sou · GUB3109 · 2007-01-01 00:00:00 — Som exempel på platser där det finns synnerliga skäl att förbjuda stannande angavs i författningskommentaren framför entrén till akutmottagning på sjukhus eller på utryckningsväg för fordon som används i räddningstjänst. föreslog också att markägaren skulle kunna ta ut en kontrollavgift för överträdelser av generella bestämmelser om stannande och parkering. Enligt talade dock vissa skäl emot förslaget. Det gällde främst risken för att skillnaden i tillämpning mot vad som sker på områden som omfattas av det offentligrättsliga systemet skulle kunna bli stor och upplevas som mycket märklig av trafikanten. Enligt bedömning var dock denna risk inte så stor eftersom de förhållanden där dessa generella regler skulle bli aktuella i huvudsak förekom hos större markägare där parkeringsövervakningen vanligen sköts på ett sätt som i mångt och mycket överensstämmer med vad som sker på det offentligrättsliga området. För att en markägare skulle ges rätt att beivra förseelser mot generella bestämmelser om stannande och parkering talade enligt främst praktiska skäl. För trafikanten kan det vara förbryllande att inom samma område, beroende på var han ställer upp sitt fordon, mötas av två olika system. I författningskommentaren anfördes att rätten att få ta ut kontrollavgift för överträdelse av vissa generella bestämmelser om parkering borde gälla endast för sådana fall där det inte kan råda några som helst tvivel om vilka bestämmelser som gäller. Förslaget omfattade därför endast stannande eller parkering på gång- eller cykelbana, stannande eller parkering på och före över- gångsställe och cykelöverfart samt parkering så att ett fordon står med något hjul utanför parkeringsruta. Några remissinstanser påpekade att det inte är lämpligt att överlåta åt en enskild markägare att avgöra vad som kan anses vara synnerliga skäl för att förbjuda stannande på en viss plats. En markägare bör som huvudregel även fortsättningsvis ha möjlighet att meddela villkor för parkering på dennes mark. Ett sådant villkor kan exempelvis vara förbud mot parkering. Oavsett vem som meddelat villkoren för parkering på tomtmark är det i normalfallet markägaren som har ansvar för säkerhet och fram- komlighet inom området. Markägaren har också ett behov av att kunna ingripa mot överträdelser av sådana villkor. En markägares möjlighet att förordna om villkor för parkering på mark som denne äger eller disponerar bör därför endast inskränkas i den mån det finns föreskrifter i TrF eller lokala trafikföreskrifter. Det innebär att om exempelvis kommunen redan meddelat föreskrifter som gäller på marken eller anläggningen får inte markägaren meddela föreskrifter med samma innebörd, eller föreskrifter som strider mot dessa föreskrifter. Härigenom undviks sådana gränsdragnings- problem som beskrivits i avsnitt 8.2.1. Förbud eller villkor som meddelas av markägaren skall tydligt märkas ut genom skyltning på platsen, se även kapitel 13. När det i övrigt gäller en markägares möjlighet att meddela förbud eller villkor anser utredningen – mot bakgrund bl.a. av vad anförde i sin rapport – att markägare inte skall ha möjlighet att förbjuda stannande. Istället får markägare hos kommunen begära ett beslut om lokala trafikföreskrifter. Utredningens förslag: Kommunen får ta ut felparkeringsavgift i fråga om överträdelser av föreskrifter som rör stannande eller parkering av registrerade fordon. Kommunen får inte ta ut en felparkeringsavgift om överträdelsen är belagd med straff. Markägare får ta ut felparkeringsavgift på mark eller anläggning som denne äger eller disponerar i fråga om överträdelser av förbud eller villkor som markägaren har bestämt. Om kommunen inte tar ut felparkeringsavgift enligt första stycket får markägaren ta ut sådan avgift om det är fråga om en överträdelse på mark som markägaren äger eller disponerar. Markägaren får inte ta ut en felparkeringsavgift om överträdelsen är belagd med straff enligt annan författning än . Kommunen eller markägaren får uppdra åt annan att ta ut felparkeringsavgiften. Felparkeringsavgift får inte tas ut om någon genom dom som vunnit laga kraft dömts för en gärning som innefattar fel- parkering eller godkänt ett strafföreläggande för sådan gärning. Redan erlagd avgift skall betalas tillbaka. Den som gör anspråk på felparkeringsavgift har inte rätt att för samma parkering också ta ut parkeringsavgift som inte betalats. 