sou · GUB322d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Som framgår av kommittédirektiven har det från tid till annan förts en debatt om diskrimineringsmålen i Arbetsdomstolen (AD). Domstolens sammansättning har i allmänhet stått i fokus. Den kri- tik mot AD som förekom tog framför allt sikte på att det fanns en sned könsfördelning bland ledamöterna i i mål enligt jämställdhetslagen men även på frågan om ledamöternas kompetens i fråga om jämställdhet. Härefter har uppkommit fråga framför allt om hur domstolen förhåller sig till artikel 6.1 den eu- ropeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättighe- terna och de grundläggande friheterna (). framställde JämO i en skrivelse till dåvarande Arbets- marknadsdepartementet önskemål om att reglerna om AD:s re- spektive tingsrätts sammansättning i mål enligt jämställdhetslagen skulle ändras så att en sådan diskrimineringstvist aldrig fick prövas av uteslutande kvinnliga respektive manliga ledamöter.2 I betänkandet AU 1983/84:6 behandlade ett motionsyrkande om att jämställdhetslagen borde kompletteras med en bestämmelse om att både kvinnor och män måste tjänstgö- ra i AD då mål som rörde jämställdhetslagen behandlades. Utskot- tet avstyrkte motionen i avvaktan på beredningen av JämO:s skri- velse . I betänkandet redogjorde utskottet för AD:s könssammansättning till . Därav framgår att endast en av de 22 ordinarie ledamöterna var kvinna och att endast åtta av de 57 ordinarie ersättarna var kvinnor. Utskottet framhöll vikten av att de ledamöter som deltar i mål enligt jämställdhetslagen har goda kunskaper om jämställdhet. Utskottet utgick från att krav på sådan kunskap beaktas vid rekry- teringen till AD. 2 Se JämO:s ärende Dnr 10-336/82. I en PM upprättad inom dåvarande , Vissa ändringar i jämställdhetslagen (Ds A 1984:9), diskuterades JämO:s förslag om ändrade domförhetsregler i mål enligt jämställdhetslagen. I PM:n framhölls att för att det skall kunna anses motiverat med en särskild domförhetsregel för enbart vissa utvalda mål bör man kunna visa på att just de målen, av något skäl som är speciellt för dem, är så beskaffade att det för deras del är nödvändigt eller åtminstone särskilt angeläget med en speciell lagregel om domstolarnas sammansättning. Vidare framhölls att frågan om könssammansättningen inte i första hand är en lagstift- ningsfråga utan att det viktiga i stället är att utbildning och rekryte- ring av domare med uppgift att döma i diskrimineringstvister sker på ett sådant sätt att domstolarna därigenom får den kompetens och insikt som krävs för att rätt kunna bedöma frågor om könsdis- kriminering och jämställdhet mellan kvinnor och män.3 Efter re- mittering av PM:n behandlades frågan om lagreglerad könssam- mansättning i prop. 1984/85:60. Av propositionen framgår att re- missinstanserna, med några få undantag, ställde sig avvisande till förslaget om en lagreglerad könssammansättning. Departements- chefen delade den uppfattning som förordats av flertalet remissin- stanser om att jämställdhetsaspekten i stället skulle beaktas vid re- kryteringen av domstolsledamöter. I propositionen behandlades även frågan i vad mån särskilda åtgärder behövde vidtas för att sä- kerställa att det i AD fanns tillräckliga kunskaper i jämställdhets- frågor. Enligt departementschefens mening kunde kunskaper i jäm- ställdhetsfrågor beaktas vid rekryteringen till AD särskilt med av- seende på de s.k. tredje ämbetsmannaledamöterna som skall ha sär- skild insikt i förhållandena på arbetsmarknaden. Dit hörde enligt departementschefen frågor om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet. JämO:s förslag ledde inte till ändrad sammansättning i AD. tillkallades en särskild utredare med uppdrag att göra en utvärdering av jämställdhetslagen och föreslå de förändringar som utvärderingen påkallade för att göra lagen mer verksam och ända- 3 Jfr Ds A 1984:9 s. 32 f. Utredningen, som antog namnet jämställdhetsutred- ningen, överlämnade betänkandet med