sou · GUB373 · 2007-01-01 00:00:00 — skriver i sitt klassiska verk, The Wealth of Nations (1979), att den kapitalistiska arbetsdelningen skapar ett överspecialiserat samhälle som skapar sociala band mellan individer och grupper och gör dessa oberoende av staten. framställde kapitalismen som ett integrativt system som engagerar individer i ett komplext system av produktion och distribution av varor och tjänster som skapar solidaritet mellan olika grupper. Därför var välfärden och den sociala integrationen enligt , ett resultat av the middle economic mans rationella handlingar på marknaden. Smiths tro på marknaden bekräftades av som hävdade att den kapitalistiska arbetsdelningen mellan olika grupper och marknadens osynliga hand binder människorna samman och skapar ett harmoniskt och integrerat samhälle. Denna optimistiska liberalism bleknade dock i konfrontationen med ökade motsättningar mellan olika grupper. Både konfliktteoretiker och liberaler hade fått konkurrens av en annan tradition som kom att spela en central roll för den moderna integrationen och samhällsorganiseringen i många europeiska länder. En av de dominerande tankegångarna i det europeiska politiska och intellektuella sfärerna kretsade kring skapandet av ett samhälle där motsättningar mellan olika grupper skulle minskas med fredliga medel. En grupp samhällsvetare hävdade att någon form av mjuk kapitalism eller vad som kom att betecknas välfärdsstat skulle kunna skapa ett integrerat samhälle. Den franske sociologen var den främste förespråkaren av detta synsätt. Han formulerade sina tankar i sitt klassiska verk . Han menade att existensen av mänskliga samhällen beror på någon form av kollektiv förståelse som delas av alla samhällsmedlemmar. Denna traditionella och kollektiva förståelse var i det förmoderna samhället möjlig på grund av den låga arbetsdelningen och likheten mellan samhällsmedlemmarna. Religionen och traditionella värderingar utgjorde grunden för denna kollektiva förståelse som på grund av moderniseringen har föråldrats och försvagats. Detta har lett till disintegration vilket hotar det moderna samhällets existens. Men, en ny kollektiv förståelse oberoende av religion och baserad på ökade olikheter är möjligt enligt honom. skrev: It is the division of labor that is increasingly fulfilling the role that once fell to the common consciousness. This is mainly what holds to344 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen gether social entities in the higher types of society. This is a function of the division of labor that is important, but in a different way from that normally acknowledged by economics (1978: 123). teori om arbetsdelning skilde sig från ekonomer som . Han kritiserade teori för att den överbetonade rena ekonomiska aspekter av arbetsdelningen i det moderna samhället. argumenterade att arbetsdelning per automatik leder till social integration eller vad kallar social solidaritet. menar att en sådan ekonomisk förståelse av social solidaritet är problematisk: Thus social solidarity would be nothing more than the spontaneous agreement between individual interests, an agreement of which contracts are the natural expression. The type of social relations would be the economic relationship, freed from all regulation, and as it emerges from the entirely free initiative of the parties concerned. In short, society would be no more than the of relationships between individuals exchanging the products of their labor, and without any social action, properly so termed, intervening to regulate that exchange (1978:151–152). Dukheim menar att marknaden inte kan skapa integration och social sammanhållning utan har många disfunktioner som behöver kompenseras med en yttre aktörs ingripande. Rikedomens ojämlika fördelning i ett kapitalistiskt system måste modifieras så att de som tjänar mindre och hör till förlorarna får ta del av en del av inkomsterna från dem som tjänar mer och hör till vinnarna. Integrationen skapas inte automatiskt utan är resultatet av en samhällsorganisering som kombinerar de fria marknadskrafterna med statens ingripande som genom omfördelning av resurser minskar klassklyftorna och skapar ett samhälle i vilket alla grupper känner delaktighet och samhörighet. Detta är vad vissa forskare kallar för mjuk socialism (1977). Men själv var ingen socialist utan snarare en funktionalist som såg till systemets bästa och samhällets fredliga och icke-revolutionära reproduktion. Samhällets fortbestånd och konfliktreduceringen var hans huvudsyfte. Grundargumenten var att om samhället lämnas i händerna på en oreglerad marknad kommer konflikterna att skapa disintegration och anomi. Alla mänskliga samhällens existens har varit och är beroende av någon form av social solidaritet som samvarierar med en