8.3.1Möjligheterna att ta ut felparkeringsavgift Utredningens förslag innebär att felparkeringsavgift får tas ut av en kommun i fråga om överträdelser av föreskrifter som rör stannande och parkering av fordon. Felparkeringsavgift skall även få tas ut av en markägare som upplåter ett område för parkering eller förbjuder parkering inom området, om ett registrerat fordon parkerats inom området i strid mot föreskrifter eller av markägaren beslutade förbud eller villkor. Markägaren får även på sin egen mark eller anläggning ta ut felparkeringsavgift vid överträdelse av stannande- förbud som meddelats av kommunen genom lokal trafikföreskrift. Kommunen eller markägaren får överlåta åt annan att ta ut felparkeringsavgiften. Utredningen menar att markägaren inte bör få ta ut fel- parkeringsavgift om sådan avgift tas ut av kommunen. Syftet med en sådan regel är att se till att markägare och kommun inte utfärdar felparkeringsavgift för samma överträdelse. Det är enligt utred- ningens uppfattning lämpligast att utforma en sådan regel på så sätt att kommunen har företräde om det skulle uppstå en situation med konkurrerande parkeringsanmärkningar. Det bör finnas en bestämmelse som motsvarar 6 § LKOP som anger att den markägare som gör anspråk på kontrollavgift inte har rätt att för samma parkering också ta ut parkeringsavgift som inte betalats. Bestämmelsen bör utformas generellt, dvs. så att den även omfattar kommuner. Det bör uppmärksammas att utredningens förslag innebär att markägare ges möjlighet att övervaka och reglera trafiken även på enskilda vägar. 8.3.2Avgränsningen mot straffbara överträdelser Felparkeringsavgifterna enligt nuvarande LFP Av 1 § LFP framgår bl.a. att lagen skall tillämpas i fråga om över- trädelser av parkering och stannande med registrerade fordon, om överträdelsen inte är belagd med straff. I 14 § samma lag anges att om åtal väcks eller strafföreläggande utfärdas för gärning som inte omfattas av förordnande enligt lagen och ingår i gärningen förfarande som kan föranleda parkeringsanmärkning, skall sådan anmärkning inte meddelas. I departementspromemorian Vissa frågor om kontroll av parkeringsbestämmelsernas efterlevnad (Ds K 1973:6 s. 46–47 och 52) anfördes bl.a. följande. Enligt 167 § VTK skall inte dömas till straff för förseelse mot kungörelsen om gärningen är belagd med straff enligt eller lagen (1951:649) om vissa trafikbrott (TBL). Motsvarande bör gälla även om sanktionen för felparkering förändras till en avgift. Tillämpningen av en sådan regel torde bli aktuell i de fall felparkeringen är att bedöma som vårdslöshet i trafik eller hindrande av trafiken enligt 1 eller 2 § TBL. I de fall ansvar enligt nyssnämnda lagrum aktualiseras torde i allmänhet parkeringsanmärkning ej ha gjorts. Har anmärkning gjorts, bör förfarandet avbrytas, när frågan om straffansvar tas upp. Fälls den felparkerande till ansvar, förfaller ev. parkeringsanmärkning och åläggande att betala avgift. Har avgiften undantagsvis erlagts skall den återbetalas. I händelse av friande dom bör domstolen, om felparkering skett, ålägga felparkeringsavgift. – Sanktionens karaktär och systemets konstruktion gör att en sammanläggning med straff som aktualiseras för andra förseelser inte kan ske. Överträdelser av parkeringsbestämmelser och det därtill anknutna sanktionssystemet bör därför ligga helt vid sidan av det straffrättsliga systemet. Först om felparkeringen är att bedöma som t.ex. vårdslöshet i trafik eller brott som avses i 2 § TBL bör den särskilda felparkeringsavgiften bortfalla. Finner domstolen