sou · GUB3110 · 2007-01-01 00:00:00 — Ett tillfälligt beslut upphör att gälla efter dagen för beslutet om socialnämnden inte har avgjort saken slutligt eller beträffande åtgärden eller låsning av en dörr hos länsrätten ansökt om att åtgärden ska få vidtas. får beträffande åtgärderna användning av sänggrind m.m. pejlings- och larmanordning, fasthållning och bortförande till ett annat rum samt genomförande av nödvändiga omvårdnadsinsatser förlänga med högst . möjlighet att delegera sin beslutanderätt begränsas i vissa hänseenden. Detta gäller dock inte för slutligt beslut om tillåtande av de tvångs- och begränsningsåtgärder som nämnden har behörighet att själv besluta om. Länsrätten beslutar, efter ansökan från socialnämnden, om åtgärderna flyttning till särskilt boende och låsning av dörr. Läns- rätten får meddela ett tillfälligt beslut beträffande samtliga tvångs- och begränsningsåtgärder, dvs. även flyttning till särskilt boende. Verkställighet, omprövning och upphörande av beslut och domstolens beslut enligt lagen, såväl slutliga som tillfälliga, gäller som huvudregel . Ett slutligt beslut om medgivande till en tvångs- eller begränsningsåtgärd är inte begränsat i tiden. ska dock vara skyldig att minst en gång var sjätte månad överväga om en beslutad åtgärd fortfarande behövs. Denna skyldighet omfattar samtliga tvångs- och begräns- ningsåtgärder. har, om en tvångs- eller begränsningsåtgärd inte längre behövs, både rätt och skyldighet att genast upphäva det beslut som tillåter åtgärden. Denna skyldighet omfattar såväl till- fälliga som slutliga beslut. När det gäller tillfälliga beslut har även domstol en sådan befogenhet. Ett beslut om en tvångs- eller begränsningsåtgärd ska alltid omprövas om den enskilde, dvs. i praktiken hans eller hennes gode man, begär det. En närstående som inte är förordnad till god man har inte formell rätt att begära att ett beslut omprövas. Uppdrag att besluta på socialnämndens vägnar beträffande över- vägande/omprövning och upphävande av ett slutligt beslut om en tvångs- eller begränsningsåtgärd kan endast delegeras till en sär- skild avdelning som består av ledamöter eller ersättare i nämnden. Ett slutligt beslut om att en person ska flytta till ett särskilt boende upphör att gälla, om flyttningen inte har genomförts från den dag då beslutet vann laga kraft. Bestämmelsen har införts i syfte att verkställigheten av denna åtgärd, som är den mest ingripande åtgärden enligt lagen, inte ska hållas svävande . Om det finns ett behov av att använda en tvångs- eller begräns- ningsåtgärd enligt lagen ligger det i sakens natur att en åtgärd ska kunna vidtas . I lagen införs därför en allmän bestämmelse om att mål och ärenden enligt lagen ska handläggas skyndsamt. När det gäller ett ärende – i vilket det finns ett tillfälligt beslut - som avser en ansökan från socialnämnden om att en dörr ska få låsas är det av rättssäkerhetsskäl särskilt viktigt att länsrätten prövar saken eftersom den enskilde i denna situation är att anse som frihetsberövad. Länsrätten ska därför pröva en sådan ansökan inom från den dag då den kom in till domstolen. Denna tid får under vissa förutsättningar förlängas av länsrätten. Åtgärderna flyttning till särskilt boende och låsning av en dörr är av mycket ingripande karaktär. Mot den bakgrunden ska länsrätten eller kammarrätten i mål om ansökan och eller om upphörande av dessa åtgärder som huvudregel hålla muntlig förhandling. Undan- tag från detta får endast ske om det är uppenbart obehövligt. Muntlig förhandling i dessa mål ska dock alltid hållas om någon part begär det. Detta ska parterna upplysas om. Beträffande övriga mål enligt lagen tillämpas 9 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Länsrätten ska vid avgörande av mål om tvångs- och begräns- ningsåtgärder som huvudregel, i enlighet med 17 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar, vara domför med en lagfaren domare och tre nämndemän. När det gäller mål om tillfälligt beslut föreslås