sou · GUB354 · 2007-01-01 00:00:00 — Föräldrarna har upplevt att när de väl är på plats har de fått ta del av kursinnehåll som de redan har gått igenom och som de redan kan. Brister i kvalitet och anpassning till äldre barns språkutveckling Brister i kvalitet har också tagits upp av vissa föräldrar liksom bris- tande anpassning till de egna barnens nivå i språkutvecklingshänse- ende. Föräldrar till äldre barn uppger att de saknar möjlighet till vidareutbildning så att de kan följa med i takt med att barnen med ökad ålder också har ett mera utvecklat ordförråd. Föräldrarnas behov av att t.ex. kunna ha en dialog med sin tonåring kräver suc- cessivt helt nya språkfärdigheter. Att vara förälder till ett teckenspråkigt barn innebär oftast en helt annan språksituation än i andra flerspråkiga familjer i och med att barnet efter hand tenderar att ligga före sina föräldrar i språkutveckling. Barnen driver föräldrarna framför sig är ett citat som väl beskriver den känsla som kan uppstå i en familj. För- äldrar har uppgett att för att ha möjlighet till återkom- mande teckenspråksutbildning när barnet blivit äldre har man för- sökt att hushålla med de som erbjuds inom ramen för TUFF. Påbyggnadsutbildning saknas efter TUFF-utbildning Eftersom jag också var särskild utredare för utredningen som ligger till grund för dagens TUFF-utbildning så kan jag konstatera att så var det aldrig tänkt. Slutsatsen att inte är tillräckligt för fullödigt lära sig ett helt nytt språk drogs jag redan i den utredning som hade i uppdrag att utreda frågan om stöd i form av tecken- språksutbildning för föräldrar till döva barn m.m. Jag menar dock, att utöver vad föräldrarna erbjudits inom ramen för landstingens introduktionsutbildning borde kunna ge förutsätt- ningar för goda kunskaper, metoder och verktyg för att genom egen träning och tillämpning vidareutveckla språket (SOU 1996:102. s. 63). I den proposition (1996/97:162) som följde på mitt förslag sågs den föreslagna utbildningen som en del i en systematiserad utbildning i teckenspråk för föräldrar. De övriga delarna i denna systematiserade utbildning utgörs av den introduktionsutbildning i teckenspråk som erbjuds av sjukvårdshuvudmännen samt av efterföljande utbildning för att kunna möta ytterligare behov. Denna efterföljande utbildning bör, enligt propositionen, kunna ske inom ramen för redan befintliga system med indirekt statligt stöd. Exempel på sådana utbildningar som nämns i propositionen är studier genom studieförbunden, vid folkhögskolorna eller annan utbildning som erbjuds inom ramen för det offentliga skolväsendet för vuxna m.m. Jag kan konstatera att förutom några undantag har det inte fun- nits något egentligt utbud av påbyggnadsutbildning för de föräldrar som önskat. Därför har det i realiteten handlat om att de flesta för- äldrar inte fått någon mer teckenspråksutbildning efter de 240 TUFF-timmarna. Föräldrar bör få TUFF-utbildning när barnen är små Min bedömning är att det är angeläget att de TUFF –utbildning som finns att tillgå kommer föräldrarna tillgodo senast under förskoleåldern och gärna tidigare. Då det är föräldrarna som står för en mycket stor del av barnets språkstimulans under dess tidiga år. Möjligheter till påbyggnadsutbildning bör förbättras Det är också viktigt att det finns ökade möjligheter till påbygg- nadsutbildning. De utbud som redan finns kan tas tillvara i större utsträckning och fler studieförbund, folkhögskolor etc. kan stimu- leras att erbjuda teckenspråksutbildning. Ett annat alternativ är att ta vara på de möjligheter som den nya tekniken har att erbjuda. Anvisade medel har inte förbrukats som kraven ställs på en utökning av antalet timmar inom ramen för TUFF kan vi konstatera att de medel som anvisats för verksamheten har inte förbrukats (se tabell 9.1). anvisades varav 1,4 miljoner återbetalades till statskassan. höjdes anslaget med 1,8 miljoner till totalt . Av de anslagna medlen återbetalades till statskassan. sänktes anslaget med till 11 miljoner. Trots den sänkta anslagsnivån återbetalades till statskassan. Tabell 9.1 Uppgifter redovisade av till utred- ningen4 föräldrar 2002–2005 Den bild som framstår vid en närmare analys av varför anvisade medel inte utnyttjats är att antalet föräldrar som efterfrågar re- spektive fullföljer TUFF-utbildningarna har minskat (se tabell 9.2). 