gemensam förståelse av världen vilken kallar för 345 Den segregerande integrationen SOU 2006:73 common consciousness som kan översättas till kollektivt medvetande: A social solidarity exists which arises because a certain number of states of consciousness are common to all members of the same society. It is this solidarity that repressive law materially embodies, at least in its most essential elements. The share it has in the general integration of society plainly depends upon the extent, whether great or small, of social life included in the common consciousness and regulated by it. The more varied the relationships on which that consciousness makes its action felt, the more also it creates ties that bind the individual to the group; the more, consequently, social cohesion derives entirely from this cause and bears this imprint (1984:64). Föreställningen om det kollektiva medvetandet som diskuterade i hans teori om integration och som varit vägledande för andra teoretiska diskussioner om integration är dock problematisk och illa anpassad till den europeiska historien och samhällsorganiseringen. Korståg, kolonialism och slaveri utgjorde grogrunden för en strukturell och institutionell andrafiering som genomsyrar många europeiska och utvidgade europeiska länders samhällen.TPF 1 FPT Därför är kollektiva medvetande en idealtypisk konstruktion som har många tillkortakommanden. Till dessa tillkortakommanden hör den av majoritetssamhället definierade föreställningen om existensen av gemensamma värderingar och normer i samhället . Visst finns det ett kollektivt medvetande som utgör grunden för en hegemonisk föreställning om samhället och dess bestående ordning. Men att detta delas av alla medlemmar i ett samhälle oavsett klass, kön och etnisk tillhörighet är önsketänkande. Dessa kollektiva medvetanden har under historiens gång använts för att bevara de rådande socioekonomiska orättvisorna i många samhällen världen över. Dessutom är föreställningar om de andra som mindervärdiga och underlägsna oss en integrerad del av det kollektiva medvetandet i många europeiska länder. Detta medvetande är en del av den institutionella andrafieringen och reproduktionen av etnisk diskriminering. Det legitimerar och normaliserar den strukturella/institutionella diskrimineringen av de andra. Trots att och andra samhällsvetares förståelse av det kollektiva medvetandet inte syftat till någon homogenisering av TP 1 PT utvidgade europeiska länder är en översättning av termen extended Europe som används av vissa forskare som t.ex. Doane & (2003) för att inkludera andra vita västliga länder som t.ex. , , och . SOU 2006:73 Den segregerande integrationen värdesystemet i ett samhälle fanns det tendenser som förstärkte ett assimilationistiskt tänkande där alla samhällsmedlemmar skulle dela och internalisera samma värderingar, normer och erfarenheter. För en del samhällsvetare var inte integration ett slutgiltigt mål utan ett tillfälligt stadium, ett första steg, före övergången till det ultimata tillståndet, nämligen assimilation (1973; 1993). Park & Burgess (1921:735) beskriver assimilationen på följande vis: A process of interpenetration and fusion in which persons and groups acquire the memories, sentiments, and attitudes of other persons and groups, and, by sharing their experience and history, are incorporated with them into a common cultural life. Enligt detta synsätt som länge varit dominerande även inom samhällsvetenskaperna är likheten nyckeln till assimilation. Med andra ord, ju likare majoritetssamhället en immigrantgrupp är desto bättre chanser till assimilation (1970; 1964). Som nämndes har en del forskare hävdat att immigranter först blir integrerade i samhället och sedan assimilerade (1973). Enligt innebär integration att immigranter till en viss grad vill delta i samhällslivet, men behåller merparten av sin ursprungliga kultur. Dessa immigranter blir assimilerade till den grad att de inte kan urskiljas från värdlandets befolkning och blir socialt osynliga (1973:87). Som framgår av litteraturen hörde detta synsätt till efterkrigstidens optimism och det återupplivade nationalistiska tänkandet. Nationen glorifierades och blev för bedömningen av de andra eller avvikarna. Immigranter och etniska minoriteter ansågs ha kulturella underskott som måste åtgärdas innan de blir som oss, det vill säga assimilerade. Detta teoretiska och politiska förhållningssätt har dock hamnat i kris genom konfrontationen med en alltmer fragmenterad och plural verklighet. Assimilationstänkandet har successivt övergivits och integrationstänkandet och politiken tog över och gjorde sig till den dominerande diskursen i många europeiska samhällen, däribland . Den segregerande integrationen SOU 2006:73 Integrationstänkandet och