sou · GUB317 · 2007-01-01 00:00:00 — Schematiskt kan inskränkningarna delas in i två grupper, där vissa typer av restriktioner – gemensam vistelse och kontroll av kontakter via brev, telefon och besök – bildar en grupp som till- sammans skall tillförsäkra att den häktade inte själv eller genom andra frihetsberövade skall kunna ta kontakt med bevispersoner eller andra för att påverka utredningen. Den andra gruppen restrik- tioner – väsentligt mindre använd – skall hindra att den frihets- berövade får del av information om utredningen som kan finnas i media, såsom referat av vittnesiakttagelser och resultat av teknisk bevisning i tidningarna. Innehållet i inskränkningarna anpassas allt- efter graden av medial uppmärksamhet; ofta beskärs den häktade endast från lokal press. Sambandet mellan några av de särskilda restriktionerna och vissa typsituationer av kollusionsfara innebär alltså att de allra flesta som häktas på kollusionsrisk har – och skall ha – inskränkningar beträf- fande gemensam vistelse och kontakter med personer utanför, annars får inte frihetsberövandet avsedd verkan. Att kräva prövning av varje enskild restriktionstyp ändrar inte detta förhållande. Detta är också sannolikt huvudskälet till att det så sällan begärs särskild prövning av en enskild inskränkning med stöd av 17 § häkteslagen. Det är enligt min mening alltså endast om man begränsar lagens utrymme att häkta personer på den grunden att det annars finns risk att de försvårar utredningen, som man kan minska antalet och andelen frihetsberövade med restriktioner. Den föreslagna förändringen är också uddlös i en annan mening. Domstolens prövning av restriktionerna sker av naturliga skäl bara då häktningsförhandlingen hålls. En brottsutred- ning förändras dock , inte minst i ett inledande skede. Förhållanden som motiverar inskränkningar kan snabbt vara passé, som behov av restriktioner kan uppkomma hastigt. Det är åklagarens uppgift att löpande bevaka att inskränkningarna svarar mot utredningsläget, och det är endast åklagaren som löpande kan fullgöra den uppgiften. Medan det alltså är svårt att se förtjänsterna med förslaget är där- emot nackdelarna uppenbara. Häktningsförhandlingarna förlängs och den misstänkte invaggas i den felaktiga tron att domstolen kan och kommer att göra en för honom mer förmånlig bedömning. Med en ordning där domstolen prövar det närmare innehållet i inskränk- ningarna kanske det också finns en risk att åklagarens löpande an- svar för detta eroderas, med påföljd att inskränkningarna inte tas bort tillräckligt fort. Enligt min mening tillgodoser nuvarande ordning, där domstolen ger tillstånd till att restriktioner över huvud taget får meddelas och där den misstänkte kan begära domstols prövning av varje slag av inskränkning, berättigade krav på domstolskontroll över restriktio- nerna. De föreslagna förändringarna kan inte förväntas leda till att inskränkningar används i mindre utsträckning och de innebär också endast en marginellt ökad domstolskontroll. Mot den bakgrunden, och med de nackdelar som är förenade med förslaget, bör några förändringar i dessa regler inte ske. Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare tillkallas med uppdrag att utarbeta ett förslag till en ny häkteslag. Utredaren skall dels göra en genomgripande över- syn av regelverket i sak, dels se över den lagtekniska och språkliga ut- formningen. Den nya häkteslagen skall utformas så att den kan ut- göra en del av den nya kriminalvårdslag som (Ju 2002:13) skall lämna förslag till . Målsätt- ningen är att regelverket som styr kriminalvårdens verksamhet skall ges en enhetlig och ändamålsenlig utformning och att de principer som präglar verkställighet av påföljder i stor utsträckning även skall gälla för häktesverksamheten. måste det dock beaktas att den som är häktad är att betrakta som oskyldig till dess att han eller hon är dömd. Bestämmelserna om häktesverksamheten finns i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (behandlingslagen) samt i förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. Behandlingslagen tillkom som en del kriminalvårds- reform. En viktig utgångspunkt för lagen är att den som är häktad inte får underkastas mer omfattande inskränkningar i sin frihet än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med häktningen eller till vad som krävs ur ordnings- och säkerhetssynpunkt. Den häktade