4 Uppgifterna lämnade av (e-post , Lundholm). Tabell 9.2 Antal föräldrar som gått igenom TUFF-utbildning åren 2001–2005 och kostnad per deltagare5 Antal kursdeltagare (antal) Kostnad per deltagare (kr) Motsvarande minskning har inte skett när det gäller deltagandet i de introduktionsutbildningar som erbjuds av landstingen. Steget från de introduktioner som landstingens erbjuder till de fortsatta statliga påbyggnadsutbildningarna sker inte lika självklart som tidi- gare. Orsakerna är flera såsom praktiska problem med att kunna ta ledigt från arbete, svårigheter för båda föräldrarna att vara hemifrån , svårigheter av ekonomisk karaktär, långa reseavstånd m.m. 9.3Skolverkets utvärdering av TUFF-utbildningen har följt utvecklingen och lämnat en delutvärdering av uppdraget till regeringen. Uppdraget har slutredovisats den 29 september 2004.6 Enligt be- dömning föreligger problem som är förknippade med bestämmel- serna i förordningen (SFS 1997:1158) om statsbidrag för tecken- språksutbildning för vissa föräldrar framför allt inom fyra områden: 1.föräldrars valfrihet att välja utbildningsanordnare, 3.ersättningsbelopp vid deltagande i utbildningen och 4.ansvaret för utbildningen. 5 Uppgifterna lämnade av (e-post, ). 6 Redovisning av regeringsuppdrag avseende utvärdering av teckenspråksutbildning för vissa föräldrar (TUFF) – Beslut , Dnr 2003:1347. 9.3.1Skolverkets slutsatser och förslag: Föräldrar bör få större valfrihet I utvärderingen redovisas att av föräldrarna skulle vilja ha möjlighet att välja utbildningsanordnare. pekar på att olika utformning av utbildningen vid de sex folkhögskolor som anordnar utbildningen har aktualiserat frågan om föräldrars valfri- het och föreslår att valfriheten bör öka och föräldrarna ges större möjlighet att välja utbildningsanordnare. Antalet undervisningstimmar bör öka redovisar i sin utvärdering att alla inblandade parter – TUFF-ansvariga, lärare och föräldrar – är helt överens om att är för lite. Lärares bedömning av föräldrarnas målupp- fyllelse är inte uppmuntrande och intervjumaterialet visar klart att de flesta lärare anser att många föräldrar inte kan nå målen efter 240-timmar. bedömer i utvärderingen att det är nöd- vändigt att antalet undervisningstimmar ökas för att målet för ut- bildningen ska kunna nås. Högre ersättning underlättar för föräldrar att delta redovisar i utvärderingen att ersättningen till föräldrar för förlust av arbetsinkomst eller motsvarande uppgår till /timme och att beloppet inte räknats upp sedan utbild- ningen infördes . Enligt redovisningen är det enbart av föräldrarna som gör anspråk på denna ersättning Övriga tar antingen ut tillfällig föräldrapenning eller semester. Vidare redovisas att av de tillfrågade föräldrarna uppger att deltagande i utbildningen inneburit vissa eller stora ekonomiska problem, medan övriga inte upplevt några sådana problem. Skolver- ket bedömer i sin utvärdering att en höjning av dagens inkomster- sättning vore rimlig eftersom högre ersättning underlättar föräld- rars möjlighet att delta i utbildningen. bör få ansvar för samordning Under rubriken för TUFF och dess utveckling anger att det brister i såväl samordning mellan utbildningsan- ordnarna och som i styrning av verksamheten. Utbildningarna uppfyller inte kravet på likvärdighet då det föreligger kvalitetsskill- nader mellan de sex olika utbildningsanordnarna. Utbildningsan- ordnarna efterfrågar en tydligare samordning och styrning från uppdragsgivarens, (), sida och pe- kar på behov av gemensamt utvecklingsarbete. föreslår att SIT ska få i uppdrag att samordna och utveckla verksamheterna. Några slutsatser utöver att det brister i samordning mellan