sou · GUB355 · 2007-01-01 00:00:00 — Fullmäktig, som skall vara medlem i före- ningen, utses för om högst , och minst hälften av full- mäktige skall utses av medlemmarna eller av organisation som kan anses företräda medlemmarna. kan medge att också annan än medlem får vara fullmäktig och att fullmäktig får utses . Den interna organisationen är liksom i ovan beskrivna associationer hierarkisk, men till skillnad från vad som gäller för försäkringsbolagen finns inte några regler om verk- ställande direktör. 2.6Näringsrättslig reglering på försäkringsområdet 2.6.1Stora skillnader i den näringsrättsliga regleringen mellan försäkringsbolag och understödsföreningar Försäkringsrörelsens sociala prägel har medfört att lagstiftaren allt ställt upp särskilda regler för verksam- heten. De nu gällande näringsrättsliga reglerna finns för försäk- ringsbolag i FRL och för understödsföreningar i UFL. Försäk- ringsaktiebolag och ömsesidiga försäkringsbolag är i huvudsak lik- artat reglerade men understödsföreningarnas näringsrättsliga reglering skiljer sig i stor omfattning från de övriga försäkrings- företagens. De näringsrättsliga reglerna i FRL genomgick flera reformer , vilka inneburit en avreglering av för- säkringsmarknaden. Ett exempel är att behovsprincipen, vilken innebar att verksamhetstillstånd gavs endast om det ansågs finnas behov av ett nytt försäkringsföretag på marknaden, utmönstrades . Likaså bidrog undertecknande av och medlemskapet i EU till stora förändringar av regleringen genom det svenska genomförandet av EG:s försäkringsdirektiv. Med verkan genomfördes dessutom en större försäkrings- rörelsereform som syftade till bl.a. ökad produktfrihet med bibe- hållet skydd för försäkringstagarna. Regleringen av understödsföreningarna har däremot inte reformerats i någon vidare mån. var regleringen föremål för två utredningar, (SOU 1990:101 Försäkringsföreningar) och Försäkringsförenings- utredningen (SOU 1998:82 Försäkringsföreningar – ett reformerat regelsystem). Dessa utredningars förslag föranledde dock inte lag- stiftning. Regleringen av föreningarnas verksamhet är därför till stor del föråldrad. Ett område som har moderniserats för såväl försäkringsbolag som understödsföreningar är den externa redovisningen, dock att moderniseringen för föreningarna genomfördes senare än för för- säkringsbolagen. Gemensamma redovisningsregler gäller därför för alla försäkringsföretag, förutom i vissa mindre delar. serna finns i lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkrings- företag. trädde dessutom nya regler i kraft för tjänstepensionsverksamhet med anledning av det s.k. tjänste- pensionsdirektivet 2003/41/EG (se prop. 2004/05:165). Ändring- arna gäller både livförsäkringsbolag och understödsföreningar, om de meddelar tjänstepensionsförsäkring. De nya reglerna avser att underlätta tjänstepensionsverksamhet över gränserna och tillgodose en aktsam kapitalförvaltning. (Se även utredningens delbetänkande Genomförande av tjänstepensionsdirektivet, SOU 2004:101.) 2.6.3Moderna regler för försäkringsbolag För försäkringsbolag gäller att försäkringsrörelse får drivas endast av den som har tillstånd, koncession, och att rörelsen står under statlig tillsyn genom . Vidare ställs krav på de personer som skall ha inflytande i ett försäkringsbolag. Styrelse- ledamöter och den verkställande direktören skall vara lämpliga att delta i ledningen och bl.a. ha erforderlig insikt och erfarenhet. I ett försäkringsaktiebolag skall även aktieägarna vara lämpliga och kunna antas inte komma att motverka de krav som gäller för verk- samheten, om aktieinnehavet kan möjliggöra ett väsentligt infly- tande över verksamheten. Den som tänker förvärva aktier i en sådan omfattning, i normalfallet av samtliga aktier, måste därför ha tillstånd. För verksamheten ställs vidare upp krav på hur mycket buffertkapital som måste finnas, dvs. hur mycket tillgångar ett bolag måste ha utöver de som krävs för att täcka försäkringsåtagandena, och hur tillgångar som motsvarar