, är dövkulturen minst lika blandad som den amerikanska, hävdar hon. Mångfalden tvingar tolkarna att förkovra sig i interkulturell kommunikation, eftersom kulturen är den kon- text där det tolkade innehållet riktigt kan förstås. Här refererar Mindess till Smith17, som har skrivit en doktorsavhandling om tol- kens ansträngningar att inte bara förmedla upplysningar om döv- kulturens yttringar utan också om dess innebörder. Om ett möte mellan en döv och en hörande person med hjälp av tolk inte leder till någon förändring hos parterna har tolkningen ofta varit otill- fredsställande, påstår Mindess. Mindess ger exempel på hur parternas kommunikation kan misslyckas om den enas budskap innehåller sådana kulturella regler som den andre inte känner till. Det kan handla om hur man ser och vänskapen, hur man löser problem, hur man övertygar varandra. En professionell tolk bemästrar situationen genom att skifta perspektiv med hjälp av tolketik och olika tekni- ker. Det är språklig anpassning till bådas kultur och känsla för kulturella skillnader som poängteras. Mindess kulturguide, som riktar sig till tolkar och andra som i sitt arbete möter döva, är en intressant beskrivning av interaktionen mellan döva och hörande med hjälp av tolk. Bristen på tolkar och organiseringen av tolktjänsten upprätthål- ler barriärer för delaktighet och resulterar i osynlighet för döva. Det betyder i praktiken att döva inte har fullt socialt medborgar- skap i . Barriärerna är svåra att identifiera och bryta ner, därför att de oftast är dolda i organisationer och strukturer och därför att de flesta människor som möter döva är helt omedvetna om barriärerna. Tolkanvändarna blir osynliga också därför att forskning om tolkning verkar vara mindre viktigt för samhället. (1996): Deaf People in Context. Dövas liv med teckenspråk Det är en vanlig uppfattning att dövas erfarenheter är lika hörandes men utan hörsel. En annan vanlig uppfattning är att teckenspråkets ikonicitet gör språket ytligt (Thoutenhoofd, 2000). Föreställ- ningarna om döva bygger i stor utsträckning på uppfattningen om teckenspråket. Den hörande majoritetskulturens attityder till teck- enspråket har befästs av svårigheterna att föreställa sig ett språk i någon annan form än det talade och skrivna. Det har bidragit till stigmatisering av teckenspråk och dess användare (Fredäng 2003a). (1998) menar att de flesta har lättare att se människor som är lika dem själva som människor. Det är svårare att förstå och byta perspektiv med dem som är olika. Ju mindre interaktion som sker mellan grupperna desto mer olika ses de av varandra. Även bristen på meningsfull kommunikation skapar distans mellan parterna och kontakterna leder endast till ytliga meddelanden mellan parterna. Båda parter har svårt att se den andras perspektiv som viktigt och meningsfullt. Enligt Söder (1989) har det ofta förbisetts hur stigmatisering är inbakat i samhällsstrukturen. I stället har man fokuserat på att bearbeta negativa attityder och fördomar eller gjort funktions- hindret osynligt. Två engelska forskare, och (1988), har gett ett beskrivande exempel på detta i en kritisk analys av sam- hällets syn på döva som de menade dominerats av ett kliniskt per- spektiv. Detta perspektiv bygger på föreställningen om defekta människor som ska korrigeras genom behandling, träning och rehabilitering. Detta ses som ett stöd som samhället har ansvar för. Individen isoleras från den sociala, socioekonomiska och poli- tiska kontexten och förväntas kämpa och överskrida sitt handi- kapp. och betonar att skillnader mellan människor är oundvikliga men att betydelsen av dessa skillnader bestäms av sam- hället. Döva som accepterar sin funktionsnedsättning genom att utveckla en klar identitet som döva med teckenspråk som gemen- samt kommunikationsmedel utmanar den kliniska bilden av döva som defekta och hjälpbehövande. De förklaras därför, hävdar och , som undantag av ett samhälle vars ideala behandlings- resultat är döva som liknar hörande. Min genomgång av svensk och övrig nordisk forskning om döva har inte visat att det finns någon forskning som haft syftet att stu- dera hörande individers eller organisationers bemötande av döva och förändringar i bemötandet. Det finns dock ett par sociologiska Dövas liv med teckenspråk studier om hur teckenspråkets förändrade status möts av männi- skor i dövas närhet. När samhällets förhållningssätt till teckenspråket förändrats har det inneburit nya krav på personer i dövas och hörselskadades omgivning. Sociologen med flera (1995) vid har studerat föräldrar till döva och hörselskadade barn samt yrkesgrupper som arbetar nära döva och hörselskadade. Stu- diens syfte är att analysera förändringens konsekvenser och disku- tera diskursen om det rätta förhållningssättet (et al. 1995, 20). Diskursen om det rätta förhållningssättet utgörs av den dövkulturella syn som burits fram av döva själva. Studien handlar om en kollision mellan två olika synsätt. Dövas egen definition av sin kultur och sin identitet väcker starka känslor hos informan- terna. Kollisionen kan betecknas som en moralisk sammanstötning mellan expertkunskaper och budskapet från en tidigare stigmatise- rad grupp. Sociologen tillhör samma forskargrupp som och liksom studerar hon dövsamhällets närmaste omgivning. Syftet i studie Social kontroll i dövvärlden (1997) är att granska hur den sociala kontrollen i det teckenspråkiga dövsamhället utövas mot omgivningen. Undersök- ningen analyserar konkurrensen mellan önskvärda och icke önsk- värda förhållningssätt från dövsamhällets synpunkt och hur döv- samhället söker bevaka och styra omgivningen. studie gäller perioden till då () som en etablerad handikapp- organisation skapat sig politiskt utrymme att agera och då samhäl- let börjat lyssna på brukarna som experter på sin sak. och studier är bidrag till förståelsen av hur enskilda aktörer i majoritetssamhället förhåller sig när en minoritet tar sig ur en underordnad ställning. I sin doktorsavhandling fokuserar (2000) frågan om CI och hur det dövkulturella perspektivet som diskurs används och utmanas. studie är ett exempel på hur retorik används som ideologiskt verktyg. Man återvinner ett gammalt språkbruk genom att använda uttryck från historien oavsett om innehållet är aktuellt eller inte. Intresset i både och stu- dier är fokuserat på att dövsamhället (och samhället) befinner sig i en brytningstid mellan två diskurser, nämligen majoritetssamhällets syn på döva som avvikande och dövsamhällets krav på att omfattas av kulturell förståelse. Dövas egen definiering av dövkulturen har Dövas liv med teckenspråk