sou · GUB3114 · 2007-01-01 00:00:00 — Detta har visat sig av studier, inklusive litteraturstudier av internationella och nationella veten- skapliga och populärvetenskapliga bidrag, granskning av svensk och utländsk asylprocess, fältbesök inklusive omfattande intervjuer och litteraturstudier om de överrepresenterade ländernas politiska, sociala och ekonomiska situation, intervjuer med experter samt intervjuer med familjerna i eller utan närvaro av de drabbade barnen och deras friska syskon. Något som försvårar en tillfredsställande förklaring är att det än inte finns konsensus bland experter om en diagnos. Eftersom fenomenet varit sällsynt eller inte förekommit internationellt så har man inte beskrivit det i Disorders (DSM).TPF3FPT Även i har såväl medicinska experter som experter inom barn- och ungdomspsykiatrin tillämpat olika kriterier för att bedöma om ett barn tillhör gruppen apatiska barn vilket kraftigt har minskat reliabiliteten i diagnostiseringen. De svar som kommit till oss i våra enkätundersökningar både tyder på en stor osäkerhet eller snarare godtycklighet i verk- samheternas bedömningar om ett barn tillhör gruppen barn med uppgivenhetssymtom eller inte. I en del fall har man efter att ha rapporterat barn med uppgivenhetssymtom kontaktat oss och korrigerat sin tidigare bedömning till något annat. I andra fall kan man konstatera att flera av de barn som har rapporterats till oss inte någonsin har behövt näringstillförsel, hjälp med toalettbesök eller hjälp med att ta hand om sin personliga hygien m.m., som en del andra haft behov av hjälp med detta. En möjlig slutsats kan då vara att det har varit svårt att bedöma barnens tillstånd. Vår studie har visat att bland de barn som –2006 har behandlats för uppgivenhetssymtom har cirka 25–endast visat något/några symtom på nivån grad I på vår funktionsnedsättnings- skala, 10–visat något/några symtom på nivån grad II och den stora majoriteten (60–) pendlat mellan grad I och II eller visat något/några symtom på dessa två grader under olika perioder eller . Det råder ingen tvekan om att alla dessa barn har pro- blem av olika slag. Men handlar det om uppgivenhet om ett barn 3TP PT Psykiatriska diagnoser är symtombeskrivningar som blivit kriterier efter överenskommelse. Sammanfattning av forskningsresultat samt viktiga frågor för fortsatt forskning visar något/några symtom av grad I på vår skala? Otydligheten är som sagt mycket stor om det över huvud taget kan handla om ett enda tillstånd. I de fall barnen har varit svårt sjuka kan det snarare ha handlat om en komplicerad symtombild med olika sjukdomstill- stånd/problem (en del barn har varit mörkrädda, inåtvända och en del andra har haft ångest, epilepsi, astma, depression, mutism o.d.). Sammanfattningsvis kan det konstateras att ingen av de för- klaringsmodeller och hypoteser som har presen- terats av olika experter ensam kan förklara fenomenet. Alla studier har bekräftat att detta är ett fenomen som är kopplat till vissa etniska grupper från vissa bestämda geografiska områden i världen. I vår undersökning har vi funnit att problemet är okänt i ursprungsländerna, både bland majoritetsbefolkningen och bland de aktuella etniska minoriteterna. Det har ibland hävdats att trau- matiska erfarenheter/stress är orsaken till problemet. Detta påstå- ende bestrids av empirin i denna studie. Förvisso kan trauma- tisering som en bidragande faktor, bland andra faktorer, förklara enskilda fall av asylsökande barn med uppgivenhetssymtom. Men denna förklaring kan inte användas för att förstå ett samhälls- fenomen av den storlek som asylsökande barn med uppgivenhets- symtom utgjort i . Kvar står ändå de gemensamma nämnarna, det vill säga att majoriteten av barnen kommer från före detta och före detta ; att alla barnen visade uppgivenhetssymtom ; att barnens uppgivenhetstillstånd utvecklats i och att barnen varit friska såväl i sina hemländer som i de andra länder de bott i tidigare – och viktigast av allt: att den enda verkningsfulla