bolagets försäkringsåtaganden skall placeras. För verksamheten gäller tre grundläggande principer, stabilitets- principen, genomlysningsprincipen och principen om god försäk- ringsstandard. Stabilitetsprincipen innebär att verksamheten skall drivas med en för rörelsens omfattning och beskaffenhet tillfreds- ställande soliditet, likviditet och god kontroll över försäkrings- risker, placeringsrisker och rörelserisker så att åtagandena mot för- säkringstagarna kan fullgöras. Genomlysningsprincipen ställer krav på den information som ett försäkringsbolag skall lämna till de som vill köpa en försäkring eller som redan är försäkringstagare. Kravet på god försäkringsstandard innebär bl.a. att ett försäkringsbolag skall ha en väl fungerande administration. Om verksamheten i ett försäkringsbolag inte drivs i enlighet med de krav som ställs i FRL har möjlighet att ingripa. Man kan sammanfattningsvis säga att den nuvarande regleringen utgår från att om bolagens ledningar är tillräckligt kompetenta för verksamheten och det finns ett tillräckligt kapital för att bolagen skall kunna fullgöra de försäkringsavtal som har ingåtts, så behöver verksamheten inte detaljregleras på det sätt som tidigare skett. Även om den näringsrättsliga lagstiftningen för försäkringsbolagen numera får anses väl anpassad för modern försäkringsverksamhet spelar dock den tidigare detaljregleringen fortfarande en relativt stor roll för livförsäkringsverksamheten. De beror på att många nu gällande livförsäkringsavtal ingicks under de förutsättningar som gällde före avregleringen. Ett exempel på detaljreglering som tagits bort för försäkrings- bolagen är systemet med förhandsgodkännande av de försäkrings- tekniska grunderna. Detta system, som innebar en statlig pris- kontroll för vissa försäkringar, framför allt livförsäkringar, har ersatts av krav på att styrelsen skall fastställa för bolaget interna försäkringstekniska riktlinjer. Ytterligare exempel på slopad reglering är förbudet mot vinstutdelning i livförsäkringsbolag och skälighetsprincipen. Bestämmelserna därom ansågs medföra att allt överskott som uppstod i hela försäkringsbolagets verksamhet hörde till försäkringstagarna och att det därför skulle komma dem till godo som återbäring, i den mån inte soliditetskraven medförde att en viss del av överskottet måste behållas som konsoliderings- kapital. Det är först efter skälighetsprincipens avskaffande som det blivit möjligt för försäkringsbolagen att mer fritt komma överens med sina kunder om dessa skall ha rätt till återbäring och hur åter- bäringen i så fall skall utformas. 2.6.4Äldre principer lever kvar för understödsföreningar Även understödsföreningarna står under statlig tillsyn. Något ut- tryckligt krav på tillstånd för att få driva verksamheten finns där- emot inte, men en understödsförening skall vara registrerad hos . Registrering kan vägras om det inte finns behov av verksamheten (behovsprincipen) eller om verksamheten inte är ägnad att främja en sund utveckling av försäkringsväsendet. En understödsförening kan inte heller registreras om stadgarna inte är ägnade att trygga att föreningen kan fullgöra sina försäk- ringsutfästelser, den s.k. soliditetsprincipen, eller på annat sätt inte är upprättade på ett med hänsyn till verksamhetens art eller om- fattning lämpligt sätt. Soliditetsprincipen innebär bl.a. att bestäm- melserna om avgifter och fondbildning skall ge ett betryggande skydd för medlemmarna. Stadgarna skall dessutom tillgodose medlemmarnas intresse av skäliga kostnader och försäkringsvillkor, vilket innebär att skälighetsprincipen gäller även om den anses ha en delvis annan innebörd för understödsföreningarna än vad den hade för livförsäkringsbolagen. Stadgarna kan närmast sägas vara en blandning av i stadgar vanligen förekommande föreningsrättsliga bestämmelser samt försäkringsvillkor och försäkringstekniska grunder. Kravet på registrering av stadgarna hos Finansinspektio- nen innebär att det för understödsföreningar alltjämt gäller