sou · GUB314d2 · 2007-01-01 00:00:00 — 1912 tillkom en anmälningsperson i Nyhem i södra som 1927 ersattes av en person i Hällesjö som dock försvann 1940. 31Beskriven i Samerna i Edsåker, Tidbilder från Ljustorp (2000). 32Ingvar , – lapparnas högkvarter, Tidsspår, – sameland. Om samisk närvaro i och . (2004) s. 82 33Christer 1986, s. 262 ff. Jfr. Tjoevkemåjtoe, , Avdel- ningen för kulturminnesvård och dokumentation. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Förändringarna i flyttningsmönstren har säkerligen drivits fram av en rad olika faktorer. Som den viktigaste framhåller Staaff för- ändrade handelsmönster. Tillkomsten av spelade i detta sammanhang säkert en roll. Denna hade 1911 nått och fortsatte att byggas vidare norrut. Att detta hade betydelse i sammanhanget bekräftas av den framträdande samepolitikern och ordningsmannen i södra lappby, . I svar 1941 på ett frågeformulär från intendenten vid Nor- diska museet skriver han att de gamla flyttningarna till kustlandet upphört för 20–. Anledningen var att kommit till och gjort att man nu kunde sälja renprodukter till upp- köpare redan uppe i fjälltrakterna. hade man sökt sig till kusten och där, ofta på städernas torg, sålt sina varor, främst kött, renhudar och lappskor.34 Som andra skäl till de förkortade flytt- ningarna angav försvårade trafikförhållanden, hindrande stängsel genom odlingars uppkomst i flyttningsvägarna, svårigheter att kunna passera över järnvägslinjerna samt ökade kostnader och – kanske inte minst – besvärligheterna med långa flyttningar. Skogsbruket i kustbygderna kan också ha spelat sin roll. Kolle- gan i noterade i sina dagböcker 1915 att vilhelminalapparnas flyttningar till kusten i norra manland upphört. Även han ansåg att de bättre handelsmöjlighe- terna vid kusten tidigare varit en drivande kraft bakom de långa flyttningarna till kusten, men också betesförhållandena. Det var lättare att hålla ihop renarna på öar och kobbar, men där hade betet försämrats genom att skogen blivit uthuggen.35 Säkerligen spelade förändrade renskötselmetoder också en roll. De långväga flyttningarna till mer tätbefolkade trakter krävde rela- tivt små och väl sammanhållna hjordar. Den extensiva renskötseln, som slog igenom på 1920–1930-talen och accellererade under efter- krigstiden, minskade renarnas tamhetsgrad. Även förändrade bosätt- ningsmönster kan ha spelat in. När samerna började skaffa sig fasta bostäder och familjerna inte längre följde med på vinterflyttningarna blev de långa flyttningarna mindre lockande. När det gäller övriga lappbyar i underströk Staaff att de ej flyttade utom länet. Även om det i hans eget och andras material finns exempel på undantag, var de sällsynta. Flyttningarna inom länet och synnerligast i äldre tid var enligt Staaff obetydliga 35Erik arkiv vol. DI:1:Dagboksanteckning (i län arkiv). Källorna rörande samernas vinterbetesmarker om man man bortsåg från frostviken-, hotags- och offerdalssa- merna. Kalls- Oviks- och Härjedals-lapparna kunna, skriver han, i det närmaste anses ej hava haft några flyttningar annat än till deras fjäll närmast angränsande trakter. Först , då mossbete å deras egna renbetesland och de omkring dem närgrän- sande enskildas marker blivit sämre, hava de måst utsträcka sina vinterflyttningar; och torde de bli nödsakade att än vidare utsträcka dem. Här vill jag erinra att flyttningar även oavsett betesförhållandena synes mig absolut nödvändiga för renskötselns bestående, ty det är huvudsakligast genom dessa flyttningar renarna kunna hållas tama. Huruvida samerna i mellersta och södra verkligen utvidgat sina betesområden är en fråga som är svår att besvara. Under Staaffs tid hade man brottats med en omfattande förvildning av renarna i Åre-Storsjö lappby. De hade utan kontroll spridit sig över stora områden, även in i . Under Staaffs ledning hade därför genomförts en total utslaktning (det rörde sig om åtskilliga tusen renar) av dessa djur. De bittra erfarenheterna av den okon- trollerade