integrationspolitiken Assimilationstänkandets misslyckande orsakade en debatt om immigranternas eller de andras position i det svenska samhället talet. Debatten om behovet av en annan policy än assimilation ledde till att regeringen tillsatte en utredning kallad invandrarkommittén som existerade –1974. Utredningen lade fram sina rapporter (SOU 1974:69; SOU 1974:70). Dessa rapporter kom att lägga grunden för en ny politik som antogs av 1975 (1979:11). Den nya politiken kallades invandrarpolitiken och hade tre huvudprinciper: jämlikhet, valfrihet och samverkan. Jämlikhetsprincipen innebar att immigranterna måste ha samma rättigheter som majoritetssamhället. Med valfrihet menades att immigranterna själva måste få välja till vilken grad de vill bli en del av den svenska kulturella identiteten. Den tredje principen, samverkan, innebar att immigranter och majoritetssamhället måste samarbeta för att skapa tolerans och solidaritet i samhället. På så sätt har man lämnat assimilationstänkandet, med vilket man menade att invandraren måste lämna sin kultur och sitt språk för att kunna bli så svensk som möjligt (2000:3). Det första problemet med dessa rapporter var att de delade människor bosatta i i två olika läger, en grupp som kallades invandrarna och en annan grupp som benämndes svenskar. Svenskarna föreställdes vara integrerade och inte behöva någon integrationspolitik medan invandrarna däremot betraktades som en grupp som inte är integrerad och måste bli det genom insatser från svenskar (de los 2005). Följaktligen delades befolkningen i en integrerad del, dvs. svenskar, som dessutom blir integrationsagenter och en icke integrerad grupp, dvs. invandrarna, som måste integreras. Ett annat problem var begränsningen av jämlikhetsprincipen till att enbart gälla lika rättigheter. På så sätt ignorerade man frågor om lika möjligheter och lika utfall. Samhällets strukturella och institutionella sammanhang och roll för integration lyste med sin frånvaro. Det förekom inte något tal om diskriminering av personer med invandrarbakgrund på grund av deras hudfärg, födelseland och religion. Integration betraktades som en i det närmaste smärtfri process genom vilken de nya grupperna först kommer att bli som oss och sedan integrerade. Eftersom de aldrig kommer att bli som oss, innebär detta 348 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen att de kommer att befinna sig i en ständig och långdragen process av strävan efter integration. Det kulturella åtskiljandet Ett kulturellt tänkande som kom att genomsyra både integrationstänkandet och integrationspolitiken började ta form . Det slogs fast i en statlig utredning att samhället måste hjälpa de ökade invandrargruppernas möjligheter att bevara sina kulturella traditioner (SOU 1972:66). Den dominerande föreställningen var att invandrarna kommer från kulturer som skiljer sig på ett väsentligt sätt från den svenska kulturen. Att de skulle bevara sin särart och inte bli som oss skulle underlätta ett återvändande till hemlandet. Det dominerande kulturessentialistiska tänkandet betraktade den föreställda svenska kulturen som överlägsen alla andra invandrarkulturer. Därför förpassades invandrarkulturer till vissa privata sfärer av deras liv. Ytterligare en utredning slog fast att invandrarna kunde behålla sina kulturer i det privata rummet och anpassa sig till den svenska kulturen i den offentliga sfären. Utredningen (SOU 1974:69) la grunden för en svensk invandrarpolitik som de facto har betraktats som början till ett integrationstänkande och en politik som gäller . Utredningen som resulterade i en ny lag om invandrarpolitiken 1975, förklarade att invandrarnas kulturella frihet skulle gälla bevarande av deras språk och identitet (, 1979). Behovet av att hålla immigranternas språk vid liv förklarades med att varje invandrargrupp hade ett behov av kontakt med samma invandrargrupp. Dessutom föreställdes att invandrarbarn kunde lära sig det svenska språket bättre om de kunde sitt eget språk bra. En rad satsningar gjordes för att bevara invandrarkulturer och vad som kom att benämnas som invandrarnas kulturella särart. Det kulturella särartstänkandet kom farligt nära det biologiska särartstänkandet som var dominerande i många europeiska kolonialländer inklusive . Kulturen kom att bli ett redskap för beskrivningen samt förklaringen av skillnaderna. Även socioekonomiska ojämlikheter förklarades av inneboende och essentiella kulturella skillnader. Att tillhöra andra kulturer blev likställt med att ha underskott som måste åtgärdas innan en individ kunde bli 349 Den segregerande integrationen SOU 2006:73 integrerad. Detta tankesätt kom att dominera integrationstänkandet och integrationsfältet . Från invandrarpolitik till integrationspolitik i och med den tilltagande politiska