åtgärden för barnens tillfrisknande har varit ett beviljat uppehålls- tillstånd . Det finns inga generella förklaringar till fenomenets uppkomst. Vi har dock kommit fram till att följande omständigheter var för sig eller i kombination kan förklara enskilda fall av barn med uppgivenhets- symtom: asylprocessen och tidigare (före införandet av den nya instans- och processordningen ) tvetydiga håll- ning i hanteringen av avslagsbeslut i asylärenden; enskilda trau- matiska eller stressande händelser i hemlandet eller i andra asylländer där flera familjer bott före ankomsten till och i ; barnets tidigare psykiska hälsotillstånd; föräldrarnas omsorgskapaicitet; manipulation och simulering; kulturella tänkesätt och beteenden. Pro- blemet är komplicerat vilket kräver en multifaktoriell förklarings- modell. Sammanfattning av forskningsresultat samt viktiga frågor för fortsatt forskning Förändringar av antalet asylsökande barn med uppgivenhetssymtom Om man jämför statistiken kan man konstatera att problemet började och uppnådde sin kulmen , för att sedan avta drastiskt . Diagram 3.1 Förändringar i antalet fall genomfördes tre kartläggningar beträffande antalet aktuella barn med uppgivenhetssymtom. följdes stati- stiken särskilt upp för gruppen asylsökande barn. gjordes årets första nationella kartläggning i samband med redovisningen av resultatet av den kvalitativa studien. för kartläggningen var 65 asylsökande barn och ytterligare 82 före detta asylsökande barn aktuella vid landets BUP- mottagningar (efter en uppdatering av statistiken inför publice- ringen av rapport 2006:49 som kom ut hade 23 barn inom gruppen före detta asylsökande barn med uppgiven- hetssymtom tillfrisknat – en minskning på på en månad – och därmed blev det totala antalet för denna grupp 59). Beträffande de asylsökande barn som då var aktuella kunde man konstatera att kom från f.d. , från f.d. och från övriga världen – för av populationen saknades uppgifter om medborgarskap/etnisk tillhörighet. Vidare visade data att andelen flickor samt andelen äldre barn var större i denna kart- Sammanfattning av forskningsresultat samt viktiga frågor för fortsatt forskning läggning jämfört med den kartläggning som genomfördes . genomfördes den andra kartläggningen inom ramen för årets uppföljningar av situationen för asylsökande barn med uppgivenhetssymtom. Ett 50-tal svar lämnades in från hela landet. Enligt statistiken var det då 14 asylsökande barn och ytterligare 38 barn som varit asylsökande men som då hade fått uppehållstillstånd som var aktuella. Könsfördelningen var ganska jämn (antalet flickor var något fler) och majoriteten fanns inom åldergrupper 13–20. Tolv av de fjorton barnen kom från antingen f.d. eller f.d. . Vid den tredje och avslutande kartläggningen som genomfördes i svarade totalt 40 enheter. En del svar inkluderade resultat från flera eller alla enheter inom i ett län bl.a. svar från , , och . Data visar att var det i landet 21 asylsökande barn samt 15 barn som varit asylsökande men som har erhållit uppehållstillstånd som fortfarande visade uppgivenhets- symtom. Könsfördelningen är ganska jämn (12 flickor och 9 pojkar) och visar ingen större avvikelse jämfört med våra tidigare kartläggningar. Däremot visar den nya kartläggningen att andelen barn som är äldre ökat bland de asylsökande barn som visar uppgivenhetssymtom (av barnen är mellan varav 13 barn () är ). Diagram 3.2 Förändringar i antalet fall under 2006r Sammanfattning av forskningsresultat samt viktiga frågor för fortsatt forskning Avseende barnens ursprungsland visar statistiken inte heller större avvikelser: är från det tidigare (nästan samtliga romer från Kosovo) och från f.d. (en absolut majoritet från ). Antalet barn från som tidigare utgjorde ett av de största riskområdena minskade drastiskt . Vid kartläggningen fanns det 2 asyl- sökande barn och respektive december 1 barn som kom från . Antalet barn från har också minskat något, men antalet asylsökande barn med uppgivenhetssymtom