vid prövning av åtalet att brott mot TBL ej är styrkt men att överträdelse av parkeringsbestämmelse skett bör domstolen ålägga felparkeringsavgift. I propositionen till LFP förordade föredragande statsråd en förenkling i förhållande till förslaget i promemorian (prop. 1975/76:106 s. 46). Förenklingen innebar att uttag av felparkerings- avgift inte skulle komma i fråga om åklagare utfärdar strafföre- läggande eller ansöker om stämning för brott, vari felparkeringen ingår som ett led, och detta oavsett om föreläggandet godkänns respektive fällande dom meddelas. anförde bl.a. följande i departements- promemorian Felparkering på tomtmark (Ds K 1980:14 s. 112). Uttagande av kontrollavgift bör i fortsättningen vara den påföljd som först kommer i fråga vid överträdelse av parkeringsbestämmelser på tomtmark. Att som på gatumark avkriminalisera felparkering har emellertid inte varit möjligt då felparkering på tomtmark inte är något brott som klart definieras i någon författning. Beroende på omständigheterna kan felparkering på tomtmark åtalas antingen som egenmäktigt förfarande eller bedrägligt beteende. Eventuellt kan ytterligare brottsrubriceringar förekomma. För avkriminalisering hade man varit tvungen att i flera brottsbalksparagrafer göra undantag för beivrande av felparkering av fordon, vilket skulle vara omständligt och olämpligt. Till skillnad från felparkeringsavgiftssystemet förutsätter således inte kontrollavgiftssystemet att överträdelsen inte är belagd med straff. I stället har ansträngningarna inriktats på att skydda föraren mot dubbel bestraffning så att kontrollavgift inte får uttas om straffrättslig påföljd kommer i fråga. Markägaren får således välja om han vill polisanmäla en felparkering eller utkräva kontrollavgift. Om det blir åtal eller strafföreläggande får han inte ta ut kontrollavgift. Har bilföraren eller bilägaren redan betalat kontrollavgift då åtal väcks eller strafföreläggande utfärdas skall den återbetalas till den som erlagt avgiften. I propositionen med förslag till lag om kontrollavgift vid olovlig parkering, m.m. föreslogs att LKOP skulle vara tillämplig när LFP eller straffbestämmelserna i inte var tillämpliga (prop. 1983/84:104 s. 16–17). I lagförslaget uttrycktes detta så att kontrollavgifter får tas ut för sådana parkeringsöverträdelser som inte omfattas av förordnande enligt LFP och inte heller är brott enligt någon annan författning än (se 1 § andra stycket LKOP). Föredragande statsråd delade också utredningens uppfattning att kontrollavgifter borde kunna tas ut även för ett förfarande som i och för sig kan föranleda straff för t.ex. egen- mäktigt förfarande. Ett krav var dock att dubbla sanktioner inte drabbar den som parkerat olovligt. hade invänt att det förhållandet att åtal för t.ex. egenmäktigt förfarande ogillas inte behöver medföra att förutsättningar saknas för att ta ut kontrollavgift. Åtalet kan, anförde förbundet, ha ogillats på grund av att uppsåt saknats eller att man inte kunnat utreda vem som fört bilen. Mot denna bakgrund föreslogs i propositionen att kontrollavgift som betalats skulle återbetalas först sedan någon genom lagakraftägande dom eller ett godkänt strafföreläggande fått en straffrättslig påföljd för felparkeringen. Avgränsningen mot straffbara överträdelser måste även fort- sättningsvis vara olika för överträdelser som beivras av kommun respektive markägare. Motsvarigheter till bestämmelserna i 1 § LFP och 1 § LKOP bör alltså finnas kvar. Det går inte att införa en allmän bestämmelse som hindrar uttagande av felparkeringsavgift för felparkering på tomtmark i de fall då det är fråga om en straffbelagd gärning, eftersom en felparkering på tomtmark i princip alltid skulle kunna utgöra ett brott enligt . Infördes en bestämmelse innebärande att felparkeringsavgift på tomtmark endast får tas ut om överträdelsen inte är straffbelagd enligt , skulle markägare i praktiken effektivt hindras mot att överhuvudtaget utfärda felparkerings- avgifter. Av systematiska