sou · GUB342 · 2007-01-01 00:00:00 — Det handlar om att vara aktiv i sådant som politiska församlingar, folkrörelser och i fackrörelsen. Vidare handlar det om kvinnors möjligheter att delta i det som formar våra föreställ- ningar, tankar och idéer om oss själva och vårt samhälle. Det gäller kulturen, utbildningen och folkbildningen.59 Ser man på scenkonsten ur ett liknande demokratiperspektiv och i termer av aktivt medborgarskap, skulle man kunna säga att det handlar om hur kön präglar människors möjligheter till deltagande, inflytande och delaktighet i det som formar rådande föreställ- ningar, tankar och idéer om oss själva i scenkonst. Denna möjlighet till aktivt medborgarskap gäller dessutom i lika hög utsträckning scenkonstens olika typer av utövare som dess publik. Med blicken riktad på hur kön görs inom scenkonsten måste frågorna från inledningen ställas: Vad representeras, vem representerar vad, och för vem? Så blir också möjligheten att utöva och att ta del av konst frågor om rättvisa. Kvinnor måste i lika hög utsträckning som män kunna få sätta sitt liv i ett sammanhang av scenkonst. Organisation, repertoar och publik är tre områden som tycks vara nära sammanflätade inom scenkonsten.60 I fråga om kön och jäm- ställdhet är ekvationen mellan just dessa tre områden långt ifrån enkel. Som konstateras i direktiven till denna kommitté, så innehar män majoriteten av de ledande posterna i organisationerna, och mäns erfarenheter och historier är överrepresenterade på repertoa- rerna. Innebär jämställdhet att man ska eftersträva förändring så att fler kvinnor får tillträde till de ledande posterna och att kvinnors 58 En uthållig demokrati! : politik för folkstyrelse . betänkande, SOU 2000:1. 60Områdena organisation, repertoar och publik förklaras som centrala för förändringsarbete också i Agenda för mångkultur. Delbetänkande av kommittén för samordning av , SOU 2005:91. Hur dessa strukturer kan förändras erfarenheter och historier ges mer plats på repertoarerna? Hur ska detta i så fall ske? Kvinnor är i sin tur ofta överrepresenterade bland publiken. Innebär jämställdhet att man då ska eftersträva förändring så att fler män känner sig manade att gå på scenkonst- evenemang, och hur ska detta i så fall ske?61 Finns det någon kon- flikt mellan dessa olika förslag till jämställdhetslösningar? En rad olika paradoxer uppstår i fråga om organisation, repertoar och publik när man önskar åstadkomma en mer jämställd representa- tion inom scenkonsten. Ökade möjligheter till närvaro av olika typer av fysiska kroppar, med utgångspunkt i kön, sexualitet, klass, etnicitet, ålder etcetera, kan tyckas självklart för att rättvis representation ska kunna åstad- kommas på scenkonstens alla områden. Föreslagna lösningar i syfte att åstadkomma mer jämställd representation kan dock ofta få ett slags bieffekter. En mycket påtaglig och grundläggande sådan bief- fekt är att ju mer vi talar om scenkonst i termer av män och kvin- nor, maskulint och feminint och skillnader dessa emellan, desto längre färdas vi bort ifrån möjligheten att ens erkänna att det är möjligt att förstå och representera inom scenkonst på andra, exem- pelvis könsöverskridande, sätt. tycks det vara svårt att uppnå förändring utan att i någon mån ta avstamp i kvinnor och män som en slags generella kategorier och utifrån kategorierna sedan synliggöra rådande maktskillnader dessa emellan. Denna paradox är därför viktig att ha i åtanke i den konstnärliga process man vill göra mer jämställd. Faktum är att den på ett plan till och med kan ses som mycket tilltalande – att utforska gränser för våra samhällsnormer, att provocera samt ställa frågor på nydanande sätt och ur nya perspektiv brukar många konstnärer uppfatta som en av drivkrafterna i sitt skapande. Representation i politiska organ och organisationer är ett länge diskuterat ämne inom feministisk politisk teori. En grundläggande paradox är här att sökandet efter autenticitet gör det svårt för alla att representera en individ, en kropp eller en erfarenhet, som inte är identisk med den egna. I denna extrema form tycks representation i själva verket praktiskt taget omöjlig. De flesta feminister och andra rättvisekämpande har förmodligen avstått från denna utsiktslösa slutsats. Sökandet efter ren autenticitet anses numera varken eftersträvansvärt eller möjligt, eftersom varje kvinna, såväl som 61 Dessutom är det viktigt att inflika att förhållandena rörande kön i organisation, repertoar och publik skiljer sig åt, såväl emellan områdena teater, dans och musik som inom dessa områden. Hur dessa strukturer kan förändras man, kan göra anspråk på en mångfald av olika identiteter och erfa- renheter som gör frågor om representation än mer komplexa. Att jag själv exempelvis allt som oftast definierar mig som kvinna utgör ingen garanti för att jag delar politisk övertygelse eller estetisk smak med alla andra kvinnor. Kvinnor har, precis som män, olika kroppar, olika klassbakgrund, olika etnicitet, olika sexualitet, olika ålder etcetera – variabler som också påverkar erfarenheterna av kön. Trots detta är det möjligt att konstatera att kön fortfarande