att länsrätten, om det inte är påkallat av någon särskild anledning att målet prövas av fullsutten rätt, ska vara domför med en lagfaren domare ensam. Vid handläggningen i kammarrätten ska, utom i mål om tillfälliga beslut, nämndemän ingå. I mål enligt denna lag ska offentligt biträde förordnas, om det inte måste antas att behov av ett biträde saknas. När det gäller åtgärden flyttning till särskilt boende ska, på grund av den åtgärdens mycket ingripande karaktär, offentligt biträde kunna förordnas redan när ärendet inleds i socialnämnden. ska kunna begära biträde av polis (polishandräck- ning) för att 1.bereda den som ska genomföra en medicinsk undersökning till- träde till den enskildes bostad eller föra den enskilde till den plats där undersökningen ska genomföras, om detta ska ske på annan plats, 2.verkställa ett beslut om att någon ska flytta till ett särskilt boende eller 3.återföra den som bor på ett särskilt boende eller vistas på en dagverksamhet, om han eller hon har avvikit därifrån och det finns ett beslut om låsning av dörr för honom eller henne. Även domstol ska, när denna har beslutat om medicinsk undersök- ning, kunna begära polishandräckning under de förutsättningar som anges i punkten 1 ovan. beslut om tillåtande och upphävande av en tvångs- eller begränsningsåtgärd ska kunna överklagas. Även tillfälliga beslut av nämnden får överklagas. Andra beslut av socialnämnden enligt denna lag får inte överklagas. Detta gäller t.ex. beslut om att en medicinsk undersökning ska genomföras. Överklagande av nämndens beslut görs hos länsrätten. Även förvaltningsdomstols beslut om användande av tvångs- och begränsningsåtgärder ska kunna överklagas. Bestämmelser om detta finns i förvaltnings- processlagen. Det uppställs inte något krav på prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätt. Behörig att överklaga ett beslut enligt denna lag är den enskilde själv, vilket i praktiken innebär hans eller hennes gode man. Förslag till lagregler för tvångsåtgärder vid medicinsk behandling Mina förslag och bedömningar: En särskild lag ska reglera medicinsk behandling förenad med direkt tvång eller som ges på annat sätt för att undvika sådant tvång som t.ex. att blanda medicin i mat eller dryck utan patientens vetskap. Lagen ska tillämpas inom den primärkommunala , dvs. i verksamheter som socialnämnd eller motsvarande ansva- rar för och inom ramen för kommunens sjukvårdsansvar. Grundvillkoret för att omfattas av lagen ska vara att patienten till följd av demenssjukdom saknar förmåga att lämna ett grundat ställningstagande till den medicinska behandling som bedöms nödvändig med hänsyn till hans hälsotillstånd. Ett ytterligare villkor ska vara att patienten 1) har beviljats bistånd i form av särskilt boende och dagverksamhet enligt SoL eller beviljats insatserna bostad med särskild service för vuxna eller daglig verksamhet enligt LSS, eller 2) har flyttats mot sin vilja till ett särskilt boende utan att ha beviljats sådant bistånd enligt SoL eller insats enligt LSS. Medicinsk behandling med tvång ska inte vara tillåten i patien- tens ordinära bostad. Den grundläggande förutsättningen för att behandla en patient med tvång ska vara att patientens hälsotillstånd annars riskerar att allvarligt försämras. En legitimerad patientansvarig läkare () ska utses när frågan om att behandla en patient med tvång aktualiseras. ska anmäla behov av god man till överförmyndaren. ska kunna fatta tillfälliga eller slutliga beslut om att behandling kan ges med tvång. Som villkor för ett tillfälligt beslut ska gälla att patientens hälsotillstånd riskerar att allvarligt försämras om inte den medicinska behandling, som han motsätter sig, snabbt kan påbörjas eller fullföljas samt att det måste antas att patienten ingår i lagens personkrets. Ett tillfälligt beslut ska gälla och kan förlängas med . Giltighetstiden för ett slutligt beslut får inte överstiga och det får förlängas med högst i taget. Ett slutligt beslut får inte fattas innan god