skall behandlas så att skadliga följder av frihetsberövandet motverkas. Lagen innehåller därför bestämmelser som rör möjlig- heterna för häktade att få kurativt och socialt stöd, erbjudanden om arbeten eller annan sysselsättning , gemen- skap mellan intagna i häkten och häktades kontakter med om- världen genom tidningar, tidskrifter, radio, television, brevväxling, besök och telefonsamtal. Bestämmelserna syftar till att förhindra att inskränkningarna i häktades möjligheter till gemenskap och kommunikation med omvärlden tillämpas oftare än nödvändigt. har ett reformarbete pågått för att för- bättra situationen för häktade och så långt som möjligt begränsa in- skränkningar i de häktades kontakter med omvärlden (restriktioner). 1997/98:104, bet. 1997/98:JuU22, rskr. 1997/98:227, SFS 1998:602) gjordes betydande ändringar i behand- lingslagen. Det infördes bl.a. en möjlighet för den som är häktad att begära rättens prövning av åklagarens beslut om enskilda restrik- tioner. Vidare förtydligades bestämmelserna så att det framgår att rätten skall pröva frågan om tillstånd till restriktioner vid varje till- fälle som den skall ta ställning till häktningsfrågan. Det slogs också fast att intagna i häkten som huvudregel skall ges tillfälle att vistas tillsammans med andra intagna. Dessutom infördes bestämmelser om kontroll av drogfrihet av intagna och regler om omhändertagan- de av vissa föremål som påträffas hos en häktad. pågår förhandlingar om ett förslag till rambeslut om vissa rättssäkerhetsgarantier i brottmål i Europeiska unionen. Förhandlingar om detta beslut, som bl.a. innehåller bestämmelser om rätt till juridisk rådgivning och information till misstänkta, in- leddes . Kategorier som omfattas av lagen Behandlingslagen tillämpas inte bara på den som är gripen, anhållen eller häktad misstänkt för brott, utan även på personer som om- händertagits och placerats i häkte med stöd av bestämmelser i andra lagar, t.ex. utlänningslagen (1989:529), polislagen (1984:387), lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen (1988:870) om vård av missbrukare och lagen (1991:1129) om rätts- psykiatrisk vård. Majoriteten () av dem som är placerade i häkte är dock häktade misstänka för brott. Behandlingslagen tillämpas däremot inte på häktade som är placerade vid en rätts- psykiatrisk sjukvårdsinrättning eller en rättspsykiatrisk undersök- ningsenhet, utom såvitt avser restriktioner. Behovet av en översyn En översyn av de regler som gäller för behandlingen av häktade och anhållna m.fl. har aktualiserats på grund av den översyn av lagstift- ningen om verkställighet av påföljder som pågår. tillkallade regeringen en parlamentariskt sam- mansatt kommitté, , med uppgift att lämna förslag till en samlad reglering av verkställighetslagstiftningen, en ny kriminalvårdslag (dir. 2002:90). Utredningen skall dels göra en genomgripande översyn av regelverket i sak, dels se över den lag- tekniska och språkliga utformningen. Den nya lagen skall reglera verkställigheten av samtliga kriminalvårdspåföljder, såväl sluten kriminalvård (fängelse) som öppen (frivårdspåföljderna m.m.). Som tre särskilt viktiga huvudområden utpekas i direktiven kriminal- vårdens återfallsförebyggande arbete, kravet på en säker och human verkställighet samt reglerna för överklagande. Utredningen skall efter tilläggsdirektiv (dir. 2004:33) även beakta frågan om tidpunkt för villkorlig frigivning. Resultatet skall bli en ny, modern kriminal- vårdslag som kan svara mot kraven på en effektivt och humant bedriven kriminalvård. Kommittén skall lämna sitt betänkande . En översyn av häkteslagstiftningen är angelägen, då det finns ett starkt behov av en enhetlig reglering av hela kriminalvårdens verk- samhet. Att verkställa fängelsestraff och bedriva häktesverksamhet ställer i många avseenden likartade krav på kriminalvården. I båda fallen handlar det om behandlingen av frihetsberövade personer. Detta medför bl.a. att stora krav ställs på kriminalvården, som har i uppdrag att motverka skadliga följder av frihetsberövandet och att se till att verksamheten präglas av humanitet. En väsentlig skillnad mellan personer som är intagna i anstalt respektive i häkte är att de i häkte intagna som huvudregel inte är dömda för brott. Det finns trots detta många likheter mellan grupperna. Det handlar ofta om personer med liknande behov och problem, t.ex. vad avser miss- bruk