en stat- lig kontroll av villkor och priser. Något krav på att de som ingår i ledningen för en understöds- förening är lämpliga finns inte. Som nämnts gäller inte heller något generellt krav på ett minsta buffertkapital. I och med genom- förandet av tjänstepensionsdirektivet har det emellertid införts sådana krav för understödsföreningar som driver verksamhet med tjänstepensionsförsäkring, s.k. tjänstepensionskassor, men med en tvåårig övergångstid. För övriga understödsföreningar gäller att de måste ha tillgångar som motsvarar försäkringsåtagandena. Överskottet i verksamheten skall avsättas till en försäkringsfond och tillgångar som motsvarar försäkringsfonden och föreningens övriga skulder skall placeras i vissa tillgångar som har ansetts till- räckligt säkra. Med tillstånd kan emellertid de placeringsregler som gäller för försäkringsbolag tillämpas, vilket ger fler investeringsalternativ. För tjänstepensionskassor liberalise- rades placeringsreglerna betydligt i samband med genomförandet av tjänstepensionsdirektivet. Om försäkringsfonden överstiger premiereserven med en tjugondel får det överskjutande beloppet föras från försäkringsfonden. Hur sådana medel får användas skall regleras i stadgarna. Verksamheten i en understödsförening får som framgått av det föregående inte drivas affärsmässigt. Syftet bakom förbudet har varit att dra en gräns mot försäkringsbolagens verksamhet. Som ett utflöde av förbudet mot att driva affärsmässig försäkringsverksam- het finns en begränsning av hur stora belopp som en kapitalför- säkring får omfatta. I förbudet mot affärsmässig försäkringsrörelse har främst lagts att föreningarna inte i någon nämnvärd omfattning aktivt får försöka anskaffa nya försäkringar. Om en understödsförening inte uppfyller gällande krav på verk- samheten kan ingripa. Ingripandemöjligheterna skiljer sig från dem som gäller för försäkringsbolag. En viss till- närmning till reglerna i FRL kom emellertid till stånd för tjänste- pensionskassor . Försäkringsverksamhet har på olika sätt stor samhällsekonomisk betydelse. tar över och utjämnar individuella risker och skapar därigenom säkerhet för företag, ekonomisk trygghet för enskilda och bidrar till att omfördela sparande i ekonomin. I har tre delvis skilda försäkringssystem utvecklats. Dessa är den allmänna försäkringen där individens anslutning är direkt beroende av riksdagsbeslut, kollektivavtalad försäkring där anslutning bestäms av arbetsmarknadens parter och ett mer renodlat privat försäkringssystem. Gränserna mellan de tre försäkringssystemen har gått ifrån att ha varit relativt strikta till att bli mindre entydiga. meddelar t.ex. företag som ursprungligen skapats av arbetsmarknadsparterna för att hantera kollektivavtalsgrundad för- säkring även individuella försäkringar, som även andra försäkringsföretag säljer försäkringslösningar knutna till kollektiv- avtalad försäkring. De företag som opererar på försäkringsmarkna- den – försäkringsaktiebolag, ömsesidiga försäkringsbolag och understödsföreningar – hanterar således numera såväl kollektiv- avtalad försäkring som individuell försäkring oavsett om de ägs av arbetsmarknadens parter, privata aktieägare eller försäkringstagarna själva. Interaktionen mellan de olika försäkringssystemen medför att utvecklingen på den svenska försäkringsmarknaden i stor utsträckning är ett resultat av politiska beslut och institutionella förändringar. Även det särskilda regelverk som omger försäkringsverksamhet påverkar försäkringsmarknaden. Försäkringsteknik är ofta kompli- cerad och svårgenomtränglig. Det gör det svårt för utomstående att bedöma och värdera olika försäkringslösningar och att avgöra om de företag som meddelar försäkring gör detta på ett effektivt sätt. Försäkringsverksamhetens betydelse för den enskildes ekonomiska trygghet och försäkringsteknikens komplexitet är viktiga för- klaringar till att särskilda, detaljerade regelverk omger försäkrings- verksamhet. Utformningen av dessa regler har stor betydelse för