spridning som vildrenarna innebar, kan möjligen ha fär- gat av sig på hans uppfattning av vad som historiskt sett skett i lan- dets sydligaste lappmarker. Tyvärr har Staaff inte kompletterat sin utredning med någon karta. De ortsuppgifter hans informanter lämnat har emellertid, till- sammans med intervjuuppgifter i utredning , lagts in på kartor och kan, tillsammans med de kartorna bilda underlag för en bedömning av jämtlandssamernas sedvanemarker (se karta 7.7.13). höll ett antal förhör med såväl samer som bofasta. När det gällde vinterbetena var förhören i Norrbot- tens län och i utförligast. Det är tydligt att förhållan- dena i var mycket komplexa, särskilt i länets norra del. Det framkom att det ofta förekom stridigheter mellan olika lapp- byar. Frågan om det skulle dras fasta gränser mellan dem togs upp på flera håll. Landsfiskal Ström i uppgav att det var vanligt att bönder tog ut höga avgifter av fjällapparna när de kom ner till socknen. Befolkningen kände enligt landsfiskalen väl till lagens bestämmelser, men brydde sig inte om att efterkomma dem. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker utfärdat en länskungörelse som reglerade detta verkar man inte ha känt till eller brytt sig om. Enligt denna kungörelse hade fjällapparna rätt att vistas i med åtminstone å de områden, som ligga ovanför en linje från Parkajoki by till Kärendöjärvi, därifrån till , vidare till och vidare följande landsvägen till sockengränsen mot . Befolkningen erinrades i kungö- relsen om skyldigheten att ställa sig lagens villkor till ovillkorlig efterrättelse och inte avkräva fjällapparna några olagliga ersätt- ningar.36 Förhör med de bofasta i hölls i . Riksdagsman i förde ordet och hävdade att enligt hans mening någon sedvanerätt för lapparna icke funnes vare sig i eller i västra . Att lapparna icke finge komma in i vore ett bevis för att de icke heller hade någon på sedvana grundad rätt på den svenska sidan. Lapparna hade först tillagts vissa rättigheter, först å renbetesfjällen och sedermera å skiften och hemmansdelar, som inköpts. I de förhör som hölls med lappallmogen förnekade denna, att skadegörelserna var omfattande, i varje fall inte sedan vildrenarna i Åre-Storsjö lappby slaktats ned. Beträffande renbetesrätten över- lämnade samerna utdrag ur dagböcker 1912 där denne redogör för hur lapparna kom till och vilka fynd efter dem som påträffats. Dessutom bilades avskrift av ett protokoll vid sammanträde inför lappfogde Staaff 1907 vid vilket markägare häv- dade att samer saknade sedvanerätt vid Storfjäten medan samerna menade sig kunna bevisa att samer funnits där sedan 1700-talet.37 I viss mån belysande för kommitténs allmänna uppfattning om var sedvanerätt fanns är de uppgifter om skatt på hundar som införskaffades. Anledningen till insamlingen var det hot mot ren- skötseln som de bofastas lösa hundar kunde utgöra mot rensköt- seln. Den riktade sig till alla kommuner i där man räk- nade med att renskötsel i någon omfattning förekom. Av svaren framgår att samer på vinterbete förekom nedanför lappmarksgrän- sen ner mot kusten i , och Norr- bottens län, dock inte . Jägmästaren i Örnsköldviks revir i rapporterade att lappar under de senaste femtio 36Norrbottens läns kungörelser 1913, serie A nr 104. Man kan notera att denna kungörelses gränsdragning inte fullt ut överensstämmer med den som angavs i lappkommitténs proposition 1928. lappkommittés arkiv (YK 193, RA) vol. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker åren endast haft vinterbeten i Anundsjö och socknar. Jägmästaren i revir meddelade att samer upphört att komma till området , vilket ju stämmer med upp- gifterna i material på annat håll.38 sekreterare gjorde efter förhörs- omgången en sammanställning lappby för lappby av vad som fram- kommit och jämförde med tidigare kommittéers och utredningars resultat. När det gäller och stora delar av Jämt- lands län förlitade man sig huvudsak på de uppgifter som Berg- ström m.fl. fått fram vid undersökningarna 1912–1913. När det gällde och södra hade man emellertid införskaffat ytterligare uppgifter. Kommitténs slutsatser sammanfattades i betänkandet 1923 (SOU 1923:51). Sedvanerättsområdet omfattade enligt detta: åtminstone landet norr och väster om en linje, dragen från trakten av Kuusiniemi någon mil söder om mynning i Muonio älv till trakten av Lumivaara och därifrån söderut, följande trakterna öster om , nedåt Torneälv fram mot Antis, Juohonpieti och byar, vidare till by och söderut mot trakterna av Ängeså och Landsjärvs byar, samt vidare in i socken och fram till kusten i Nederluleå socken samt socknarna söder därom. Vad angår och , torde kunna sägas att sedvanerätten omfattar länen i dess helhet. I fråga om har utredningen givit vid handen, att så gott som samtliga socknar besökts av lapparna för renbete; och torde vidkommande , förhållandena där i stort sett vara lika, åtminstone såvitt angår den del av länet, som tillhör . Beträffande torde förutom socken även vissa mindre områden mot gränsen till hava besökts av lappar för renbete. Gränserna för sedvanerättens geografiska omfattning hava av kom- mittén endast kunnat approximativt bestämmas. För många av ifråga- varande trakter gäller, att de regelbundet besökes av lapparna, för an- dra åter och särskilt dem, som ligga längre bort från fjällen, att de en- dast uppsökas, då renarnas behov av bete icke lämpligen kan till- godoses på närmare håll. Långa tider kunna således, beroende på be- testillgången, förflyta mellan besöken på särskilda trakter. Uppenbart torde emellertid vara, att sedvanerätten, som grundar sig mindre på lapparnas vilja än på renarnas behov av föda, icke utan vidare får 38 lappkommittés arkiv (YK 193) vol. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker betraktas såsom upphävd därför att förflutit mellan lappar- nas besök. Kommittén har av praktiska skäl icke ansett sig böra i förslaget angiva några gränser för sedvaneområdet, utan har härutinnan i sak bibehållit stadgandena lag.39 7.6.5.6Utbredd acceptans av sedvanerätten Remissvaren från länsstyrelserna har ett särskilt intresse eftersom det ytterst var de som ansvarade för rennäringsfrågorna i länen. Länsstyrelserna i , och anmälde inga invändningar mot formuleringarna och förslagen när det gällde sedvanerätten och dess omfattning. I hade kollegorna heller inte någon erinran. förekommer fjällrenskötsel () eller del därav troligen de flesta år inom en eller annan trakt av länet. Till följd av denna renskötsel, av vilken åtminstone knappast någon olägenhet yppats, beröres – om än i jämförelsevis ringa grad –jämväl detta län av ifrågavarande lagstiftningsförslag. i var däremot tveksam till att för- slaget berörde länet. Man hade inte sett renar där . Dess motsvarighet i sände bara över svaren från och kommuner varav den förstnämnda tyckte att samerna tilldelades för många förmåner och den senare inte menade sig ha några samer alls i socknen. Den övervägande delen av remissvaren från kommunerna i Väs- terbottens och kommenterade inte frågan om sed- vaneområdet men väl andra frågor. Nederluleå kommun anförde i sitt svar att remissen inte angick den emedan renskötsel inte skulle ha förekommit i kommunen. Enstaka invändningar förekom också. behandlade remissen i samman- träde den 30 december 1923.40 Där framfördes att vinterbeten hade kunnat accepteras i äldre tid då skogarna saknade värde och avigsi- 39SOU 1923:51 s. 103 f. 40Socialdepartementets konseljakt nr 32 (RA). Remissvar inkom från Norr- bottens län från Edefors, , , , , , Kare- suando, , Nederkalix, Nederluleå, Nedertorneå, , , , , , , , , , , från : , , , , , , , ; Alanäs, , , Bodsjö, Borgvattnet, , , Gåxjö, , , Hotagen, Häggenås, Hällesjö, Kall, Laxsjö, Lit, Nyhem, , , , , , , , , , , Åre. För , och svarade endast länsstyrelserna. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker dorna med renarnas närvaro kompenserades av de varor man kunde köpa av samerna. Det goda förhållandet hade emellertid förändrats. Det moderna skogsbruket tog skada av renarnas vinterbetning. Man fann det orättvist att samerna skulle få vistas på enskild mark, i varje fall utan att erlägga någon ersättning. Kom- munen ville ha en lagändring till stånd, men förnekade inte att samer av ålder kommit till trakten. Likartade synpunkter togs upp av Domänstyrelsen i ett omfat- tande remissvar. Det inleddes av en lång egen beskrivning av samernas historia i området och fortsattes med en ännu längre beskrivning av renskötselns oförenlighet med modernt skogsbruk. Den var enligt verkets uppfattning starkt i strid med den nya skogsvårdslagen 1923 som föreskrev nyplantering av skog efter avverkning. Planterad skog skadades, enligt Domänstyrelsen, kraf- tigt av renarnas betning, särskilt av skogsrenarnas eftersom dessa fanns i skogslandet. Departementschefen bemötte utförligt Domänstyrelsens argu- ment och betecknade bl.a. dess historieskrivning som falsk. Departe- mentet hade låtit närmare undersöka frågan om skadorna. Anstalten hade då låtit jämföra föryngrings- processen på tallhedar som inte på mycket länge besökts av betande renar med sådana som mera besökts. Den kom fram till att skillnaderna var ytterst små och att renbetningen således endast hade marginellt negativ inverkan på skogens föryngring. Inte heller ansåg anstalten att den mycket omdiskuterade hornfejningen på unga träd hade någon större menlig inverkan på skogen. I hade principiella erinringar framförts av Åre, och kommuner, medan, som departementschefen skriver, det stora antalet hörda kommuner i övrigt, bland vilka ett flertal på grund av sitt utsatta läge haft särskild anledning att upp- märksamma frågan, densamma (utredningen) icke givit anledning till särskilda uttalanden. De tre protesterande kommunerna efter- lyste ett närmare fastställande av sedvanerättens geografiska grän- ser samt ett uttryckligt förbud för samer att ha renar på enskild mark. Beträffande det förstnämnda kravet anförde departements- chefen att de omfattande utredningar som verkställts såväl av denna kommitté som av tidigare utredningar visade att någon definitiv gräns för vinterbetena praktiskt taget inte låter sig fastställa, annat än i södra och och där utgjorde en yttersta gräns. I sådana områden där Källorna rörande samernas vinterbetesmarker gränsen var flytande återstod ingen annan utväg än att låta tvistiga fall avgöras av domstol. Med skärpa vände sig departementschefen mot yrkandet från vissa håll, att samers vistelse med sina renar på enskild mark skulle göras beroende av markägarens medgivande. Ett sådant yrkande syftade direkt mot ett upphävande av lapparnas historiskt grun- dade och av statsmakterna erkända rättigheter. Det måste tillbaka- visas även på den grund att fastigheterna, redan då de övergingo i enskild ägo, voro belastade med ifrågavarande servitut till lapparnas förmån.41 Departementschefen berörde också ett förslag från kommun att sedvanerätten endast skulle vara tillämplig inom trak- ter som regelbundet besöktes av lappar. Bifölles ett sådant yrkande, skrev han, skulle därmed borttagas en av de väsentligaste förut- sättningarna för lapparnas näring. Dessa äro ju för renarnas uppe- hälle helt beroende av tillgången på födoämnen å trakterna i fråga, en tillgång som på grund av klimatologiska och andra förhållanden kan vara synnerligen skiftande och ojämn. Det är således en tving- ande nödvändighet för lapparna att inom de för sedvaneområdet uppdragna yttre geografiska gränserna äga frihet att efter omstän- digheterna välja de för tillfället mest lämpliga betesmarkerna. Frågan om skogsrenskötseln intog en stor plats såväl kommittébetänkande som proposition. När det gällde skogsrenskötseln ovanför lappmarksgränsen var den inte särskilt komplicerad. En stor del av skogsrenskötseln hade visserligen avvecklats genom att dess utövare övergått till andra näringar, främst jordbruk, men en del skogssamer fanns dock kvar. Depar- tementschefen framhöll att dessa samer hade sedvanerätt till alla de