eller psykiska störningar. Säkerhetsarbetet ser till övervägande del likartat ut vid häkten och anstalter, inte minst vad gäller be- hovet av kontrollåtgärder. Inom hela kriminalvården bedrivs ett aktivt påverkansarbete för att motivera de intagna att komma ifrån kriminalitet och i många fall även ett drogmissbruk. Många av de principer som präglar den övriga kriminalvårdens verksamhet bör således även gälla för häktesverksamheten. Redan mot den bak- grunden finns det skäl att göra en översyn av häkteslagstiftningen. Resultatet skall bli ett samlat regelverk som kan vara ett effektivt verktyg i kriminalvårdens arbete för att på bästa möjliga sätt kunna bedriva sin verksamhet. Förändrade förutsättningar för häktesverksamheten har brottsligheten ökat i , precis som i hela västvärlden. Detta påverkar kriminalvården genom att det ställs andra och högre krav på verksamheten. Det är viktigt att lagstift- ningen är anpassad till rådande förutsättningar och förhållanden. Härtill kommer att kategorierna av intagna inom kriminalvården har förändrats . Andelen narkotikamissbrukare har ökat, liksom andelen intagna med psykiska problem och störningar. Dessa förhållanden, i förening med uppkomsten av kriminella gäng- bildningar och en avancerad, organiserad och internationell brotts- lighet, har förändrat kraven på kriminalvården och det säkerhets- arbete som måste bedrivas. Denna situation kan också innebära att kriminalvården ställs inför förändrade förutsättningar vad gäller vårdinsatser för de intagna. Kriminalvården befinner sig således i flera olika avseenden i en ny och besvärlig situation som påverkar häktesverksamheten på olika sätt. Det finns även av denna anledning ett behov att se över utformningen av det regelverk som styr häktesverksamheten. För att kunna möjliggöra en effektiv brottsutredning och lagföring finns i vissa fall behov av att meddela en häktad restriktioner, dvs. att inskränka hans eller hennes kontakter med omvärlden. Be- stämmelser om detta finns i 24 kap. och i behand- lingslagen. Restriktioner får endast meddelas när det finns risk att den häktade undanröjer bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning. När det gäller häktades möjligheter till gemenskap med andra intagna har , trots de lagändringar som genomfördes , fått kritik av , vilken besökte . Kommittén hade bl.a. synpunkter på möjligheten för häktade med restriktioner att vistas tillsammans med andra häktade. Kommittén ansåg även att restriktioner används alltför ofta. I förarbetena till lagändringarna 1999 (prop. 1997/98:104) uttalade regeringen att den hade för avsikt att även fortsättningsvis ägna uppmärksamhet åt frågan om humanisering av häktesverksamheten och andra delar av kriminalvården. Regeringen aviserade sin avsikt att utvärdera effekterna av de i propositionen föreslagna ändringarna sedan de hade tillämpats (prop. 1997/98:104 s. 64 f). Med anledning av detta har justitieutskottet riktat ett tillkännagivande till regeringen (bet. 2003/04:JuU18, rskr. 2003/04:198, dnr Ju2004/3920/). Utskottet menade att tiden nu är mogen att genomföra en utvärdering av effekterna av de genom- förda lagändringarna. Mot denna bakgrund finns det skäl att se över behandlingslagen. Häktade placerade vid rättspsykiatriska undersökningsenheter Om en häktad skall genomgå rättspsykiatrisk undersökning skall han eller hon föras över till en rättspsykiatrisk undersökningsenhet (8 § lagen [1991:1137] om rättspsykiatrisk undersökning). Rätts- psykiatriska undersökningar utförs vid rättspsykiatriska avdelningar inom rättsmedicinalverket samt vid sådana enheter hos sjukvårds- huvudmän som i enlighet med avtal med staten har åtagit sig att svara för att rättspsykiatriska undersökningar utförs (1 § förord- ningen [1991:1413] om rättspsykiatrisk undersökning). När det gäller ordningen och säkerheten i dessa fall har Rättsmedicinal- verket påtalat vissa brister i lagstiftningen (Ju2001/8690/). För häktade som är placerade vid rättspsykiatriska undersöknings- enheter gäller inte behandlingslagen, utom såvitt avser restriktioner (26 § behandlingslagen). Före gällde behand- lingslagen även för dessa häktade, men numera gäller i stället vissa föreskrifter i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Detta innebär att möjlig- heterna att vidta tvångsåtgärder mot häktade som befinner sig vid rättspsykiatriska undersökningsenheter