utbudet av olika typer av försäkringar samt försäkringsmarknadens struktur och utveckling. Med några undantag får livförsäkring och skadeförsäkring enligt den lagfästa s.k. separationsprincipen inte bedrivas i samma företag. Det är därför möjligt att något förenklat dela in försäkringsmark- naden i en livförsäkringsmarknad där livförsäkringsföretag är verk- samma och en skadeförsäkringsmarknad med skadeförsäkrings- företag. Utmärkande för livförsäkring är att relationen mellan kund och försäkringsföretag i normalfallet varar . Såväl livförsäk- ringsavtalen som utbetalningsperioderna vid försäkringsfall är långvariga. Skadeförsäkringsavtal är vanligtvis ettåriga avtal med relativt korta ersättningsperioder. Detta förhållande bidrar till att regleringen av livförsäkringsföretag historiskt varit mer genom- gripande och detaljerad än regleringen av skadeförsäkringsverk- samhet. Strukturen på försäkringsmarknaden har ändrats mycket under de senaste 15–20 åren. Förändringar i socialförsäkringssystemens omfattning och skydd har påverkat efterfrågan på alternativa för- säkringslösningar. Avreglering och internationalisering har med- fört att försäkringsföretagen har helt andra verksamhetsför- utsättningar . Förändringarna är mest märkbara på livförsäkringsområdet där nya produkter har utvecklats i snabb takt. har livförsäkringsavtal som nämnts ofta lång löptid. Strukturen på dagens livförsäkringsmarknad är därför, trots de senare årens snabba förändringar, i hög grad präglad av historien. Syftet med detta kapitel är att beskriva strukturen på den svenska försäkringsmarknaden utifrån dels de skilda associationsformer som verkar på marknaden, dels de skiljelinjer som finns mellan olika försäkringslösningar. Livförsäkring är försäkring mot olika ekonomiska risker kopplade till en enskild individs levnad. De levnadsrisker för vilka det finns försäkring är främst de ekonomiska konsekvenserna av att dö tidigt (dödsfallsförsäkring) och att leva länge (livsfallsförsäkring). Ett tidigt dödsfall kan, förutom kostnader som uppstår i samband med själva dödsfallet, medföra mera långvariga ekonomiska konsekven- ser för efterlevande till försörjningsansvariga. Ett långt liv kan medföra att sparmedel inte räcker till för försörjningen, vilket kan bli problematiskt såväl för individen själv som för anhöriga. Pensionsförsäkring används som samlingsbegrepp för försäkring som skyddar mot risken att den försäkrade efter en viss tidpunkt inte har en inkomst och ibland även mot risken att efterlevande drabbas ekonomiskt av den försäkrades död. En pensionsförsäkring kan således innehålla både livsfallsförsäkring och dödsfallsför- säkring. Den kallas för pensionsförsäkring eftersom avsikten normalt är att den skall börja betalas ut från det att pensionsåldern inträtt. Pensionsförsäkring används även som begrepp i skattelag- stiftningen tillsammans med begreppet kapitalförsäkring. Syftet med bägge typerna av försäkring är att säkra inkomster men de behandlas olika från skattesynpunkt. Distinktionen behöver emellertid inte vara viktig i andra sammanhang. I det följande avses med pensionsförsäkring helt enkelt en försäkring som syftar till att ge en inkomst längre fram i tiden, vilket således omfattar både pensions- och kapitalförsäkring i skatterättslig mening. Risken att bli sjuk eller att råka ut för en olycka är också former av levnadsrisk, som de kan betraktas som skaderisker. Lagstiftaren har valt att betrakta vissa sjuk- och olycksfallsför- säkringar som livförsäkringar, nämligen sådana försäkringar som gäller än , eller till dess den försäkrade uppnått viss ålder och som normalt får sägas upp av för- säkringsgivaren endast om det framgår av avtalet. 