från f.d. är högt. 3 barn kommer från övriga världen. Barnens första kontakt med barn- och ungdomspsykiatrin har ägt rum () och 2006 (). En absolut majoritet av barnen har kommit till eller slutet på 2005 () medan 5 barn () har anlänt . Nästan häften av barnen (10 personer) har fått ett avslagsbeslut, har fått avvisningsbesked, medan 4 barn fortfarande väntar på ett första beslut från . För 2 barn saknas uppgifter om status i asylprocessen. Sammanfattning och blick mot framtiden Utredningens två första forskningsrapporter (Rapport 2005:2 och SOU 2006:49) kastade ljus över flera okända områden kring fenomenet asylsökande barn med uppgivenhetssymtom. De viktigaste resultaten som uppnåddes i den första kompletterade rapporten var bland annat: Att tillhandahålla en nationell och internationell kunskapsöver- sikt om problemet Att skapa en symtombild som utgick från vårdens samlade erfa- renheter Att samla statistiska uppgifter om antalet drabbade barn, deras härkomst, ålder, familjesituation, status i migrationsprocessen Att tillhandahålla en beskrivning av förändringarna/utveck- lingen av de drabbade barnens tillstånd Att undersöka fenomenets förekomst i andra länder Genom att följa den första rapportens resultat lyckades utred- ningens andra rapport fastställa att det inte fanns en ensam för- till den situation som har rått i beträffande asyl- Sammanfattning av forskningsresultat samt viktiga frågor för fortsatt forskning sökande barn med uppgivenhetssymtom; att varken trauma, kultur eller migrationsprocess ensamt kunde förklara fenomenet. Lyckligtvis har vi kunnat konstatera att det totala antalet barn med uppgivenhetssymtom har minskat drastiskt (från 147 till 36 ). Vidare har antalet asylsökande barn med uppgivenhetssymtom minskat från 82 till 21 . Det finns också gott hopp om att det snart inte ska finnas barn som lider på det vis som vi har sett att en del av de drabbade barnen gjort. Sökandet efter svar får inte begränsas enbart till ett enda perspektiv – vare sig det medicinska, det psykologiska eller det sociologiska. Alla dessa perspektiv kan i varierande grad användas för att förklara enskilda fall av uppgivenhetssymtom hos barn, eftersom det inte går att komma med generella förklaringar i alla de fall av asylsökande barn med uppgivenhetssymtom som förekommit . Detta aktualiserar även betydelsen av nätverksarbetet kring asylsökande familjer – dels för att återskapa meningsfullhet i deras vardagliga tillvaro, dels för att stödja dem i krissituationer. Nätverket kan med fördel inkludera professionella och experter från dessa familjers hemländer. Kvar står också behovet att få veta hur detta till synes unika fenomen, dvs. en epidemi av uppgivenhetstillstånd bland asyl- sökande barn, kunde uppstå i för att nästan helt upphöra. Det är med andra ord viktigt att forska vidare kring hur ett problem av denna storlek kunde uppstå så plötsligt och utan motstycke i ; vilka faktorer eller aktörer som bidrog till dess förekomst; hur det kunde upprätthållas och vilka faktorer som bidrog till att det upphörde. Detta för att förebygga att liknande problem drabbar barn . Angelägna frågeställningar inför framtida studier: Hur har vården (barn- och ungdomspsykiatrin samt barn- medicinen) agerat vid problemets utbrott, under dess utveck- ling samt mot slutet; hur har vårdstrategierna sett ut i olika regioner i landet och vad har de fått för konsekvenser. Studi- erna har vittnat om en ojämn spridning (och i en del fall ingen spridning alls) av förekomsten av asylsökande barn med uppgivenhetssymtom i landets olika regioner. Till exempel har aldrig haft några fall, i avtog förekomsten av problemet mycket snabbt och återkom aldrig samt i lyckades vården tillsammans med andra aktörer att Sammanfattning av forskningsresultat samt viktiga frågor för fortsatt forskning förebygga förekomsten av nya fall. Å andra sidan kunde man konstatera att i andra regioner, särskilt i , har antalet asylsökande barn med uppgivenhetssymtom varit högt. Hur har migrationshandläggares och offentliga biträdens attityder/intressen påverkat situationen? Hur har organisationer och myndigheter som inte är speciali- serade på flyktingfrågor agerat i frågan (skolan, , kyrkan, frivilliga organisationer m.fl.). Hur har media påverkat situationen. Hur har politiska partier och intresseorganisationer i samhället påverkat situationen. 