är mer begränsade än vad som gäller för häktade som är placerade i häkten. Enligt Rättsmedi- cinalverkets mening motsvarar inte lagstiftningen verksamhetens behov av tvångsåtgärder när det gäller möjligheterna till drog- kontroll, kontroll av besökande samt användningen av handfängsel vid transporter. menar även att lagstiftningen i flera avseenden, bl.a. när det gäller beslutsbefogenheter, är snårig och bitvis svårtolkad. När det gäller beslutsbefogenheter har JO uttalat att det närmast ankommer på att av- göra om det finns behov av ändrade regler för rätten att fatta beslut om tvångsåtgärder (dnr 278-2001). Mot bakgrund av det anförda finns det skäl att göra en översyn av reglerna för häktade som är överförda till rättspsykiatriska undersökningsenheter. Verksamheten som bedrivs vid häkten är, precis som verkställighet av påföljder, en i hög grad regelstyrd verksamhet. För att på bästa sätt kunna uppfylla kraven på säkerhet, humanitet och effektivitet behöver kriminalvården en modern lagstiftning även för denna verksamhet. En särskild utredare skall lämna förslag till en samlad reglering av häktesverksamheten. De övergripande riktlinjerna måste fastställas i lag. Den närmare regleringen av verksamheten bör så långt som möjligt göras i författningar på lägre nivå, dvs. i förordningar eller myndighetsföreskrifter. Den nya häkteslagen skall präglas av en hel- hetssyn och nära knyta an till det förslag som Kriminalvårdskom- mittén skall lämna . Målsättningen är således att regelverket som styr kriminalvårdens verksamhet skall ges en enhetlig och ändamålsenlig utformning och att de principer som präglar verkställighet av påföljder i stor utsträckning även skall gälla för häktesverksamheten. Det är viktigt att den nya lagstiftningen är ändamålsenligt ut- formad i förhållande till påföljdssystemet. Utredaren skall därför överväga vad som krävs för att häkteslagen skall kunna tillgodose de behov som finns när det gäller att utreda förutsättningarna för olika påföljder eller lämplig anstaltsplacering. Frågor om humanitet och att de häktade behandlas så att skad- liga följder av frihetsberövandet motverkas är givetvis centrala delar i en ny häkteslagstiftning. Utredaren skall särskilt beakta hur det kan säkerställas att häktade nås av information om sina rättigheter, t.ex. om rätten till en offentlig försvarare. Utredaren bör även ut- reda hur häktade av utländsk härkomst, som har en verkställbar dom, informeras om möjligheten att ansöka om att få verkställigheten av straffet överförd till sitt hemland. Utredaren skall beakta att vissa skillnader dock måste upprätt- hållas när det gäller behandlingen mellan å ena sidan dem som verk- ställer en påföljd och å andra sidan dem som är intagna i häkte, bl.a. eftersom de som är intagna i häkte som regel inte är dömda för brott. Härtill kommer att en stor del av de i häkte intagna per- sonerna vistas där . Dessa förhållanden kan t.ex. påverka sysselsättningen eller möjligheterna för kriminalvården att bedriva påverkansarbete. Särskilt för häktade för vilka restriktioner har meddelats är situa- tionen en annan jämfört med för dem som avtjänar ett fängelse- straff. Syftet med restriktioner är att säkerställa brottsutredningen och rättegången. Förekomsten av restriktioner påverkar emellertid möjligheterna att bedriva en human kriminalvård. Det är alltså av vikt att reglerna om restriktioner bygger på en lämplig avvägning mellan en human behandling, den personliga integriteten och möjlig- heterna att utreda och lagföra brott. Utredaren skall mot denna bakgrund och mot bakgrund av internationella åtaganden avseende de mänskliga rättigheterna, inklusive kritiken från Europa- rådets tortyrkommitté, liksom mot bakgrund av till- kännagivande, särskilt se över och utvärdera effekterna av de lag- ändringar som genomfördes . Utredaren skall också göra en översyn av de regler som gäller för behandlingen av häktade som är intagna vid rättspsykiatriska under- sökningsenheter med utgångspunkt i vad Rättsmedicinalverkat an- fört i ovan nämnda skrivelse. Utredaren skall särskilt kartlägga be- hovet av att använda tvångsåtgärder och föreslå de förändringar som kan behövas. Utredaren skall också se över hur beslutsbe- fogenheterna vad gäller tvångsåtgärder och kortare vistelser utanför undersökningsenheterna är utformade och om dessa tillgodoser de behov som kan finnas. I det