skäl bör avgränsningarna mot straffbara gärningar införas i bestämmelsen som anger kommuners respektive markägares möjligheter att ta ut felparkeringsavgift. Det måste även finnas en bestämmelse som förhindrar risken för dubbel bestraffning. Eftersom en markägare även fortsättningsvis kommer att kunna utfärda en felparkeringsavgift om överträdelsen är belagd med straff enligt , måste en motsvarighet till bestämmelsen i 11 § LKOP finnas kvar. I annat fall skulle en markägare förutom att utfärda en felparkeringsavgift även kunna polisanmäla förseelsen med följd att föraren också straffas för den brottsliga gärningen. Genom att en bestämmelse som motsvarar 11 § LKOP införs saknas det anledning att föreslå en motsvarighet till nuvarande 14 § LFP. Utredningens förslag: Regeringen får ange det högsta och lägsta belopp som felparkeringsavgiften får fastställas till. Felparkeringsavgiften får fastställas till olika belopp beroende på var överträdelsen sker eller vilket slag av överträdelse det är fråga om. Kommunen fastställer felparkeringsavgiftens storlek för över- trädelser av föreskrifter om parkering eller stannande. När det gäller överträdelser av förbud eller av villkor som en markägare meddelat med stöd av LFP skall dock markägaren fastställa felparkeringsavgiftens storlek. Felparkeringsavgiftens storlek får i sådant fall inte överstiga den felparkeringsavgift som har fastställts inom kommunen. Om felparkeringsavgiften har fastställts till olika belopp för skilda delar av kommunen eller för skilda slag av överträdelser, får den av markägaren fastställda felparkeringsavgiften inte överstiga den felparkerings- avgift som kommunen har fastställt för det aktuella slaget av felparkering i den delen av kommunen där felparkeringen ägde rum. I 3 § LFP angavs tidigare att felparkeringsavgiften skulle utgöra lägst 50 och högst . Felparkeringsavgiften fastställdes i kommuner med egen trafikövervakning av kommunfullmäktige och i andra kommuner av . hade i en framställning hemställt att den gällande övre gränsen för felparkeringsavgifterna skulle slopas eller höjas kraftigt. Som skäl för sin begäran hade kommunen åberopat att penningvärdes- försämringar motiverade en höjning och att den gällande gränsen förhindrade ett effektivt differentierat avgiftssystem. Före- draganden menade dock att det inte kunde anses föreligga något behov av att generellt höja maximiavgiften. Detta mot bakgrund av att endast nio av 90 kommuner med egen trafikövervakning hade för någon form av överträdelser beslutat avgifter om . Däremot var föredraganden inte främmande för att det i vissa fall kunde finnas skäl att bestämma avgifter för överträdelser som från säkerhets- eller framkomlighetssynpunkt är särskilt allvarliga, i första hand parkering i kollektivkörfält, på övergångsställen o.d. Det kunde även finnas andra situationer där en kraftigare reaktion kunde vara motiverad, t.ex. vid parkering på platser som är reserverade för handikappade. Föredraganden var således inte beredd att godta förslaget från men ansåg att det borde öppnas möjlighet att bestämma högre avgifter i t.ex. de exemplifierade fallen. Det föreslogs därför att regeringen skulle bemyndigas att fastställa avgiftsintervallen. Regeringen kunde därefter i förordningen om felparkeringsavgift närmare ange rambeloppen för olika typer av parkerings- överträdelser. uttalade vid riksdagsbehandlingen av proposi- tionen att utskottet förutsatte att bestämmelserna skulle utformas så att avgifterna kunde administreras enkelt (/81:1, rskr. 1980/81:29). anförde i departements- promemorian Felparkering på tomtmark (Ds K 1980:14 s. 79 f.) att man inte kände till att de kontrollavgifter som grundats på en avtalskonstruktion i något fall bestämts till ett oskäligt högt belopp. Trots detta ansåg utredningen det angeläget att garantier skapades för att förhindra att avgift tas ut med ett för högt belopp. Av enkätsvar som utredningen inhämtat framgick att merparten av överträdelserna på