4Stöd till asylsökande barn: förebyggande strategier och samverkan Erfarenheterna talar för att förebyggande strategier och tidig upp- täckt av asylsökande barn som riskerar att utveckla uppgivenhets- symtom förutsätter samverkan mellan olika berörda samhälls- instanser. Samverkan är också en strategi för att ge stöd, vård och omsorg när asylsökande barn utvecklat uppgivenhetssymtom (2005). Dessa erfarenheter och angreppssätt är inte unika för arbetet med utsatta asylsökande barn, utan snarare en vedertagen metodik inom socialt arbete med barn som har en komplicerad och sammansatt problematik. Detta har varit utgångspunkten i den del av det nationella sam- ordningsuppdraget som handlat om förebyggande insatser, meto- der för tidig upptäckt av barn i riskzonen och utveckling av sam- arbetsformer. I detta avsnitt redogör vi översiktligt för myndig- heternas uppdrag avseende förebyggande arbete och samverkan. Med avstamp i ett teoretiskt utvecklingsekologiskt perspektiv illu- strerar vi vikten av konstruktiv samverkan i nätverken runt de asyl- sökande barnen. Det konkreta arbetet belyses i fem exempel från olika delar av landet. Avsnittet avslutas med en sammanfattande kommentar. Myndigheters olika uppdrag ur ett förebyggande- och samverkansperspektiv Kring det asylsökande barnet med uppgivenhetssymtom finns många formella aktörer som har uppdrag att på olika sätt stödja, ge vård, omsorg och vägledning till barnet och familjen. Följande myndigheter och verksamheter kan vara inkopplade i arbetet med asylsökande barn med uppgivenhetssymtom: asylsjukvården, barnavårdscentralen, barn- och ungdomspsykiatrin, skolan/förskolan, skolhälsovården, vuxenpsykiatrin, , migrationsverket, frivilligorganisationer, invandrarorganisationer m.fl. Stöd till asylsökande barn: förebyggande strategier och samverkan Samverkan mellan de olika aktörerna är en nödvändighet både när det gäller att uppmärksamma barn i behov av särskilt stöd tidigt i mottagandet i , och för att insatserna ska vara till hjälp för barnet och familjen när barnet uppvisar allvarliga psykiska reak- tioner. Syftet måste alltid vara att förebygga eller dämpa en utveckling mot uppgivenhet, och erfarenheten visar att det är möj- ligt. När problematiken med svår uppgivenhet och apati väl är etablerad hos barnet är möjligheterna till framgångsrik behandling starkt försämrade (2005). Aktörerna är många och det kan vara svårt att få till stånd ett fungerande samverkansarbete. För att det enskilda barnets behov ska kunna uppmärksammas och tillgodoses krävs att någon i det formella nätverket har en helhetsbild när det gäller barnets situ- ation. Det komplicerade sammanhang som asylsökande barn befinner sig i måste klarläggas och hanteras på ett för familjen kon- struktivt sätt. har föreslagit att , kommun och landsting på en övergripande nivå bör formera en samrådsfunktion för att bättre kunna styra arbetet med asylsökande barn som löper risk att utveckla uppgivenhetssymtom. När det gäller enskilda utsatta barn bör individfokuserade nätverk formeras, dels när man identifierat barn som bedöms vara i riskzon för att utveckla ohälsa och dels när ett barn redan uppvisar symtom på ohälsa och/eller uppgivenhet och när insatser av hälso- och sjukvård eller social- tjänst är planerade (2005). Huvudprincipen i all samverkan är att den sker med samtycke av den som berörs (2004 a). Detta är också en förut- sättning för att utbyta information som annars är belagd med sekretess. Den nationella samordnaren har i samverkan med myndigheter och andra aktörer, i seminarier runt om i landet samt när det gäller andra