marker de av ålder utnyttjat och fortfarande brukade. Med den sist- nämnda markeringen ville han klargöra, att man inte, med hänvis- ning till historiska förhållanden, kunde återskapa skogsrenskötsel där den en gång upphört. Vad som avsågs var framför allt områden i där skogsrenskötsel tidigare förekommit men numera var övergiven. Det besvärligaste problemet i hela lappfrågan var enligt kom- mittén, hur man skulle förhålla sig till den skogsrenskötsel inom Källorna rörande samernas vinterbetesmarker som sedan gammalt bedrevs nedanför lappmarks- gränsen. Redan under förarbetena till 1886 års renbeteslag hade man konstaterat att den hade stor omfattning i ett antal nordliga socknar, nämligen i , , , , , , Nedertorneå, Nederkalix, och Över- luleå. Renantalet beräknades till över 15 000. När man förberedde lag kunde man konstatera att renantalet ökat till 19 000 renar, varav 13 000 tillhörde den bofasta befolkningen. Denna ren- skötsel var egentligen olaglig såväl enligt som renbeteslagar. Likväl hade den fortsatt att bedrivas. Saken debat- terades livligt och utreddes, vilket ledde fram till att skärpta regler infördes även i när det gällde rätten att ha skötesrenar (SFS 1917:337. Skötesrenar i och Väster- bottens län hade begränsats redan genom renbeteslag).42 Problemet löstes emellertid inte med denna författning. inlämnades två motioner i frågan till . De byggde på en av sockenmän biträdd framställning från befolkningen i Muo- nionalusta kapellförsamling. I denna påpekades att en stor del av befolkningen i norra saknade andra dragare än renar. De var helt nödvändiga för näringslivet i dessa bygder. Utan renar kunde bonden inte hämta hem höet från ängar och myrar och måste därför, om de miste rätten att ha skötesrenar hos samerna, minska sina kreaturbestånd. Man kunde inte heller bedriva skogs- arbete, eftersom renarna var oumbärliga som dragdjur där inga vägar fanns. Skogsrenen beskrevs som nyttigare än fjällrenen efter- som den var starkare. Dessutom fanns den till hands när den som bäst behövdes. stränga lagstiftning mot skötesrenar utgjorde, detta taget i beaktande, ett allvarligt hot mot hela näringslivet i dessa bygder. Skrivelsen från och Muonionalusta överlämnades till lappkommitté för vidare överväganden. Skrivelser inkom nu också från , , , och Över- kommuner. Kommittén själv höll överläggningar i de berörda socknarna. Undersökningar som kommittén initierade visade att det det fortfarande fanns närmare 7 000 skogsrenar i socknarna nedanför lappmarksgränsen. Man konstaterade att renbetning året om förekom i Muonionalusta, , , , Korpi- lombolo, Hietaniemi, , , Nederkalix och 42 konseljakt nr 5 (RA). Häri ingår bl.a. ett av ett stort antal samer i undertecknade skrivelser vari skötessystemets nödvändighet för samerna framhålls. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Av uteslutande vinterbetning berördes , Nedertorneå, , , Överluleå, Nederluleå, Älvsby, , och församlingar. Renarna var i regel satta i vård hos någon same, som antingen för egen del drev ren- skötsel eller var anställda såsom renvårdare hos särskilda, bland renägarna i socknarna bildade s.k. renägarföreningar med av godkända stadgar. Som en lösning på de stora problem som uppenbarligen fanns föreslog kommittén att man skulle legalisera renskötseln i de berörda socknarna genom koncessioner som utfärdades av efter hörande av berörda kommuner. Modellen för hur renskötseln skulle organiseras hämtades, på flera kommuners förslag, från ovan- nämnda renägarföreningar. Förslaget tillstyrktes av den tillsatte sakkunnige som själv rest runt i området och låtit göra undersökningar. De visade att antalet renar inom detta ökat och uppgick till 10 600 renar. Detta tog han som ett belägg för att behovet av renskötsel nedanför lappmarksgränsen var stort. Han hade också kommit till den uppfattningen att markerna kunde klara ett så stort betestryck utan att skada jordbruket i nämnvärd grad. Bestämmelserna om koncessionsrenskötseln skulle ges en