man förordnats. Av PALs utredning som grund för ett slutligt beslut om att en viss medicinsk behandling ska kunna genomföras med tvång ska bl.a. framgå att patientens hälsotillstånd annars riskerar att allvarligt försämras, hur det framgått att patienten motsätter sig den aktuella behandlingen, hur de negativa effekterna av en tvångsåtgärd kan minime- ras och hur den kan ersättas med en mindre ingripande åtgärd. hur samråd skett med närstående och god man. PALs tillfälliga och slutliga beslut om att en patient kan bli föremål för medicinsk behandling med tvång ska kunna över- klagas av patienten. Prövningstillstånd ska inte krävas vid överklagande till kammarrätt. ska inte kunna överklaga länsrättens beslut i ett sådant mål. ska tydligt dokumentera beslut om och verkställighet av medicinsk behandling med tvång i patientens journal som underlag dels för sin egen omprövning, dels för tillsyn. ska rapportera beslut om medicinsk behandling med tvång till socialnämnden och den medicinskt ansvariga sjuk- sköterskan (). ska lämna uppgifter om alla beslut om tvång vid medi- cinsk behandling till . Det är förenat med svåra bedömningar och beslut om och när en patient med nedsatt beslutsförmåga till följd av demenssjukdom antingen kan tvingas att mot sin uttryckliga vilja ta medicin som han eller hon behöver eller att sådan medicin kan döljas för patienten genom att den blandas i mat eller dryck. Sådana bedöm- ningar kan inte överlämnas till enskilda vårdbiträden, under- sköterskor eller sjuksköterskor. Jag redovisar därför förslag om hur medicinsk behandling med tvång vad avser bl.a. ansvarsfrågor, medicinska och etiska bedöm- ningsgrunder samt dokumentation och uppföljning kan regleras i en särskild lag. Jag anser att det av rättsligt principiella skäl måste finnas en möjlighet att överklaga beslut om att tvång får användas för att genomföra en viss medicinsk behandling. Domstolen ska kunna bedöma om den föreslagna behandlingen kan anses ha en sådan effekt eller påverkan på patientens hälsotillstånd att det är för- svarligt att använda tvång, men däremot inte om en viss medicinsk behandling eller ett visst läkemedel ska väljas före ett annat. Med hänsyn bl. a. till gällande etiska regler för läkare samt de förtyd- ligade krav på samråd med god man och närstående som jag föreslår är jag emellertid övertygad om att antalet överklaganden kommer att bli mycket begränsat. Om domstolen bedömer att det inte är försvarligt att använda tvång för att genomföra en medicinsk behandling ska beslutet upp- hävas och påbörjad behandling avslutas. Jag betonar särskilt att medicinsk behandling med tvång inte får användas om syftet inte är den enskildes bästa. Jag anser det inte försvarbart att t.ex. ge lugnande eller sövande medicin till en patient med skrik- eller vandringsbeteende om det primära syftet är att skapa lugn för medpatienter och personal. Införande, utvärdering och ekonomiska konsekvenser Mina förslag och bedömningar: Lagreglerna om tvångs- och begränsningsåtgärder inom social- tjänsten samt om tvång vid medicinsk behandling ska gälla från . Socialnämnderna ska senast till utreda om de personer som vid ikraftträdandet är föremål för tvångs- och begränsningsåtgärder fyller lagens krav och – i så fall – antingen själva fatta formella beslut inom sitt ansvarsområde eller ansöka hos länsrätten om beslut om låsning av dörr. Länsrätterna ska pröva sådana ansökningar. bemyndigas att utarbeta föreskrifter för tillämp- ning av lagstiftningen. En nationell expertgrupp utses för att följa lagarnas tillämpning och effekter. ges uppdraget att genomföra en nationell kartläggning av omfattningen av pågående tvångs- och begränsningsåtgärder som ett utgångsläge för utvärderingen av de nya lagarnas effekter. ges dessutom uppdraget att utveckla och införa en nationell och årlig statistik över beslut enligt de nya lagarna som ska visa om lagreglerna leder till fler eller färre tvångs- och begränsningsåtgärder. Erfarenheter från införandet