3.2.2Tjänstepensionsförsäkring och privat pensionsförsäkring Tjänstepensionen brukar betraktas som ett komplement till den allmänna pensionen inom det sociala försäkringssystemet. En tjänstepension omfattar pensionsförmåner som följer av ett anställningsförhållande. av alla yrkesarbetande i omfattas av någon form av tjänstepension. Pensionsför- månerna grundas antingen på ett kollektivavtal mellan arbetsmark- nadsparterna eller på ett individuellt avtal mellan arbetsgivaren och den enskilde arbetstagaren. Det svenska tjänstepensionssystemet karaktäriseras av att det stora flertalet anställda har sina tjänste- pensionsförmåner reglerade genom kollektivavtal. I genomsnitt stod tjänstepensionen för av de utbetalade skattepliktiga pensionsersättningarna, medan den allmänna pensionen och utbetalning från privat pensionsförsäkring svarade för respektive (Lönesumme- statistiken SCB). Tjänstepensionens andel av inkomsten efter pensionering skiljer sig dock väsentligt mellan yrkeskategorier och inkomstskikt. Arbetsgivarutfästelsen om tjänstepension kan vara förmåns- bestämd eller avgiftsbestämd. En förmånsbestämd tjänstepension kännetecknas normalt av att det i kollektivavtalet utlovas att pensionen skall utgöra en viss procent av den pensionsgrundande lön den anställde har i anslutning till pensioneringen. En premie- bestämd tjänstepension utgörs vanligtvis av att arbetsgivaren och de fackliga organisationerna kommit överens om att en viss procent av den anställdes lön avsätts till dennes pension. Den fram- tida ersättningen från en avgiftsbestämd tjänstepension bestäms av inbetalningarna och avkastningen på dessa. Det finns olika sätt för en arbetsgivare att säkerställa att denne har ekonomisk möjlighet att fullgöra sin pensionsutfästelse. Medel kan avsättas till en för ändamålet bildad pensionsstiftelse och avsättningar kan göras i företagets egen balansräkning i kombina- tion med att beloppet kreditförsäkras. Det vanligaste sättet är emellertid att arbetsgivaren köper en pensionsförsäkring till förmån för den anställde i ett försäkringsbolag eller i en under- stödsförening. Denna typ av försäkring kan med ett gemensamt namn kallas tjänstepensionsförsäkring. I ett tjänstepensionsför- säkringsavtal är det arbetsgivaren som är försäkringstagare medan den anställda är förmånstagare. För en mer utförlig beskrivning av tjänstepension och tjänstepensionsförsäkring, se utredningens del- betänkande SOU 2004:101 s. 97 ff. Privat pensionsförsäkring köps av den enskilde och denne är därefter försäkringstagare. En privat pensionsförsäkring är i stort sett samma typ av försäkring som en avgiftsbestämd tjänste- pensionsförsäkring och försäkringstagaren kan numera välja mellan en rad olika produkter. Många försäkringsbolag tillhandahåller både privata pensionsförsäkringar och tjänstepensionsförsäkringar och det finns också understödsföreningar som meddelar privata pensionsförsäkringar. 3.2.3Traditionell försäkring och fondförsäkring Pensionsförsäkring har utvecklats från ett relativt liktydigt bestämt försäkringsavtal, som till stor del bestämdes av den rådande regleringen, till att kunna se ut på många olika sätt. , då fondförsäkring tilläts för försäkringsbolagen, delas pensionsför- säkringar in i traditionell livförsäkring och fondförsäkring. Kännetecknande för traditionell livförsäkring är att försäkrings- bolaget eller understödsföreningen garanterar försäkringstagaren att ett visst belopp skall betalas ut från en viss ålder eller tidpunkt och under antingen en viss bestämd tid eller resten av försäkrings- tagarens livstid samt att denne därutöver erhåller betydande belopp som återbäring. Det garanterade beloppet kan antingen vara bestämt vid avtalstillfället eller vara betingat av en eller flera fakto- rer, t.ex. slutlönen. Återbäringen är däremot inte på så sätt bestämd genom försäkringsavtalet. Traditionell livförsäkring får meddelas av samtliga företagsformer. Fondförsäkring är en försäkring där försäkringstagaren bestäm- mer i vilka fonder hans eller hennes skall placeras. Försäk- ringens värde är kopplat till värdet på andelarna i de fonder försäk- ringstagaren valt och försäkringsbolaget lämnar i normalfallet inte någon garanti för hur stora utbetalningarna kommer att bli. Fondförsäkring är inte ett rent sparande utan det måste