jämställdhets- lagen – utvärdering och förslag (SOU 1990:41). Utredaren behand- lade bl.a. den fråga om AD:s sammansättning i mål enligt jäm- ställdhetslagen som väckts av JämO . Utredarens slutsats var att det inte fanns skäl att föreslå en lagreglering av domstolens sammansättning vad gällde antalet kvinnliga och manliga ledamöter i mål enligt jämställdhetslagen.4 hemställde JämO i en skrivelse till dåvarande Arbetsmark- nadsdepartementet ånyo om särskilda domförhetsregler i mål enligt jämställdhetslagen i AD. Enligt JämO skilde sig tvister om köns- diskriminering från andra arbetsrättsliga tvister bl.a. på så sätt att det ofta inte gick att definiera ett klart arbetsgivar- respektive ar- betstagaraintresse. I stället var det enligt JämO i de anmälningar som inkom till myndigheten inte ovanligt att arbetsgivare och den fackliga organisationen företrädde samma värdering nämligen att ingen könsdiskriminering hade ägt rum. Skiljelinjen gick snarare menade mellan manliga och kvinnliga värderingar än mellan arbetsgivar- och arbetagarintressen. Detta var enligt JämO särskilt tydligt i lönediskrimineringsmål där den fackliga organisationen förhandlat och slutit avtal om vilka löner som skulle gälla. Även om arbetsgivar- och arbetstagarledamöterna inte var partsrepresentan- ter i AD kunde man enligt JämO ändock förvänta sig att de hade ett gemensamt primärt intresse av att slå vakt om kollektivavtalen. Att det fanns en risk för att det kollektiva intresset värnades på in- dividens bekostnad framgick enligt JämO av AD:s dom 1996 nr 41.5 JämO menade vidare att jävsreglerna inte utesluter att leda- möter som själva varit involverade i träffandet av ett kollektivavtal deltar i mål om tolkningen av dessa avtal. Vidare fanns enligt JämO något jämställdhetsintresse inte representerat i AD. Enligt JämO:s förslag skulle domstolen i mål enligt jämställdhetslagen utökas med två ledamöter som skulle vara experter på diskrimineringsjuridik och/eller jämställdhetsfrågor. Detta skulle innebära att man fick tre ämbetsmannaledamöter och totalt nio ledamöter. 4SOU 1990:41 s. 340, jfr även motsatt åsikt i ett särskilt yttrande av experterna och , SOU 1990:41 s. 392 f. I det särkilda yttrandet (s. 395 f.) framhålls även att det behövs särskild utbildning för domare i jämställdhetsfrågor. 5Mål A 153/95, JämO mot läns landsting (Barnmorskemålet I). ohanterligt med nio ledamöter kunde man enligt förslaget överväga att låta arbetsmarknadens parter företrädas av endast en arbetsgi- var- och en arbetstagarrepresentant. Vidare föreslogs att arbetsgi- var- och arbetstagarledamöterna samt tredje männen i mål enligt jämställdhetslagen skulle utses från särskilda listor innehållande personer som utsetts på grund av sina insikter i diskrimineringsfrå- gor. Oavsett om domförhetsreglerna ändrades i annat avseende borde enligt förslaget regler införas som garanterade en jämn köns- fördelning i domstolen. Enligt förslaget skulle minst tre ledamöter av vardera könet delta när domstolen sammanträdde med sju leda- möter.6 JämO:s förslag debatterades bl.a. i . JämO:s förslag ledde inte heller till ändrade samman- sättningsregler i AD. är könssammansättningen bland domstolens 25 ordinarie le- damöter sådan att det finns 13 män och 12 kvinnor och bland dom- stolens 63 ordinarie ersättare sådan att det finns 34 män och 29 kvinnor. I AD finns således , om man räknar in såväl ordinarie ledamöter som ordinarie ersättare för dessa, totalt 47 män och 41 kvinnor. I de diskrimineringsmål som prövas av domstolen är inte männen i majoritet på ett sådant sätt att man, som JämO anförde 1996, kan säga att frågan är aktuell längre. riktas knappast heller någon kritik mot AD av innebörd att domstolen har en könsskev sammansättning. Frågan om ledamöternas kompe- tens i fråga om diskriminering är dock alltjämt aktuell. Debatten i Lag & Avtal 2001–02 I tidskriften fördes –2002 en debatt om diskrimineringsmålen i AD. Den finns återgiven i Lag & Avtals samlingspublikation Processordningen i diskrimineringsmål m.m. Debatt i Lag & Avtal 2001–2002. Utgångspunkten för debatten var Arbetsdomstolens dom i AD 2001 nr 13.7 I målet hade JämO gjor- de gällande att två kvinnliga barnmorskor, som var anställda av läns landsting och som hade lägre lön än en manlig klinik- 6Se JämO:s ärende Dnr 99-526/96. 