av annan ny och komplex lagstiftning inom socialtjänstområdet, som t.ex. i samband med Ädelreformen, visar att det krävs en grundlig förberedelse i form av föreskrifter och allmänna råd från , regionala konferenser för att informera politiker och tjänstemän samt seminarier och utbild- ningar för att förbereda den personal som ska tillämpa lagstift- ningen i praxis. Jag bedömer att , som ligger närmast till hands att nationellt ansvara för detta, liksom kommunerna behöver ett visst resurstillskott för att klara ett gott införande, men jag anser inte att jag har underlag för att precisera några belopp. Jag bedömer dessutom att det vore värdefullt om införandet av lagreglerna om tvångs- och begränsningsåtgärder samt om medi- cinsk behandling med tvång kunde samordnas med informationen om nationella riktlinjer för demensvård. Dessa beräknas, som framgått, kunna publiceras . Kunskap om goda och evidensbaserade metoder och förhållningssätt är, enligt min övertygelse, den bästa förutsättningen för att kunna undvika tvångs- och begränsningsåtgärder som inte är absolut nödvändiga. Staten får ökade kostnader genom det nya domstolsför- farandet, det ökade antalet ärenden om godmanskap, den årliga offentliga statistiken över lagens beslut, nationell normering och utvärdering samt nya uppgifter för social och medicinsk tillsyn. Kommunerna får ökade kostnader genom högre krav på utred- ning, dokumentation och beslut i samband med tvångs- och begränsningsåtgärder samt ökade kostnader för att utse, utbilda och arvodera gode män. får ökade kostnader för fler demensdiagnoser och ökade krav på läkares samråd och dokumentation vid medicinsk behandling med tvång. Men lagstiftningen bör innebära lägre kostnader för framför allt kommunerna genom ökad tydlighet om vad perso- nalen får och inte får göra. Mina förslag innebär att tvångs- och begränsningsåtgärder, som används utan lagstöd, ska definieras och villkoras i lag samt utredas, dokumenteras och beslutas enligt en formell ordning med krav på rättssäkerhet och insyn. Utgångspunkten är att samtliga åtgärder som regleras i lagför- slaget förekommer inom vården av personer med demenssjukdom, men att de genomförs utan stöd i lag. En grund- fråga i diskussionen om ekonomiska konsekvenser är därför vilket merarbete och vilka merkostnader som direkt kan härledas till mina förslag. Ju vanligare dessa åtgärder är och ju noggrannare kom- munerna samt berörda läkare utreder förutsättningarna innan man använder dem, desto mindre skulle i praktiken kostnadsökningen bli om mina förslag genomförs. Mitt allmänna intryck under utred- ningsarbetet är att ansvarig personal i kommunerna redan nu som regel noga prövar behov och förutsättningar innan man använder tvångs- och begränsningsåtgärder. Det saknas statistiska uppgifter som grund för en skattning av hur många tvångs- och begränsningsåtgärder som förekommer samt för hur många personer. Det finns således en stor osäkerhet om hur många personer med demenssjukdom som skulle omfattas av mina lagförslag. Därmed saknas grundläggande förutsättningar för att beräkna nuvarande kostnader för dessa åtgärder med ledning av antal åtgärder/personer och styckekostnader. I enlighet med mitt uppdrag redovisar jag i avsnitt 16.8 en kalkylmodell och ett räkneexempel som visar att den samlade kost- nadsökningen för kommuner, landsting och stat med ny lagstiftning skulle kunna uppgå till mellan cirka 30 och . Exemplet bygger dock på antaganden om hur många personer som har tvångsåtgärder före respektive efter en lagstiftning, hur många beslut som kommer att fattas av domstol och hur många av dessa som kommer att överklagas m.m. Antaganden som är mycket osäkra därför att närmare kunskap sak- nas. Min bestämda uppfattning är dock att kostnadsökningen kom- mer att begränsas framför allt därför att lagregleringen kommer att leda till färre tvångs- och begräns- ningsåtgärder, de allra flesta personer som kan bli aktuella för tvångs- och begränsningsåtgärder redan har en demensdiagnos, domstolsprövningen av dessa mål kommer som regel att bli enklare och därmed billigare än för mål enligt LVU och LVM samt att ytterst få beslut i socialnämnd, av eller i domstol kommer att överklagas därför att man bör utgå från att beslutsfattarna, bortsett från undantagsfall, endast kommer att aktualisera tvångsåtgärder för personer för vilka behovet är uppenbart och när närstående och god man samtycker. 