utbild- ningsanordnarna och i styrning av dessa redovisar inte i sin utvärdering. Någon närmare precisering hur denna samordning och utveckling ska gå till lämnas inte. Viktigt att barn med nedsatt hörsel blir tvåspråkiga Det är viktigt för alla parter att kunna medverka till att barn med hörselnedsättningar så långt möjligt blir tvåspråkiga, dvs. kan till- ägna sig det talade språket via hörsel och tal samt kunna avläsa och teckna det svenska teckenspråket. Därmed ges barnet och senare som vuxen möjlighet ett välja det för honom eller henne mest op- timala språk utifrån varje given situation och den för tillfället aktu- ella miljön. har i sin rapport (2006) poängterat att barn med CI ges möjlighet att för- värva teckenspråk: Med hjälp av implantatet kan barnet, utifrån individuella förutsättningar, få möjlighet att utveckla talkommuni- kation. Det är viktigt att kunskap i teckenspråk upprätthålls hos barnet och dess omgivning, eftersom resultaten efter implantation varierar mellan individer och då det ibland finns situationer där man inte kan använda implantatet (exempelvis när man badar eller vid ett tekniskt fel). Problem när teckenspråk väljs bort eller utbildning dröjer De problem som behöver uppmärksammas har att göra med att föräldrar väljer bort att lära sig teckenspråk och sedan ångrar sig och när barn senare i livet bedöms ha nytta av att lära sig tecken- språk för att ha ökade förutsättningar att nå målen för utbildningar samt i övrigt delta i en social gemenskap. Andra problem handlar om att det för vissa har uppstått en oac- ceptabel väntan innan utbildningen startar. Orsaken är att det inte har funnits tillräckligt många föräldrar i den aktuella regionen för att få ett tillräckligt underlag för att skapa fungerande undervisningsgrupper och att utbudet av aktörer som kan erbjuda utbildning med önskvärd kvalitet är begränsat. Det är mycket oroande om föräldrar till teckensprå- kiga/tvåspråkiga barn tvingas vänta med att lära sig teckenspråk på grund av att de inte är tillräckligt många för att bilda underlag för en undervisningsgrupp. Detta missgynnar deras barns utveckling inte bara rent språkligt utan i alla de aspekter som handlar om barns uppväxt och hälsa. Den försening i språkutveckling som blir up- penbar kan vara svår att kompensera och riskerar att ge ackumula- tiva effekter framåt. Se över fördelning av ansvar och uppgifter Frågor med anknytning till teckenspråket tenderar att fragmentise- ras, vilket inte bidrar till att stärka teckenspråkets och teckensprå- kigas ställning. För att möta behoven av ökad kvalitet, större till- gänglighet och effektivare resursutnyttjande är det viktigt att se över den fördelning av ansvar och uppgifter som finns mellan de statliga myndigheterna och Specials- kolemyndigheten. Även intresseorganisationerna har vid flera till- fällen påpekat att det behövs en översyn. Min bedömning är att är den myndighet som har bäst förutsätt- ningar att ta hela ansvaret för teckenspråksutbildningarna för för- äldrar och syskon till döva barn samt barn till döva föräldrar. Speci- alskolemyndigheten har redan ansvaret för teckenspråksutbildning till barn inklusive hörande syskon till döva barn. Skapa bra utbildning för lärare i teckenspråk Här finns det anledning till att återkomma till frågan om att lösa behovet av en fungerande nationell utbildning av lärare i tecken- språk. Staten har här ett ansvar för att utbildning av språklärare i teckenspråk sker på samma sätt som för lärare i svenska, engelska och andra språk som undervisar i våra skolor. Frågan om en utbild- ning för lärare i teckenspråk är i högsta grad en fråga om kvalitet vilket bör gynna kvaliteten på TUFF. Det är enligt min mening olyckligt att denna fråga inte lösts . Ge föräldrar större valfrihet att välja skola men utan att det drabbar föräldrar i glesbygd föreslår att valfriheten bör öka och föräldrarna ges större möjlighet att välja utbildningsanordnare, något som jag i princip kan ställa mig bakom. Men det får inte