tomtmarksparkeringar till sin art var att jäm- ställa med överträdelse av bestämmelser om avgiftsbeläggning på gatumark. En del kommunala parkeringsbolag hade också bestämt att kontrollavgiften skulle följa den lägre felparkeringsavgiften i kommunen, som ofta avsåg överträdelser i fråga om avgiftsbelägg- ning. Med utgångspunkt i överträdelsernas karaktär och kontroll- avgiftssystemets dåvarande tillämpning ansåg utredningen att det fanns goda skäl att föreslå en koppling mellan kontrollavgiftens storlek och gällande felparkeringsavgift. Enklast ansågs vara att införa en begränsning av kontrollavgiften och detta kunde lämpligen ske så att kontrollavgiften tilläts uppgå till högst det belopp som inom kommunen tillämpas i felparkeringsavgift. Inom ramen för detta belopp kunde enligt utredningen markägaren därefter själv få bestämma vilket belopp kontrollavgiften skall uppgå till och om det skulle vara en fördel att ha olika belopp beroende på t.ex. vilken fordonskategori som tillåts att parkera. För de fall då en kommun tillämpar olika belopp i felparkeringsavgift beroende på överträdelsens art, föreslog utredningen att kontrollavgiften borde få uppgå till högst den felparkeringsavgift som uttas vid överträdelser av bestämmelser om avgiftsbeläggning. Skulle någon kommun inte ha avgiftsbelagd parkering men ändå tillämpa differentierade belopp i felparkeringsavgift, borde kontrollavgiften enligt utredningen maximeras till det lägsta inom kommunen tillämpade beloppet. Utredningen pekade vidare på att det inom vissa kommuner förekommer att felparkeringsavgiften för samma typ av förseelse är större i tätorterna än på landsbygden. I sådana fall ansåg utredningen att kontrollavgiften borde – med iakttagande av övriga bestämmelser – få uppgå till det belopp som tillämpas i felparkeringsavgift för den del av kommunen där tomtmarken är belägen. Eftersom kontrollavgiftens belopp föreslogs maximeras i lag ansåg utredningen det inte nödvändigt att ange kontrollavgifternas storlek på de skyltar som upptar villkoren för parkering. Av hänsyn till allmänheten ansågs det dock lämpligt att den för tillfället gällande kontrollavgiften angavs någonstans i anslutning till parkeringsplatsen, t.ex. vid en biljettautomat. I propositionen med förslag till lag om kontrollavgift vid olovlig parkering, m.m. föreslogs att kontrollavgiften inte fick överstiga den felparkeringsavgift som har fastställts inom kommunen och att följande skulle gälla om felparkeringsavgiften fastställts till olika belopp för skilda slag av överträdelser eller för skilda delar av kommunen (prop. 1983/84:104 s. 19 f.). Avgiften får inte överstiga den felparkeringsavgift som har fastställts för överträdelser av föreskrifter om avgiftsbelagd parkering eller, om sådana föreskrifter saknas, den lägsta felparkeringsavgift som gäller för den del av kommunen där den olovliga parkeringen ägde rum. Föredraganden motiverade begränsningen av avgiftens storlek på följande sätt. De överträdelser som kan föranleda felparkerings- avgifter varierar från rena ordningsförseelser som underlåtenhet att betala föreskriven parkeringsavgift till sådana som är förhållandevis allvarliga från trafiksäkerhetssynpunkt, t.ex. parkering på ett övergångsställe. Av betänkandet framgår att parkeringsöver- trädelserna på tomtmark till övervägande delen avser underlåtenhet att betala parkeringsavgifter. Överträdelser av samma allvarliga natur som kan förekomma på gatumark förekommer knappast. Jag anser det därför väl motiverat att i lag begränsa avgifternas storlek till den felparkeringsavgift som gäller vid försummelse att betala parkeringsavgift eller, om avgiftsbelagd parkering inte finns, den lägsta avgift som tillämpas i kommunen (prop. 1983/84:104 s. 19). Det är inte lämpligt att parkeringsövervakning finansieras genom uttag av felparkeringsavgifter. En sådan ordning skulle kunna betraktas som stötande, särskilt från den enskilde trafikantens perspektiv. I remissvar över betänk- ande (SOU 2002:70) anförde