1Förslag till lag om tvångs- och begränsningsåtgärder inom i vissa fall Härigenom föreskrivs följande. 1 § I denna lag finns bestämmelser om tvångs- och begränsnings- åtgärder inom som syftar till att 1.förhindra eller begränsa risken för att personer som omfattas av lagen utsätter sig själva eller andra för en uppenbar risk att drab- bas av en allvarlig skada, och 2.förebygga och begränsa användningen av tvång till de situatio- ner då det är nödvändigt för att förhindra sådan skada. Bestämmelserna om handläggning och dokumentation i social- tjänstlagen (2001:453) och lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade gäller i tillämpliga delar i verksamhet enligt denna lag. 2 § När en åtgärd vidtas enligt denna lag skall det, i enlighet med de i 1 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) och 6 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade angivna målen för samhällets socialtjänst, ske 1.med respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet, 2.på ett sätt som står i rimlig proportion till syftet med åtgärden, och 3.så att ingreppet görs så kortvarigt och skonsamt som möjligt med största möjliga hänsyn till den enskilde. En mindre ingripande åtgärd skall användas om den är tillräcklig. 3 § Med socialtjänst enligt denna lag avses verksamhet som be- drivs enligt socialtjänstlagen (2001:453) och lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. enligt denna lag avses den eller de nämnder som 1.enligt 2 kap. 4 § socialtjänstlagen (2001:453) fullgör kom- munens uppgifter inom , eller 2.enligt 22 § lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade utövar kommunens verksamhet enligt den lagen. Med särskilt boende enligt denna lag avses 1.boende i en sådan boendeform som avses i 5 kap. 5 § andra stycket eller 7 § tredje stycket eller 7 kap. 1 § första stycket 2 socialtjänstlagen (2001:453), 2.bostad med särskild service för vuxna enligt 9 § 9 lagen (1993:387) om stöd och service för vissa funktionshindrade, och 3.korttidsvistelse utanför det egna hemmet enligt 9 § 6 lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade som verkställs i ett korttidshem. Med dagverksamhet enligt denna lag avses 1.dagverksamhet enligt 3 kap. 6 § socialtjänstlagen (2001:453), 2.daglig verksamhet enligt 9 § 10 lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade. 4 § Denna lag tillämpas på personer som 1.till följd av demenssjukdom saknar förmåga att lämna ett grundat ställningstagande till den tvångs- eller begränsningsåtgärd som bedöms nödvändig för en ändamålsenlig och säker omsorg, och 2.beviljats bistånd enligt socialtjänstlagen (2001:453) i form av a)särskilt boende, b)dagverksamhet, c)hemtjänst, eller 3.beviljats insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade med en kommun som huvudman i form av a)särskilt boende, eller b) daglig verksamhet. Lagen tillämpas också på personer som inte beviljats stöd enligt första stycket 2 eller 3, såvitt avser flyttning till särskilt boende enligt 6 §. När en sådan flyttning har genomförts, tillämpas lagen även om stöd inte har beviljats. Lagen är inte tillämplig inom den slutna hälso- och sjukvården. 5 § De tvångs- och begränsningsåtgärder som regleras i denna lag är 1.flyttning till särskilt boende (6 §), 2.låsning av ytterdörr (7 §), 3.användning av sänggrind (8 § 1), 4.användning av brickbord, bälte, sele eller annan liknande anordning (8 § 2), 5.användning av pejlings- och larmanordning (9 §), 6.fasthållning eller bortförande (10 §), och 7.