ske på bekostnad av att kvaliteten sjunker eller att föräldrar får vänta för att få tillgång till utbildning. Behovet av valfrihet och möjligheten till val av ut- bildningsanordnare får på intet sätt innebära att staten frånhänder sig ansvaret för de föräldrar som finns företrädesvis i glesbygd. Starta försöksverksamhet med integrerad Sfi och TUFF-utbildning Det finns en förhållandevis stor grupp utlandsfödda invandrade föräldrar som har döva barn. Många av dem kommer från länder som saknar beredskap för att möta döva och hörselskadades behov. Det finns också många länder som saknar nationella teckenspråk vilket innebär att i den grad föräldrarna kommuniceras med barnet så sker det inte sällan med hemmagjorda tecken. Denna grupp för- äldrar kan då ha behov av att dels lära sig svenska, i talad och skri- ven form, genom t.ex. Sfi, dels lära sig det svenska teckenspråket som kommer att bli barnets första språk. Dessutom behöver de få allmänna kunskaper om det svenska samhället, institutioner och regelverk samt specifika kunskaper om teckenspråkigas rättigheter och möjligheter. Min bedömning är att det vore värdefullt om vi genom någon form av försöksverksamhet kunde vinna kunskaper och erfarenhe- ter kring hur man organiserar en behovsanpassad verksamhet för gruppen utlandsfödda föräldrar med barn som kommer att ha det svenska teckenspråket som första språk. Syftet med projektet bör vara att försöka erbjuda denna grupp föräldrar en utbildning som integrerar innehållen i Svenska för invandrare (Sfi) respektive TUFF och det utökade familjestödet. Ge föräldrar information och råd om fortsatt utbildning Jag har också erfarit att föräldrar har avstått från att påbörja TUFF- utbildningen efter det att de gått igenom introduktion. Det finns skäl att här se till att hjälpa dessa föräldrar att hitta alter- nativ och lösningar man går introduktionsut- bildningen. Ett annat behov som verkar allt mer angeläget att möta är att föräldrar efterlyser mer information, stöd och råd inför den fortsätta planeringen för barnets såväl som familjens behov och önskemål. Ge resurser att erbjuda utbildning till kom- munerna Enskilda kommuner kan inte förväntas ha den kompetens som krävs för att möta dessa barns behov. Därför bör det vara ett stat- ligt ansvar att bistå kommunerna med att erbjuda teckenspråksun- dervisning till barnen i motsvarande familjesituation. Specialskole- myndigheten har erfarenheter och kompetens för att möta dessa barns behov. Därför bör SPM ges resurser och an- svar för att erbjuda kommunerna en bra form av undervisning med kompetenta lärare. Det formella ansvaret bör dock ligga på kom- munerna som i samråd med SPM kan finna ett lämpligt erbjudande utifrån teckenspråkiga barns behov. finns det som en grundresurs för detta ändamål. Eventuella ytterligare kringkostnader borde genom avtal kunna fördelas mellan kommu- nen och SPM. Påbyggnadsutbildning i form av IT-baserad distansutbildning Det har visat sig att intentionerna i utredningen om teckenspråks- utbildning för föräldrar när det gäller möjlighet till påbyggnadsut- bildning (det tredje steget) inte i någon större omfattning infriats. Föräldrarna själva utrycker behov av mer teckenspråksundervisning och efterlyser påbyggnadsutbildningar i takt med att barnet blir äldre och får ett mera utvecklat teckenspråk. Det behövs alltså ett alternativ till den påbyggnadsutbildning som ges främst vid folkhögskolor och i studiecirkelverksamhet. Förslaget innebär att man utnyttjar den tekniska utveckling som sker inom området och erbjuder föräldrarna ett interaktivt system med moduler med IT- baserad distansundervisning i teckenspråk. Nationellt centrum för flexibelt lärande (CFL) har bl.a. utvecklat erfarenheter på detta område, som också skulle gå att tillämpa på familjer ( barn, syskon och föräldrar), som behöver kommunicera på teckenspråk. De fördelar jag ser med att förverkliga detta alternativ till teck- enspråksutbildning är följande: Föräldrar behöver inte spara av de som