7Mål nr A 190/97, JämO mot läns landsting (Barnmorskemålet II). ingenjör hos , hade utsatts för lönediskriminering i strid med jämställdhetslagen. Arbetsdomstolen avslog JämO:s talan. Domstolen prövade målet med sju ledamöter; en ordförande, en vice ordförande, en oberoende ämbetsmannaledamot (tredje man), två arbetsgivarledamöter och två arbetstagarledamöter. Tre av ledamöterna, varav två av ämbetsmannaledamöterna (vice ordfö- randen och tredje mannen) och en av intresseledamöterna (ar- betstagarledamoten) var skiljaktiga. Debatten i Lag & Avtal tog sikte framför allt på de s.k. intresse- ledamöterna (arbetsgivar- och arbetstagarledamöterna). Det har gjorts gällande att diskrimineringsmål inte bör avgöras av en dom- stol där arbetsmarknadens parter är i majoritet eftersom deras opartiskhet kan ifrågasättas. Mot bakgrund därav hävdade vissa de- battörer att även de arbetsrättsliga diskrimineringsmålen borde av- göras i allmän domstol och därmed bedömas av endast juristdoma- re. Andra menade att man i stället borde ändra AD:s sammansätt- ning i diskrimineringsmål, särskilt i lönediskrimineringsmål, så att intresseledamöterna inte är i majoritet. Andra debattörer, bl.a. en del som företräder arbetsmarknadens parter, försvarade de nuva- rande forum- och sammansättningsreglerna. En annan typ av invändning gäller det faktum att AD i de flesta diskrimineringsmålen är både första och sista instans och att avsak- naden av möjlighet till tvåinstansprövning har betydelse för den enskildes rätt till en rättvis rättegång. När det först gäller diskussionen om de s.k. intresseledamöterna består kritiken i uppfattningen att de brister i opartiskhet. Det görs ibland gällande att de rent konkret dömer partiskt i enskilda fall men framför allt att de brister i s.k. objektiv opartiskhet. Med ob- jektiv opartiskhet avses inte att den aktuella ledamoten i praktiken varit partisk utan att han eller hon utifrån sett kan tyckas vara par- tisk. För en objektiv iakttagare får det inte finnas några legitima tvivel om opartiskheten. Hur ser systemet ut för utomstående per- soner? Ger nuvarande ordning ett intryck av att vissa parter har svårt att få sin sak prövad på ett rättvist sätt? Detta kan också ut- tryckas med orden must not only be done; it must also be seen to be done, dvs. fritt översatt rättvisa skall inte bara skipas; den skall även synas skipas. Bristen på opartiskhet innebär menar vissa att den enskildes rätt att få tvisten bedömd av en oavhängig och opartisk domstol i den mening som avses i artikel 6.1 åsidosätts. Kri- tiken tar framför allt sikte på lönediskrimineringsmålen. Det görs gällande att AD en gång tillkom och (alltjämt) är till för parterna på arbetsmarknaden och att det finns ett gemensamt partsintresse att slå vakt om kollektivavtalen och lönesättningsnormerna på ar- betsmarknaden som går före opartiska, strikt rättsliga hänsyn. Det kan vidare vara ett problem att ledamöterna, har det anförts, för- ordnas . Garantierna för självständighet och oväld skulle vara starkare om åtminstone ordförandena vore oavsättliga på samma sätt som ordinarie domare i allmän domstol. Vidare görs ibland gällande att domstolens ledamöter (oavsett frågan om opartiskhet) allmänt sett har för dålig kunskap om dis- krimineringslagstiftningen, om EG-rätten och om de mekanismer som ligger bakom diskriminering och att kompetensen måste för- bättras i det avseendet. När det sedan gäller AD:s funktion som första och enda instans i de flesta arbetsrättsliga diskrimineringsmålen menar vissa att det är oacceptabelt att målen inte, liksom diskrimineringsmålen i allmän domstol, prövas i flera rättegångar, i flera domstolar. Ett