finnas ett visst försäkringsmoment i avtalet. Den fondanknutna ersättningen kan t.ex. vara kombinerad med belopp utöver det aktuella fond- andelsvärdet som utbetalas vid den försäkrades dödsfall. Fondförsäkring fick ursprungligen inte meddelas i bolag som sålde andra försäkringsprodukter. Det innebar att ett antal nya försäkringsbolag, s.k. fondförsäkringsbolag, bildades under 1990- talet. För fondförsäkringsbolagen gällde inte reglerna om förbud mot vinstutdelning. Försäkringsbolagen kunde därför delas in i traditionella livförsäkringsbolag och vinstutdelande fondförsäk- ringsaktiebolag. I samband med att vinstutdelningsförbudet upp- hävdes tilläts traditionell försäkring och fondförsäkring i samma försäkringsbolag. Fondförsäkring meddelas av både vinstutdelande och icke-vinstutdelande försäkringsaktiebolag samt av ömsesidiga försäkringsbolag. Understödsföreningar får enligt gällande rätt inte träffa fondförsäkringsavtal. Skadeförsäkring är som namnet antyder försäkring mot den ekonomiska belastning som uppstår av olika typer av skador. Det kan vara fråga om skada på föremål t.ex. fordon eller hus, skada på person t.ex. till följd av olycksfall eller sjukdom eller andra ekono- miska skador t.ex. till följd av att kontrakt inte fullföljs. Skadeförsäkringsavtal ingås normalt i taget, även om ersättning ibland kan betalas ut . kan därför förhållandevis snabbt hantera förändringar i utgifter för försäkringsfall och andra kostnader genom att förändra premierna eller försäkringsvillkoren. Skadeförsäkringsverksamhet bygger i likhet med livförsäkring på att ett stort antal personer är utsatta för samma risk, men att endast ett mindre antal förväntas drabbas av en skada eller . Även om osäkerheten är stor om huruvida en person skall drabbas av en skada, när detta sker och hur stor för- säkringskostnaden i så fall blir, kan det genomsnittliga utfallet i en stor grupp av försäkringsrisker bestämmas med relativt stor säker- het. Sannolikheten för en försäkringshändelse beräknas bl.a. på basis av historiska erfarenheter. En viss osäkerhet om kostnaden för framtida försäkringsfall kvarstår därför alltid. Ett sätt att hantera en sådan osäkerhet är att försäkringsföre- tagen i sin tur försäkrar en större eller mindre del av sitt ansvar i andra försäkringsföretag. Detta kallas återförsäkring. För händelser som inträffar med mycket liten sannolikhet, men som kan leda till stora kostnader kan riskerna behöva delas mellan försäkringsföre- tag. Om t.ex. naturkatastrofer såsom jordbävningar, orkaner eller översvämningar skulle inträffa kan det få sådana konsekvenser att ett enskilt försäkringsföretag inte kan bära kostnaderna, men genom återförsäkring kan riskerna spridas på flera försäkrings- företag som tillsammans kan bära dessa risker. Återförsäkring möjliggör också för små försäkringsföretag, som inte har så många försäkringstagare att en tillräcklig riskutjämning kan uppnås på egen hand, att bedriva försäkringsverksamhet. På så sätt underlättas inträde i försäkringsbranschen. I praktiken är det ovanligt att det försäkringsföretag som erbju- der en försäkring behåller hela försäkringsrisken; det är regel att detta företag återförsäkrar en del av risken. Det finns försäkringsföretag som är helt inriktade på att ta emot återför- säkring. Tillgångarna i den totala försäkringssektorn är betydande. Som tabell 1 visar förvaltades i liv- och skadeförsäkringsföretag. De samlade tillgångarna i livförsäk- ringsbolagen uppgick till . Det mot- svarar av BNP, vilket internationellt sett är mycket högt. Detta förhållande kan delvis förklaras av tjänste- pensionens stora betydelse för den svenska försäkringsmarknaden. Tjänstepension är obligatorisk för dem som omfattas av kollektiv- avtal och den vanligaste formen för att trygga tjänstepension är genom premieinbetalning till försäkringsföretag (se avsnitt 3.4.2 nedan). Tillgångarna i skadeförsäkringsbolag är betydligt mindre; av tillgångarna i försäkringsmarknaden hänför sig till skadeförsäkringssektorn.