sammanhanget skall utredaren över- väga om, och i sådant fall i vilken utsträckning, den nya häkteslagen skall omfatta även denna kategori häktade. Samhällsutvecklingen har inneburit att kraven på ett kostnadseffektivt och resultatinriktat arbetssätt har ökat. Kraven på svensk kriminalvård att utveckla metoder för att på olika sätt mäta och redovisa resultaten av vidtagna åtgärder kommer således att öka. Dessa krav, som även kommer till uttryck i direktiven till , gäller naturligtvis även för häktesverk- samheten. Lagstiftningen måste vara ändamålsenligt utformad så att häktes- verksamheten kan samverka med övriga verksamheter inom rätts- väsendet, främst den utredande verksamhet som polis och åklagare bedriver. Det är även viktigt att lagstiftningen är utformad så att den tillgodoser de speciella behov och förutsättningar som särskilda grupper av häktade, t.ex. kvinnor, ungdomar eller personer med hemvist i annat land, kan ha. Det är också angeläget att verksam- heten bedrivs så att barn som har en häktad förälder får möjlighet att upprätthålla kontakt med föräldern, i de fall detta anses vara till barnets bästa. Utredaren skall lägga fram fullständiga författningsförslag och även lämna förslag till förändringar i andra avseenden som upp- draget kan ge anledning till. Förslaget på en ny häkteslag skall vara utformat så att den antingen kan utgöra en särskild lag eller vara en del av den kriminalvårdslag som kommer att lämna förslag till. Förslagens konsekvenser skall redovisas enligt vad som anges i 14 och 15 §§ kommittéförordningen (1998:1474). I den mån för- slaget berör barn skall en barnkonsekvensanalys göras. Utredaren skall samråda med (Ju 2002:13) och med övriga berörda myndigheter. När det gäller frågan om be- handlingen av häktade som är placerade vid rättspsykiatriska ut- redningsenheter skall utredaren samråda med kommittén, En nationell psykiatrisamordnare (2003:09). Ungdomsbrottsutred- ningen (Ju 2002:14) har haft i uppdrag att göra en översyn av det allmännas ingripande vid ungdomsbrott. Denna utredning har i vissa avseenden beröringspunkter med häktesverksamheten. Upp- draget redovisades (Ingripanden mot unga lagöverträdare, SOU 2004:122). Utredaren skall följa beredningen av betänkandet inom . Utredaren skall även beakta pågående lagstiftningsarbete inom Europeiska unionen. Uppdraget skall redovisas . (Ju 2005:01) Beslut vid regeringssammanträde . Förlängd tid för uppdraget Med stöd av regeringens bemyndigande (dir. 2005:5) tillkallade chefen för en särskild ut- redare med uppdrag att utarbeta ett förslag till en ny häkteslag. Ut- redningen, som har antagit namnet , skulle enligt direktiven redovisa resultatet av arbetet . Tiden för redovisning av uppdraget förlängs. Utredningen skall redovisa resultatet av sitt arbete . 1.Skola & Samhälle. 2.Omprövning av medborgarskap. 3.Stärkt konkurrenskraft och sysselsätt- ning i hela landet. 4.Svenska partnerskap – en översikt. Rapport 1 till Organisations- utredningen för regional tillväxt. 5.Organisering av regional utvecklings- politik – balansera utveckling och förvaltning. Rapport 2 till Organisations- utredningen för regional tillväxt. 6.Skyddsgrundsdirektivet och svensk rätt. En anpassning av svensk lagstiftning till EG-direktiv /83/EG angående flyktingar och andra skyddsbehövande. 7.Studieavgifter i högskolan. 8.Mångfald och räckvidd. 9.Kontroll av varor vid inre gräns. 10.Ett förnyat programkontor. 11.Spel i en föränderlig värld. 12.Rattfylleri och sjöfylleri. 13.Djurskydd vid hästavel. 15.Detaljhandel med nikotinläkemedel. 16.Ny reglering om brandfarliga och explosiva varor. Omprövning av medborgarskap. [2] Rattfylleri och sjöfylleri. Skyddsgrundsdirektivet och svensk rätt. En anpassning av svensk lagstiftning till EG-direktiv /83/EG angående flyktingar och andra skyddsbehövande. Ny reglering om brandfarliga och explosiva varor. Detaljhandel med nikotinläkemedel. Kontroll av varor vid inre gräns. [9] Spel i en föränderlig värld. Skola & Samhälle. [1] Studieavgifter i högskolan. [7] Mångfald och räckvidd. Ett förnyat programkontor. Stärkt konkurrenskraft och sysselsättning i hela landet. Svenska partnerskap – en översikt. Rapport 1 till för regional tillväxt. Organisering av regional utvecklingspolitik – balansera utveckling och förvaltning. Rapport 2 till för regional tillväxt. Djurskydd vid hästavel. [13] Samernas sedvanemarker.