tvåin- stansförfarande – alltså med möjlighet att överklaga en första dom och därmed få en andra instans second opinion – skulle enligt dem som hävdar denna synpunkt dels ge bättre chanser till säkra och materiellt riktiga domar, dels stärka allmänhetens förtroende för de rättsliga avgörandena. har antagit följande förslag till ändringar i AD:s sammansättning i dis- krimineringsmålen För kontinuitet och kompetensuppbyggnad bör alla diskrimi- neringsmål läggas på en och samma rotel. Ordföranden på den- na rotel bör ha särskild utbildning och särskild erfarenhet vad gäller juridik kring mänskliga rättigheter och diskriminerings- Samtliga ordförande i bör vara oavsättliga liksom do- marna i HD. Intresseledamöter som skall döma i diskrimineringsmål bör utses från särskild lista. Endast personer som har kompetens och erfarenhet på området skall nomineras av organisationerna för tjänstgöring i dessa mål. Regeringen bör, innan man utser ledamöter, kräva meritförteckning för dem som nomineras. Tredje männen skall utses från särskild lista. Namnförslag skall lämnas gemensamt av ombudsmännen. Rätten till överläggning för ombudsmännen bör förstärkas för att mera likna tvisteförhandlingssystemet. 14.3Vilka krav kan man ställa på domstolsprövningen? En första fråga är vilka krav man generellt bör kunna ställa på dom- stolsprövningen, t.ex. i fråga om garantier för domstolarnas obero- ende och opartiskhet och för en rättvis rättegång. En del av svaret kan härledas från de krav som ställs upp i olika FN-instrument, den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna (), olika EG-rättsliga instrument samt i nationella bestämmelser såsom regeringsformen (RF) och (RB). I artikel 10 i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättighe- terna slås fast att envar är under full likställdhet berättigad till rätt- vis och offentlig prövning inför oavhängig och opartisk domstol vid fastställandet av såväl hans rättigheter och skyldigheter som varje anklagelse mot honom för brott. En liknande men mer preciserad bestämmelse finns i artikel 14.1 i om medborgerliga och politiska rättigheter. Där fastslås att alla skall vara lika inför domstolarna. Vidare skall envar, när det gäller att pröva anklagelser mot honom eller henne för brott eller hans eller hennes rättigheter och skyldigheter i tvis- temål, vara berättigad till opartisk och offentlig rättegång inför en behörig, oavhängig och opartisk domstol, som inrättats enligt lag. antog grundprinciper om dom- stolsväsendets oberoende.8 Av artikel 2 framgår att domstolarna skall vara oberoende och basera sina avgöranden på fakta och i en- lighet med lag utan inskränkning, otillbörlig påverkan, styrning, påtryckning, hot eller ingripande, direkt eller indirekt, från vilket håll och av vilken anledning det vara månde. Vidare framgår av arti- kel 12 att både utsedda och valda domare skall vara oavsättliga fram till den ordinarie pensionsåldern av deras förord- nande om detta är tidsbegränsat. Grundläggande rättssäkerhetsgarantier i fråga om domstolspröv- ningen finns i artikel 6.1 . Enligt bestämmel- sen skall var och en vid prövningen av hans eller hennes civila rät- tigheter och skyldigheter eller av en anklagelse mot honom eller henne för brott, vara berättigad till en rättvis och offentlig förhand- ling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol, som upprättats enligt lag. Domen skall avkunnas offentligt, men pressen och allmänheten får utestängas från förhandlingen eller en del därav av hänsyn till den allmänna moralen, den allmänna ord- ningen eller den nationella säkerheten i ett demokratiskt samhälle, eller då minderårigas intressen eller skyddet för parternas privatliv så kräver eller, i den mån domstolen finner det strängt nödvändigt, under särskilda omständigheter när offentlighet skulle skada rättvi- sans intresse. bygger på FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna och artikel 6.1 är inspirerad av artikel 10 i den allmänna förklaringen. gäller som lag i sedan den 1 januari 1995.9 Sammanfattningsvis skall domstolsprövningen enligt artikel 6.1 tillgodose följande krav domstolen skall vara oavhängig (oberoende) och opartisk, domstolen skall vara upprättad enligt lag, förfarandet skall vara rättvist mot den enskilde, 8Basic Principles on the Independece of the Judiciary. 9Lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rät- tigheterna och de grundläggande friheterna; prop. 1993/94:117, bet. 1993/94:KU24 och rskr. 1993/94:246. förfarandet skall i allmänhet vara muntligt och offentligt, domstolsprövningen skall ske inom skälig tid, och domen skall avkunnas offentligt. De olika kraven på domstolsprövningen genomgås i det följande. Av särskilt intresse är kravet att domstolen skall vara oavhängig (oberoende) och opartisk. Domstolen skall vara oavhängig (oberoende) och opartisk Enligt uttalanden i litteraturen är det inte möjligt att helt hålla isär orden oavhängig och opartisk. De lägger tonvikten på olika aspekter av kravet på att domstolen skall handla objektivt och inte påverkas av ovidkommande omständigheter. Medan oavhängig närmast tar sikte på att utesluta möjligheten av obehörig påverkan, kan opartisk anses syfta på att det i domstolen inte får finnas nå- gon önskan eller benägenhet att gynna en part framför en annan. Men eftersom termerna delvis sammanfaller med varandra, är det ofta lämpligt att betrakta begreppet oavhängig och opartisk dom- stol som en helhet.10 Av praxis framgår att domstolen skall vara oavhängig (oberoende) både i förhållande till regering och myndig- heter och till parterna i målet. För att avgöra om detta är fallet skall hänsyn tas till hur domarna utses, hur lång deras ämbetstid är, vilka garantier det finns mot påverkan utifrån och om det finns omstän- digheter som ger anledning till tvivel om domstolens oberoende. Sistnämnda krav kan också uttryckas med orden must not only be done; it must also be seen to be done.11 Såvitt avser do- marnas ämbetstid anges i den internationella doktrinen att det inte är nödvändigt att domarna utses på livstid under förutsättning att de inte kan avsättas hur som helst eller på oriktiga grunder.12 10Hans Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis – En kommentar till Europakon- ventionen om de mänskliga rättigheterna, 2 uppl. 2002, s. 167. 11Jfr t.ex. and Fell v. , dom , Application No. 7819/77; 7878/77, Serie A, vol. 80, punkt 78, Le Compte, and De Meyre v. , dom , Application No. 6878/75; 7238/75, Serie A, vol. 43, punkt 55 och 57, Piersack v. , dom den 1oktober 1982, Application No 8692/79, Serie A, vol 53, punkt 27 och Delcourt v. , dom , Application No. 2689/65, Serie A, vol. 11, punkt 31. van Dijk och G.J.H. van Hoof, Theory and Practice of Convention on Human Rights, third edition 1998, s. 452. Enligt den internationella doktrinen krävs i fråga om opartiskhet att domstolen inte har förutfattade meningar med hänsyn till det beslut som skall fattas, att den inte låter sig påverkas av informa- tion utanför rättssalen, av folkopinionen eller av andra påtryck- ningar, utan i stället grundar avgörandet på objektiva argument ba- serade på vad som framkommit genom rättegången.13 Av Europa- domstolens praxis framgår att domstolen såvitt avser frågan om opartiskhet har gjort åtskillnad mellan ett subjektivt test och ett objektivt test. Syftet med det subjektiva testet är att fastställa om domaren faktiskt dömer opartiskt (subjektiv opartiskhet) och syf- tet med det objektiva testet är att fastställa om det för en objektiv iakttagare föreligger legitima tvivel om domstolens opartiskhet (objektiv opartiskhet).14 Eftersom det i regel är omöjligt att visa att en domare i verkligheten brustit i opartiskhet, har huvudvikten lagts vid det senare elementet – den objektiva opartiskheten – i fler- talet av de fall som behandlats av . Om det har förekommit en sammanblandning av funktioner på så sätt att en domare också haft befattning med saken i annan egenskap, är detta ofta skäl