rasismen på den svenska politiska scenen har invandrarfrågan och invandrarnas integration hamnat i fokus. Debatten om den misslyckade integrationen tvingade regeringen att 1993 tillsätta en ny kommitté för översyn av invandrarpolitiken under namnet Invandrar- och flyktingkommittén (IFK). I ett omfattande kommittédirektiv (Dir. 1994:130) ville regeringen att kommittén skulle utvärdera nuvarande invandrarpolitik[en] och överväga målen för politiken. Kommittén skulle ge svar på frågor som rörde många områden, från invandrarnas situation på arbetsmarknaden till återvändning och språkundervisning. Dessutom fortsatte regeringen att utgå ifrån ett konsensustänkande i den politiska sfären om det mångkulturella samhället. Utredningen skulle överväga hur de positiva möjligheterna i ett mångkulturellt samhälle skall kunna uppnås och överväga om och hur kulturell och etnisk mångfald i samhället kan stödjas. Enligt direktiven var de kulturella och etniska skillnaderna fortfarande centrala för utformningen av en ny politik. Betoningen på föreställda kulturella skillnader mellan invandrare och svenskar kom att genomsyra diskussionerna i den nya utredningen. Allt detta skulle sedan resultera i en handlingsprogram med angivande av prioriteringar. En stor del av ledamöterna i talade i många fall på samma sätt som den negativa och i många fall rasistiska debatten som dominerade det offentliga rummet under senare delen av 1980- och , vilken kulminerade i Ny Demokratis inträde i och på den offentliga politiska scenen. Det var dock inte bara Ny Demokrati som förde den rasistiska debatten framåt utan också tidigare aktörer som Bevara Svenskt och en del kända och okända journalister och ledarskribenter. Även etablerade partier som t.ex. legitimerade den diskriminerande diskursen om invandrarna och presenterade dem som problem (Boréus, 2006). Utredningens delbetänkande under namnet Arbete till invandrare (SOU 1995:76) är fullt av resonemang där orsakerna till invandrarnas arbetslöshet läggs på deras tillkortakommanden. SOU 2006:73 Den segregerande integrationen Under rubriken hos de arbetssökande skriver kommittén att: En vanlig synpunkt är att en del av hindren finns hos de arbetslösa invandrarna själva. Många arbetsgivare återkommer till de arbetssökande invandrarnas dåliga språkkunskaper och även brist på specifikt svensk social kompetens (1995:76, s. 46). Ledamöterna diskuterar många faktorer som hindrar invandrarna att få jobb på den svenska arbetsmarknaden och håller för det mesta dessa grupper själva ansvariga för deras höga arbetslöshet. Fortsättningen går i samma spår. Invandrarnas bidragsberoende görs till en viktig orsak till arbetslösheten hos personer med invandrarbakgrund. Det slogs fast att en del invandrare blir bidragsberoende och vänjer sig med bidrag. Med citat från som vill att vi måste våga ställa krav på dem till hjälp från professor vill ledamöterna göra gällande att bidragsberoendet måste motverkas genom att få invandrarna att förstå att arbetslösheten kostar pengar för samhället. Professor menar att det är nödvändigt att skapa incitament, som visar för den enskilde att arbetslöshet kostar pengar för samhället. Istället för passiviserande bidrag bör ersättning från arbetslöshetskassan sänkas till nivåer så att det blir ett incitament som gör det än mer nödvändigt för den arbetslöse att aktivt söka arbete. Till exempel en successiv sänkning med tiden (ibid, s. 48). Ledamöterna antyder här att arbetslösheten bland personer med invandrarbakgrund i det närmaste är ett val. Man väljer att vara arbetslös eftersom bidragsnivån på både socialbidraget och arbetslöshetsersättningen är för hög. Utredningen går så långt som att hävda att den typiska förtidspensionären i förorter är en ung person som inte kan svenska språket och därför rekommenderas förtidspension (ibid.). Sedan slår man fast att det finns ett behov av att ställa krav på invandrarna och utöva kontroll. Delbetänkandet framhäver genom att citera att: De som kom är så bortskämda med bidrag. Många tycks inte har kommit hit för att jobba. Det här är ett stort problem som vi måste tala öppet om. Det handlar inte bara om att ställa krav på samhället. De vet allt om sina rättigheter redan när de kommer men inget om sina skyldigheter. De som om hit för att arbeta de hittar också arbete (ibid). Den segregerande integrationen SOU 2006:73 Dessa argument som liknar mer av demonisering än ett seriöst underlag för en statlig utredning känns igen från debatten och Nydemokratins diskurser. Utredningen sammanfattar argumenten med att dra slutsatsen att det finns ett behov av att följa upp och kontrollera bidragsbetalningar från stat och kommun för att minska eventuella missbruk (ibid: 49). Kommittén i vilken representanter från alla politiska