finns i TUFF för att ha timmar kvar till senare utbildning. Hela familjen inklusive det teckenspråkiga barnet kan träna och genomföra olika kursmoment oberoende av tid, ekonomi och rum. Möjligheterna ökar att välja innehåll i träningen/utbildningen utifrån intresse och aktuella behov. Påbyggnadsutbildningen kan inledas redan när barnet är i för- skoleåldern. Barnets språkutveckling gagnas ju tidigare föräldrarna skaffar sig kunskaper i teckenspråk och ju mer utvecklade deras kunskaper är. Möjligheten ökar att ta del av teckenspråkslexikon och littera- tur m.m. Svar på frågor och även handledning kan byggas in i systemet, eftersom det är interaktivt. Förskollärare, barnskötare och andra som arbetar med tecken- språkiga barn eller har ett annat yrkesmässigt intresse kan ta del av distansundervisningen. Utbildningen är kostnadsbesparande eftersom det inte uppstår några kostnader för boende, resor och ersättning för förlorad arbetsförtjänst. Kvaliteten kan förväntas öka då undervisningen/träningen inte blir beroende av om det finns lärare med tillräcklig kompetens på orten. I mitt uppdrag har ingått att bedöma möjligheten att använda teck- enspråket samt tillgången till tolk för döva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade i olika situationer, t.ex. i arbetslivet och vid samhällsstöd. Uppdraget att pröva frågan om en ny fördelningsmodell för stats- bidraget till tolktjänst redovisas i kapitel 11. Bedömning: Teckenspråkigas behov av tolk för vardagstolkning i olika situationer är inte fullt ut tillgodosett. Gränserna är oklara mellan vad som ingår i den vardagstolkning som lands- tingen ska erbjuda samt finansiera och den tolkning som annan huvudman har ansvar för och ska finansiera. Detta är särskilt tydligt då det gäller tolk i arbetslivet utöver vad som ingår i landstingens vardagstolkning. Den tolkkostnaden ska bekostas av den som ska tillhandahålla stödet enligt den s.k. ansvars- och finansieringsprincipen. Det är inte heller alltid självklart för myndigheter m.fl. att man ska använda sig av tolk när så behövs. ges i uppdrag att tydliggöra vad som ingår i var- dagstolkning. ges i uppdrag att redovisa de olika for- mer av stöd, inklusive stöd i form av tolk, som myndigheten erbjuder personer som är döva, dövblinda, vuxendöva och hör- selskadade och hur dessa stöd tillgodoser dessa personers möj- ligheter till information på och stöd i form av teckenspråk i arbetslivet. Människor som är beroende av teckenspråk för sin kommunikation utgör en språklig minoritet i ett samhälle där flertalet andra i sin dagliga interaktion använder ett språk som teckenspråkiga inte kan tillgodogöra sig. Till skillnad från andra språkliga minoriteter som kan lära sig det språk majoriteten talar kan teckenspråkiga inte till- ägna sig och använda detta språk, eftersom deras funktionsnedsätt- ning hindrar dem. Därför är teckenspråkiga i större omfattning än andra människor beroende av att kunna använda och få information på eget sitt språk. Möjligheterna för teckenspråkiga att använda sitt språk i kon- takter med det omgivande majoritetssamhället är starkt begränsade, eftersom endast ett fåtal människor behärskar teckenspråk. Därför blir teckenspråkiga ofta avskurna från information, dialog och del- aktighet i olika sammanhang. Deras rättigheter och möjlighet till full delaktighet i samhället måste därför tillgodoses genom tolk, översättningar av information till teckenspråk m.m. En förutsättning för en fullgod kommunikation är att tillgången till tolk är tillräckligt omfattande för att teckenspråkiga och de som är i behov av teckenspråk ska få samma åtkomst till samhället. Enligt för att tillförsäkra människor med funk- tionsnedsättning delaktighet och jämlikhet bör teckenspråkstolkar finnas tillgängliga för att möjliggöra kommunikation mellan döva människor och andra. Ytterst är tillgänglighet en fråga om demo- krati i och med att delaktighet förutsätter lika tillgänglighet. Detta slås även fast i den nationella handlingsplanen för handikappolitik (prop. 1999/2000:79) samt i den nationella handlingsplanen för mänskliga rättigheter (regeringens skrivelse 2005/06:95). Utredningen har i tilläggsdirektiv fått i uppdrag att i målgruppen även inkludera de personer som är språkstörda och som är bero- ende av teckenspråk för sin kommunikation. Vad jag framöver skriver om teckenspråkstolkar gäller även för denna grupp. 