sådan avfattning att desamma öppna en möjlighet att å trakter, där ett mera allmänt intresse kan anses påkalla sådant, bibehålla skogsre- narna, men å andra sidan heller icke lägga hinder i vägen för skogs- renskötselns avskaffande å trakter, där densamma icke längre fyller något verkligt behov för de bredare lagren av befolkningen. Läns- styrelsen skulle ha befogenhet att med hänsyn till ändrade förhål- landen återkalla tillståndet eller ingripa reglerande. Den fick också i uppgift att indela koncessionsrensköt- seln i lappbyar med gentemot varandra avgränsade områden. Efter remissbehandling av båda betänkandena togs frågan upp i 1928 genom proposition nr 43. I denna konstaterades att sedvanerättens approximativt beräknade geografiska omfattning inte hade föranlett några avvikande uttalanden från Kammar- kollegium eller någon av länsstyrelserna i , Väster- bottens, , och . Däremot hade i anfört att renskötsel knappast Källorna rörande samernas vinterbetesmarker längre förekom i länet. I bl.a. Norrbo landsfiskalsdistrikt hade man inte i mannaminne sett några renskötande samer. I distrikt hade man inte gjort det och i distrikt inte . Svaret från i bestod av ett yttrande från kommun, som hade invänd- ningar mot förslagen om skogsfångst och ersättningsskyldighet, men inte hade några synpunkter på beskrivningen av sedvanerätten. kommun beslutade att inte yttra sig då lappar hvarken äro bosatta eller vistas inom denna socken. Även i övrigt anslöt sig departementschefen i frågor rörande sedvanerätten till kommitténs beskrivningar och förslag. En intres- sant invändning hade inkommit från skogslapparna i lappby som hade uttalat ett önskemål att det i lagen skulle intas bestäm- melser om att de skulle få bibehållas vid rättigheten att begagna vissa närmare angivna markområden, vilka av ålder utgjort renbetesland. Departementschefen avvisade detta med att det såväl i gällande lag som i den föreslagna (7 § ) ankommer på att avgöra fördelningen av renbeteslanden. Den sak- kunnige hade dock påpekat att sådan indelning av vinterlanden inte var obligatorisk utan må i avseende på dessa förhållas efter gammal sedvana och praxis. Departementschefen biträdde denna uppfatt- ning. Lagförslaget antogs med vissa smärre justeringar som inte berörde sedvanerätten i båda kamrar . Frågan föranledde inte några mer omfattande debatter i kamrarna. väcktes i första kammaren en motion (nr 211) av , vari denne yrkade på att åtgärder skulle vidtas med anledning av de missförhållanden inom renskötseln som enligt honom uppstått i . Efter behandling i lagutskottet översändes motionen till med hemställan: 1)att Kungl. Maj:t måtte skyndsamt överväga och söka tillrättalägga vissa i motionen omnämnda missförhållanden, som föranletts av Kare- suandolappars medgivna invandring på Arjeploglapparnas gamla renbetes- områden; Källorna rörande samernas vinterbetesmarker 2)att Kungl. Maj:t ville skyndsamt överväga någon lämplig ordning i all- mänhet för att enhetligt och praktiskt anknyta lappförfattningarna till det levande livet; 3)att Kungl. Maj:t, i den mån för ovannämnda två önskemål krävdes riks- dagens medverkan, måtte därom framlägga de sociala lagförslag eller andra åtgärder, vartill förhållandena föranledde. Trots förtjänsterna med renbeteslag hade det uppstått svå- righeter att sammansmälta lagens paragrafer med det levande livet. Vad som främst avsågs var de svårigheter överflyttningen av Karesuandosamer till hade skapat. Trängsel hade uppstått på betesmarkerna och en plågsam kollision uppstått mellan en nordlig, extensiv, och en sydlig, intensiv renskötsel. Den senare var enligt motionären mer utvecklad och riktig. Utöver denna fråga ville motionären att regeringen skulle låta utreda årskilliga andra frågor bl.a. rörande de nya villkoren för medlemskap i sameby, upplåtelser till samer av lägenheter på kro- nans mark m.m. I riksdagsdebatten dök även andra frågor upp, framför allt angående de omfattande renskador som bofasta drab- bats av –1930.