kunskapsspridande insatser (bl.a. skriften till skolan) fram- hållit vikten av förebyggande strategier och samverkan. I det följande redogörs översiktligt för myndigheters och verk- samheters olika uppdrag i förhållande till personer som är asyl- sökande, med fokus på det som är förebyggande och när det gäller samverkan. Tillsammans kan dessa myndigheters insatser sägas utgöra samhällets mottagande av asylsökande i . Stöd till asylsökande barn: förebyggande strategier och samverkan är den myndighet som har det övergripande ansvaret för att ta emot personer som är asylsökande i , enligt lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. (LMA). I praktiken innebär detta att en särskild mottagningshandläggare förordnas för den sökande, att bistå i frågor om logi/bostadsersättning, dagersätt- ning och bistånd för särskilda behov (13 § LMA). Mottagnings- handläggaren informerar också den asylsökande om samhällets stöd och om mottagandet i vid bemärkelse, bland annat om skola, hälso- och sjukvård. Detta gäller så länge den sökande vistas i utan uppehållstillstånd och är inskriven i mottagningssystem och inte undanhåller sig verkställighet av ett avvisningsbeslut. Den sökande kan välja att bo i eget boende, vilket ofta innebär att man bor hos släktingar eller vänner, eller i ett boende som anordnas av , s.k. anläggningsboende. Anlägg- ningsboendet innebär i praktiken ett boende i en lägenhet som hyr i ett vanligt bostadsområd. Statistiken visar att fördelningen mellan de olika boendeformerna är jämn. Barn- familjer bor emellertid i större utsträckning i anläggningsboende. I storstäderna , och finns endast eget boende. Inom mottagningsverksamheten kallar regel- bundet familjen och barnet för att stämma av hur den sociala situationen är för familjen. I vissa delar av landet har man också utvecklat mottagandet av asylsökande barn med uppgivenhets- symtom särskilt genom att erbjuda hembesök om familjen har svårt att ta sig till . Inom asylprövningen har praxis varit att man hanterar asylärenden med barn som visar uppgivenhetssymtom med förtur, förutsatt att man får kännedom om barnets situation. har föreslagit att bör ha rollen som Asylsamordnare för barn och familjer under asylprocessen. Enligt detta förslag bör Asylsamordnaren ha ansvar för att barnen kan komma i daglig aktivitet i skola eller förskola och att ett professionellt nätverk skapas för barn som bedöms vara i riskzonen för att utveckla uppgivenhetssymtom (2005). Stöd till asylsökande barn: förebyggande strategier och samverkan Kommunen – Skola och socialtjänst Skolan har en mycket viktig roll i det hälsofrämjande arbetet.TPF1FPT För de asylsökande barnen kan skolan ge stöd och struktur i en vardag som ofta präglas av osäkerhet och ovisshet. Barn som är asyl- sökande i har rätt till förskoleverksamhet (dvs. förskola eller familjedaghem), förskoleklass, skolbarnsomsorg (dvs. fritids- hem eller familjedaghem) och den obligatoriska skolan på samma villkor som barn som är bofasta i landet (förordning (2001:976) om utbildning, förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg för asyl- sökande barn m.fl.). Rätten att gå i gymnasieskola eller gymnasie- särskola gäller om studierna påbörjas . Detta innebär att de asylsökande barnen ska erbjudas skolgång och stöd på samma villkor som andra barn, och att de därmed kan ha rätt till t.ex. åtgärdsprogram, studiehandledning på modersmålet och annat stöd inom skolans eller förskolans verksamhet. Staten ersätter kommunerna för asylsökande barns skolgång enligt en schablon- ersättning (förordning (2002:1118) om statlig ersättning för asyl- sökande m.fl.). När det gäller samverkan kring barn som far illa eller riskerar att fara illa ska förskoleverksamheten, skolan och skolbarnsomsorgen på socialnämndens initiativ samverka med samhällsorgan, organi- sationer och andra som berörs. Anställda inom dessa skolverksam- heter är skyldiga att anmäla misstankar om att barn far illa till socialnämnden (1 kap. 2 a § skollagen). Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver enligt 2 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) (SoL). Det finns särskilda bestäm- melser när det gäller kommunens ansvar för asylsökande, som handlar om gränsdragningen gentemot ansvar.TPF2FPT När det gäller samverkan ska socialnämndens insatser för den enskilde utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne och vid behov i samverkan med andra samhällsorgan och med organisationer och föreningar (3 kap. 5 § SoL). När insatserna gäller barn ska särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver (1 kap. 2 § SoL). Skyldigheten att samverka i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa gäller för barn som är asylsökande på samma 1TP PT Se vidare skolskriften Skolan är det bästa jag har. Om skolans betydelse för asylsökande barns hälsa. 2TP PT Detta handlar bl.a. om att den som har rätt till bistånd enligt LMA inte har rätt till en förmån av motsvarande karaktär från kommunen (2 kap. 2 § tredje stycket SoL) Stöd till asylsökande barn: förebyggande strategier och samverkan sätt som för alla barn i Sverige.TPF3FPT har det yttersta ansvaret för att barn som far illa får stöd och skydd. En grund- läggande förutsättning för att ska kunna ta detta ansvar är den anmälnings- och uppgiftsskyldighet som gäller för myndigheter vars verksamhet berör barn och unga. Myndigheter- nas skyldighet i detta avseende regleras i lagstiftningen för respek- tive verksamhet, med hänvisning till socialtjänstlagen. I en överenskommelse mellan staten () och Kommuner och Landsting åtar sig staten att ersätta lands- tingen för den vård som ges till asylsökande. Barn som är asylsökande i har rätt till hälso- och sjukvård på samma villkor som bofasta barn. Asylsökande har i regel endast rätt till vård som inte kan anstå, men enligt överens- kommelsen bör erbjuda föräldrabehandling i de fall det är nödvändigt för barnets vård inom barn- och ung- domspsykiatrin. ska också erbjuda samtliga asylsök- ande ett hälsosamtal (, 2006). I frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa ska socialnämnden ta initiativ till att hälso- och sjukvården samverkar med samhällsorgan, organisationer och andra som berörs. För bestämmelser om skyldighet att anmäla till socialnämnd att ett barn kan behöva samhällets skydd hänvisas till 14 kap. 1 § socialtjänst- lagen (hälso- och sjukvårdslag (1982:763) 2 f § samt liknande skriv- ning i 2 kap. 1 a § och 2 § tredje stycket lagen (1998:531) om yrkes- verksamhet på hälso- och sjukvårdens område). 3TP PT Med barn som far illa avses barn som inte får sina behov tillgodosedda inom familjen (för samverkan i frågor som rör barn som far illa eller riskerar att fara illa). Missförhållanden i hemmet kan bl.a. vara fysisk eller psykisk försummelse, dvs. när den som vårdar barnet aktivt eller passivt försummar att tillgodose barnets grund- läggande behov (enligt prop. 2002/03:53. s. 47 f). Stöd till asylsökande barn: förebyggande strategier och samverkan Samverkan mellan myndigheter kräver att man hanterar frågor om sekretess mellan de olika myndigheterna och i vissa fall mellan olika verksamhetsgrenar inom en och samma myndighet. Bestämmelser om detta finns i lagstiftningen för respektive verksamhet.TPF4FPT Som huvudregel gäller dock inte sekretess mot den enskilde själv, vilket innebär att den enskilde själv kan bryta sekretessen genom att lämna samtycke till detta (14 kap. 4 § sekretesslagen). Utan den enskildes samtycke kan uppgifter som är belagda med sekretess endast lämnas ut om det finns lagbestämmelse som bryter sekre- tessen. En sådan bestämmelse är plikten för anställda inom verk- samheter som rör barn att anmäla misstankar om att barn far illa. Bestämmelser om detta, med hänvisning till socialtjänstlagen (14 kap. 1 §), finns bland annat i skollagen och hälso- och sjukvårdslagen (som omnämns ovan). Urie Bronfenbrenner (1979, 2005), amerikansk barnpsykolog, är en av de främste företrädarna för utvecklingsekologin.