exempelvis att kostnader för organisationsuppbyggnad, utveckling av rutiner, rekrytering, utbildning m.m. inte kan täckas genom avgifter. Enligt kommunen borde de administrativa kostnaderna finansieras genom statlig ersättning i särskild ordning. åter- kommer till denna fråga i kapitel 15. anser att det skulle vara olämpligt att inte ha något tak för hur stora felparkeringsavgifter som får tas ut. Utan en sådan begränsning finns det en risk för att felparkerings- avgifterna bestäms till oskäligt höga belopp. Mindre nogräknade markägare kan också se en möjlighet att maximera det ekonomiska utbytet om det inte finns något tak för felparkeringsavgiften. föreslår mot denna bakgrund att regeringen, på samma sätt som gäller enligt LFP, skall ange det högsta och det lägsta belopp som felparkeringsavgiften får fastställas till. avgifter som fastställs av kommunen bör alltjämt vara vägledande för de avgifter som fastställs på tomtmark. Utredningen anser således att en bestämmelse som motsvarar nuvarande 4 § LKOP införs. Den nuvarande ordningen beträffande felparkeringsavgiftens storlek bör behållas även i övriga delar. 8.5Ansvaret för att avgiften betalas Utredningens förslag: Fordonets förare och ägare ansvarar solidariskt för att felparkeringsavgiften betalas. Ägaren ansvarar dock inte om det är sannolikt att denne blivit av med fordonet genom brott. Med fordonets ägare avses den som vid tiden för felparke- ringen var antecknad som fordonets ägare i vägtrafikregistret, motsvarande utländska register eller i det militära fordons- registret eller, eller den som senare har antecknats i ett sådant register som ägare av fordonet vid tiden för felparkeringen, eller i fråga om fordon som brukas med stöd av saluvagnslicens, den som innehade licensen. 8.5.1Ett subsidiärt ägaransvar för felparkeringsavgifter Bestämmelsen om ett subsidiärt ägaransvar för fordonsägaren infördes i dåvarande vägtrafikförordningen. I den utredning som utgjorde grund lagstiftning om parkeringsbot konstaterades, vad gällde ägaransvar för parkeringsförseelser, att tendensen i svensk strafflagstiftning var att så långt som möjligt begränsa regler om ägar- och husbondeansvar. Man ansåg att det inte kunde komma ifråga att utvidga reglerna om ägaransvar i vägtrafikförordningen utan tungt vägande skäl. Utredningen av- visade därför tanken på att införa ett ägaransvar vid felparkering. Frågan togs inte heller upp i propositionen om lag om parkerings- bot (prop. behandlade frågan om ägaransvar för parkeringsförseelser i sitt betänkande (SOU 1968:18 s. 340 f.). Inte heller denna kommitté förordade ett straffrättsligt ägaransvar för felparkering. Kommittén föreslog istället att överträdelser av lokala parkeringsföreskrifter om begränsning av uppställningstid eller om särskilda villkor för rätt att parkera på gatumark och tomtmark skulle avkriminaliseras och ersättas med en civilrättslig kontroll- avgift, se vidare avsnitt 3.1. Fordonsägaren skulle enligt förslaget svara för betalning av avgiften tillsammans med föraren. Regeringen beslutade att införa ett subsidiärt ägaransvar för överträdelser av regler som kunde beivras med parkeringsbot i vägtrafikförordningen, dvs. både allmänna regler om stannande och parkering och lokala parkeringsföreskrifter. Departementschefen anförde i förarbetena att ett strikt ägaransvar skulle föra för långt från principen att straff bör drabba den som begått gärningen eller medverkat till den (prop. 1969:140 s. 34 f.). Däremot kunde ett subsidiärt ägaransvar godtas eftersom detta sannolikt skulle leda till ökad betalningsfrekvens i fråga om parkeringsbot. Departements- chefen ansåg att ägaransvaret borde drabba den faktiske och inte den registrerade fordonsägaren. Skälet till detta uppgavs vara att bilregistret i hög grad var missvisande. Frågan om ansvar för den registrerade ägaren kunde dock enligt departementschefen komma i ett annat läge när bilregistret hade förbättrats. 8.5.2Ett strikt ägaransvar för felparkeringsavgifter