åtgärder för att genomföra nödvändiga omvårdnadsinsatser (11 §). Flyttning till särskilt boende 6 § En enskild som inte redan bor i ger uttryck för att motsätta sig en sådant boende, om ett särskilt boende och som flyttning, får flyttas till ett 1.det är nödvändigt för att den enskilde skall kunna erhålla erforderlig hjälp med sin dagliga livsföring, och 2.den enskilde om han eller hon inte flyttas utsätter sig själv för en uppenbar risk att drabbas av en allvarlig skada. 7 § En ytterdörr eller en dörr till en avdelning i ett särskilt boende eller en dagverksamhet får låsas för en enskild om det finns en uppenbar risk för att den enskilde, om han eller hon lämnar boen- det eller dagverksamheten, kan drabbas av en allvarlig skada. Låsning får bara ske på ett sådant sätt att en enskild som inte omfattas av åtgärden och som inte själv kan öppna dörren, ges möjlighet att med kort dröjsmål lämna det låsta utrymmet. När en åtgärd enligt denna paragraf beslutats får det också användas fysiskt tvång i form av fasthållning för att förhindra att den enskilde lämnar det särskilda boendet eller dagverksamheten eller för att föra tillbaka honom eller henne till boendet eller dag- verksamheten. Användning av sänggrind m.m. 8 § Om det finns en uppenbar risk för att en enskild annars drab- bas av en allvarlig skada får den enskildes möjligheter att röra sig begränsas genom användning av 1.sänggrind i syfte att förhindra att den enskilde faller ur sängen, 2.brickbord, bälte, sele eller annan liknande anordning för att förhindra att den enskilde faller ur eller reser sig från en stol. Användning av pejlings- och larmanordning 9 § Om det finns en uppenbar risk för att en enskild drabbas av en allvarlig skada genom att lämna sin bostad eller en dagverksamhet, får den enskilde förses med en elektronisk pejlings- eller larm- anordning. Om det finns en uppenbar risk för att en enskild drabbas av en allvarlig skada när han eller hon vistas i sin bostad eller i en dag- verksamhet, får en elektronisk larmanordning användas. 10 § En enskild i ett särskilt boende eller en dagverksamhet får hållas fast eller föras bort till ett annat rum, om det finns en uppenbar risk för att han eller hon annars allvarligt skadar någon annan eller sig själv och situationen inte kan lösas på annat sätt. Åtgärder för att genomföra nödvändiga omvårdnadsinsatser 11 § Om det krävs för att genomföra nödvändiga omvårdnads- insatser får, om det finns en uppenbar risk för att den enskilde lider allvarlig skada, fysiskt tvång användas mot en enskild som mot- sätter sig eller ger uttryck för att motsätta sig insatserna. 12 § skall inleda en utredning, när den har fått kännedom om att det för en enskild kan finnas skäl för användning av tvångs- eller begränsningsåtgärder enligt denna lag. 13 § I mål och ärenden enligt denna lag skall den enskilde före- trädas av en god man enligt 11 kap. 4 § . Så snart en utredning enligt 12 § inleds, skall socialnämnden hos överför- myndaren anmäla att den enskilde behöver företrädas av en god man. 14 § När en utredning enligt denna lag inleds skall socialnämnden, om det inte är uppenbart obehövligt, låta genomföra en medicinsk undersökning av den enskilde. skall utse den som skall genomföra undersökningen. Den som genomför en undersökning enligt första stycket skall i ett skriftligt yttrande ange om förutsättningarna enligt 4 § första stycket 1 är uppfyllda. 15 § utredning skall innehålla 1.ett yttrande enligt 14 §, 2.en redogörelse för tidigare vidtagna och planerade åtgärder för att förhindra eller begränsa risken för att den enskilde drabbas av en allvarlig skada eller allvarligt skadar någon annan, 3.en redovisning av varför nämnden bedömer att det finns en uppenbar risk för att den enskilde drabbas av en allvarlig skada eller allvarligt kan skada någon annan om inte en tvångs- eller begräns- ningsåtgärd får användas, 4.en plan som visar hur de negativa effekterna av en tvångs- eller begränsningsåtgärd minimeras och hur denna åtgärd kan ersättas med en mindre ingripande åtgärd, och