partier deltog slår fast att arbetslösheten bland invandrarna beror på dem själva och brister hos dem. Genom att koppla invandrarnas arbetslöshet till invandrarnas bidragsberoende hävdar delbetänkandet att: Arbetslösheten och bidragsberoendet är ett resultat av samverkande faktorer. Dels har arbetsförhållandena inom det svenska näringslivet genomgått en successiv förändring varvid kraven på kunskaper, bl.a. i svenska språket, fått en mer framträdande roll. Dels har många invandrare som kommit till inte haft en utbildning som varit anpassad till de nuvarande kompetenskraven på den svenska arbetsmarknaden (ibid: 62). Utredningen börjar med att framhäva samverkande faktorer men skriver enbart om två orsaker som båda har med brister hos invandrarna att göra. Detta går som en röd tråd igenom hela delbetänkandet. En del av ledamöterna som har godkänt betänkandet och beskrivningarna i det fortsätter att forma den svenska integrationspolitiken. I slutbetänkandet från förklarar kommittén vad de menar med integration: Integration kan inte användas som beskrivning av ett tillstånd. En absolut jämlikhet existerar inte och valfriheten kommer alltid att ha sina begränsningar. Inte heller bör man göra invandrare till objekt genom att använda uttryck som integrera invandrare eller integrationen av invandrare. Stat och kommun kan endast ge individer – infödda och invandrade – goda förutsättningar att lyckas i livet (SOU 1996:55, s. 73). Trots denna relativt tidiga deklaration i slutbetänkandet väljer kommittén ändå att just presentera åtgärder för att integrera invandrare. För att ersätta invandrarpolitiken föreslår kommittén: att den framtida invandrarpolitiken enbart skall rikta sig till nyanlända invandrare, vara begränsad i tiden och syfta till integration, och 352 SOU 2006:73 Den segregerande integrationen att åtgärder som behövs därefter skall rymmas inom ramen för den generella samhällspolitiken som också den skall syfta till integration. Som framgår av förslagen och formuleringar för nya politiska mål, skriver fortfarande kommittén om invandrarpolitiken. Men denna invandrarpolitik skall rikta sig till nyanlända invandrare och vara tidsbegränsad. Därefter skall alla andra åtgärder inkluderas inom ramen för den generella samhällspolitiken. Trots detta och trots att kommittén slår fast att en ny politik måste sträva efter att bryta upp gränsen mellan vi och dom och mellan svenskar och invandrare (ibid. s. 311), förmår inte kommittén att förverkliga dessa visioner och fortsätter att presentera politik som paradoxalt nog förstärker just vi-och-dem-tänkandet. På samma sätt presenterar kommittén ett nyttotänkande relaterat till invandring där invandrarna presenterar som nyttiga för oss: Invandringen till bör således kunna bidra till ekonomisk tillväxt förutsatt att den ses som en tillgång som vi kan dra nytta av på ett bättre sätt. Det finns också andra skäl till att koppla den framtida invandrarpolitiken hårdare till den allmänna ekonomiska politiken i stället för att som knyta den till socialpolitik och bidragstänkande. Den framtida politiken måste i större utsträckning utgå från att invandrare besitter resurser som kan bidra till välfärden i samhället (ibid, min kursivering). Nyttotänkandet kan på ytan verka harmlöst, men att tillhöra den grupp som kan välja att utnyttja en resurs som om det vore en malmfyndighet eller en oexploaterad älv säger en del om maktpositionerna. Kommitténs förslag för den generella politiken som skall gälla alla befäster också en föreställning om kulturella skillnader genom talet om det mångkulturella samhället. Den är baserad på antagandet att etniska grupper har väsenskilda etniska och kulturella skillnader som kommer att bestå i all evighet. Detta kan även ses när kommittén beskriver situationen för ungdomar med invandrarbakgrund i . De betraktas tillhöra två kulturer en svensk och en invandrarkultur vilken de kallar för chilenska, kurdiska etc. Detta resonemang återfinns än i det offentligas tal om invandrare (2005:7) Kommittén drar sedan slutsatsen att säråtgärder skall gälla under invandrarnas första i och att: 353 Den segregerande integrationen SOU 2006:73 Staten skall ha ett övergripande ansvar för åtgärderna genom att bestämma målen, avsätta resurser, samt svara för styrning och uppföljning genom en central myndighet. Detta lägger grunden för etableringen av en central myndighet, , som skall se till att invandrarna ska bli integrerade i det svenska samhället. Därför fortsätter kommittén att se integrationsproblemet som ett invandrarproblem och riktar åtgärderna till invandrarna, trots påståendet att integration inte är ett invandrarproblem. Kommittén skriver: Invandrarpolitiken skall också lägga grunden för delaktighet och medansvar i det svenska samhället.