10.2Olika huvudmän svarar för samhällstödet Det är ett flertal myndigheter som tillsammans ska ge personer med funktionshinder möjlighet att kunna leva ett så normalt liv som möjligt och ge alla samma möjligheter till full delaktighet i samhället. Framför allt är det åtgärder inom hälso- och sjukvården, social- tjänsten, socialförsäkrings- och arbetsmarknadsområdet som sam- mantaget ger förutsättningarna. De samhälleliga insatserna i form av stöd till enskilda personer med funktionshinder ges i huvudsak genom staten genom och länsarbetsnämnden. Ansvaret är uppdelat enligt följande: Kommunen svarar för skola/utbildning, bostadsanpassning, äldre- och handikappomsorg samt hälso- och sjukvård upp till läkarnivå. svarar i huvudsak för hälso- och sjukvård på alla vårdnivåer samt habilitering och rehabilitering som bl.a. innefattar tolkning för teckenspråkiga genom tolkcentralerna. Landstingen svarar även för hjälpmedel för hörselskadade. Staten svarar genom för socialförsäkringens ansvarsområde, som bland annat omfattar sjukpenning och pensio- nering men även vissa hjälpmedel. har staten ansvaret för insatser med anknytning till arbetet. 10.2.1Grundläggande principer och lagar Här redogör jag i korthet för de lagar som reglerar rätten till och skyldigheten att tillhandahålla tolk för döva etc. Jag redogör sär- skilt för vilka regler som gäller för vardagstolkning, arbetsplats- tolkning och utbildningstolkning. Inom vardagstolkning fokuserar jag även på barns och ungdomars syn på tolk och på behoven inom äldreomsorgen. En viktig fråga är problematiken när det gäller finansieringen av tolkkostnaden då flera olika huvudmän svarar för tolkningen inom olika områden som ibland överlappar varandra. Frågan är om tillgången av tolkar möter behoven. Den frågan diskuterar jag i kapitel 11. Frågan om tolk för förtroendevalda i politiska församlingar behandlas dock i särskilt kapitel (kapitel 12). Övergripande gäller principen om lika rättigheter, vilket innebär att varje individ har lika värde. Det betyder också att individens behov måste ligga till grund för samhällsplanering och att alla resurser måste användas på ett sådant sätt att det ger varje individ lika möj- lighet att delta i samhället. I den nationella handlingsplanen för handikappolitiken Från patient till medborgare slås det fast att personer med funktions- hinder ska ha samma möjligheter som andra att delta i samhället (prop. 1999/2000:79). Målet för handikappolitiken är en samhälls- gemenskap med mångfald som grund. Alla ska ha möjlighet att ta del av information och göra sig hörda. Enligt förordningen (2001:526) om de statliga myndigheternas ansvar för genomföran- det av handikappolitiken ska myndigheterna utforma och bedriva sin verksamhet med beaktande av de handikappolitiska målen. Detta innebär bl.a. att verksamhet och information ska göras till- gängliga för personer med funktionshinder. För personer som är teckenspråkiga innebär detta att information måste finnas på teck- enspråk. Grundprinciper för den svenska handikappolitiken Målen för den svenska handikappolitiken baseras på FN:s standard- regler om jämlikhet, full delaktighet och självbestämmande för den enskilde. Enligt regeringens skrivelse 2005/06:110 Uppföljning av den na- handlingsplanen för handikappolitiken menar regeringen att det är angeläget att särskilt sätta fokus på förutsättningarna för att personer med funktionshinder ska få samma möjligheter till utbildning och arbete som andra. Reger- ingen avser bl.a. att tillsätta en utredning för att göra en kartlägg- ning och en analys av de insatser samhället erbjuder. (s. 15)