att betvivla domarens objektiva opartiskhet.15 har i en dom prövat frågan om den påstått bristande objektiva opartiskheten hos intresseledamöterna i stadsdomstolen rubbade intressebalansen i domstolen (Langbor- ger-målet) och i en dom prövat frågan om den påstått bristande objektiva opartiskheten hos intresseledamöterna i len rubbade intressebalansen i domstolen (Kellermann-målet). Eu- ropadomstolen fann att artikel 6.1 hade kränkts i Langborger-målet men inte i Kellermann-målet. Vidare har i fyra beslut (Dyrwold-målet, Plåtslageri och Ventila- tion Handelsbolag, Yom-tov-målet och Smeeton-Wilkinson-målet) prövat frågan om den påstått bristande objektiva opartiskheten hos intresseledamöterna i rubbade intressebalansen i domstolen. fann att artikel 6.1 inte hade kränkts i något av fallen. Målen redogörs för nedan. van Dijk och G.J.H. van Hoof, Theory and Practice of Convention on Human Rights, third edition, s. 452. De Cubber v. , dom , Allication No 9186/80, Serie A, vol. 86, punkt 24 och Langborger v. , dom , Application No. 11179/84, Serie A, vol. 155, punkt 32. 15Hans Danelius, aa., s. 168. Målet Langborger mot gällde ett mål som handlagts vid hy- resnämnden och därefter vid Bostadsdomstolen.16 Målet hade av- sett fortbeståndet av en s.k. förhandlingsklausul i Langborgers hy- reskontrakt. Innebörden av förhandlingsklausulen var att hyran för lägenheten skulle bestämmas vid förhandling mellan å ena sidan en fastighetsägarförening som var ansluten till () och å andra sidan en hyresgästorganisation som var ansluten till (i ). och i Stor- hade också träffat en överenskommelse som reglerade hyran för bl.a. Langborgers lägenhet. Genom en s.k. förhandlings- överenskommelse mellan och i erhöll den senare, som er- sättning för sitt förhandlingsarbete, av hyran för samtliga de lägenheter som omfattades av förhandlingarna. Langborger hade nekats att bli fri från klausulen och att själv förhandla om sin hyra. Vid avgörandet av målet i Bostadsdomstolen hade fyra ledamöter deltagit. Två av dessa var intresseledamöter. Intresseledamöterna hade utsetts på förslag av och Hy- resgästernas . Den intresseledamot som hade utsetts på förslag av var pensionerad vid tiden för avgörandet i Bostadsdomstolen men hade fram till pen- sioneringen varit verksam som verkställande direktör i . Den intresseledamot som var utsedd efter förslag av var vid tiden för Bostads- domstolens avgörande anställd som utbildningsansvarig inom för- bundet. Langborger gjorde gällande att det förelåg ett brott mot artikel 6.1 eftersom tvisten inte prövats av en oav- hängig (oberoende) och opartisk domstol. Enligt Langborger hota- de hans begäran om att bli fri från förhandlingsklausulen och själv få förhandla om sina hyra organisationernas intressen eftersom de för sin verksamhet var beroende av hyresförhandlingarna. Intresse- ledamöterna i kunde enligt Langborger på grund av sin anknytning till organisationerna inte bedöma saken på ett objektivt och opartiskt sätt. 16 Langborger v. , dom , Application No. 11179/84, Serie A, vol. konstaterade inledningsvis, med hänvisning till sin dom i målet and Fell,17 att för att avgöra om en domstol är oberoende skall hänsyn tas till hur domarna utses, hur lång deras ämbetstid är, vilka garantier det finns mot påverkan ut- ifrån och om det finns omständigheter som ger anledning till tvivel om domstolens oberoende. I frågan om opartiskhet konstaterade domstolen att skillnad måste göras mellan subjektiv och objektiv opartiskhet och att det i målet var svårt att särskilja frågan om opartiskhet från frågan om oberoende. Domstolen konstaterade vidare att förfarandet inför Bostadsdomstolen framför allt avsåg frågan huruvida förhandlingsklausulen skulle bestå. Enligt domsto- len föreföll intresseledamöterna i på grund av sin särskilda erfarenhet i princip vara utomordentligt väl kvalifice- rade att delta i bedömande av tvister mellan hyresvärdar och hyres- gäster och av de särskilda frågor som kunde uppstå i sådana tvister.