har betydelse för hur mycket makt du har att forma samhället och ditt eget liv, inom scenkonstområdet precis som på många andra områ- den. Den feministiska teoretikern, och tillika biologen frågar sig hur en mer inkluderande, hoppfull och effektiv politik ändå skulle kunna tänkas se ut.62 Och det är just i det fak- tum att våra erfarenheter, precis som våra representationer, alltid kommer att vara ofullständiga som hon tycker sig kunna hämta kraft. Varken feminister eller några andra behöver finna en slutgil- tig enighet kring definitioner av vad kön är. Hon menar att vi ändå kan fungera på ett tillfredsställande sätt. Att tala i termer av sökande, abstrakta och komplexa kan vara intressant i en konstnärlig process men det kan också leda till att inte minst organisationsbaserade förändringar rörande repre- sentation uteblir och att arbetet med att få in fler underrepresente- rade grupper till styrelser och ledande poster ses som mindre vik- tigt. Förhoppningarna om och strävandena efter könsöverskri- dande representationer riskerar nämligen att i vissa fall leda till en argumentation om att kön redan är fixat, att det egentligen inte har någon betydelse längre. I de fall som det gör det, riskerar vi att återigen osynliggöra hur kön och makt hänger samman. Därför är även denna paradox viktig att bära med sig i förändringsarbetet. Statsvetaren diskuterar den enligt henne strikta skillnad som inom politisk teori ofta gjorts mellan idébaserad representation och kravet på en närvarons politik.63 Idébaserad representation tycks sträva bort ifrån tanken om de fysiska krop- parnas representativa betydelse till förmån för representation i form av en samling idéer i form av partiprogram eller liknande (vil- ket skulle kunna jämföras med ett konstnärligt program som en scenkonstchef sätter samman utifrån en samling konstnärliga 62Haraway, (1991) Simians, Cyborgs and Women, : books. 63Phillips, (2000) Närvarons politik – den politiska representationen av kön, etnicitet och ras, : . Hur dessa strukturer kan förändras Fokus har med andra ord kommit att ligga på vilka idéer den politiker eller det parti man röstar på har. På så sätt har politikerns kön ansetts vara av mindre representativ betydelse, likaså exempel- vis vilket kön partiets politiska program gynnar. Översatt till scen- konstvärlden blir resonemanget att chefens kön inte ansetts påverka vare sig tillsättningarna av de olika konstnärliga utövarna eller valen av repertoar. En närvarons politik grundar sig i motsats till detta på att politi- kerns/beslutsfattarens kön, etnicitet, klass etcetera faktiskt har representativ betydelse. poäng är främst att försöka göra det möjligt för dem som är uteslutna från politik att engagera sig mer direkt i samhällsdebatter och beslutsfattande (på liknande sätt skulle man kunna säga att en närvarons politik ur ett scen- konstperspektiv syftar till att göra det möjligt för dem som inte får så mycket utrymme i scenkonsten att istället engagera sig mer direkt i den). Någon exakt lösning på hur detta ska bli möjligt ger inte , men påpekas kan att rörande kön föreslår hon kvote- ring som en lämplig metod för att komma till rätta med sned- rekryteringen. Lämpligheten i kvotering måste man inte nödvän- digtvis hålla med henne om, jag menar att det ändå är möjligt att diskutera vikten av närvaro som en viktig jämställdhetspolitisk fråga. Det finns andra metoder för att fler underrepresenterade identiteter, eller kroppar om man så vill, ska få utökad möjlighet till närvaro i beslutsfattande sammanhang – jämställdhetsintegrering är exempelvis det samlande namnet på en rad olika metoder som innefattar regeringens nuvarande jämställdhetspolitik.64 Trots att diskussion dessutom först och främst inlem- mas i en liberaldemokratisk diskurs om representation och parla- mentarism menar jag alltså att tanken om just fysisk närvaro av underrepresenterade identiteter och kroppar, i något omarbetad version, också är användbar i en diskussion om jämställdhet och representation inom scenkonstområdet. Jag menar att kritiken mot idébaserad representation har vissa beröringspunkter med kritiken mot den fria konsten. Det är nämligen på likartat sätt viktigt att 64 Statsvetaren konstaterar att gender mainstreaming (eller jämställdhetintegrering som det kommit att kallas i svensk översättning) onekligen är en radikal strategi med stor förändringspotential. Enligt henne måste dock kvinnor fortfarande få en ökad tillgång till de utrymmen där beslut om deras behov tas och vikten av kvinnors representation kan således fortfarande inte förbises. Se Mazey, (2000) Introduction: Integrating gender – intellectual and real world mainstreaming i nr 7:3, : Routledge. Hur dessa strukturer kan förändras ställa sig frågor om vilka kroppar som utgör i den fria konsten och vems idéer den dessutom oftast representerar. Utövare och forskare inom scenkonstområdet har påtalat hur den ojämställda representationen i organisationerna också har inverkan på repertoaren.65 Det faktum att scenkonsten i så hög utsträckning präglas av manliga ledare har ansetts ha direkt påverkan också på de erfarenheter, kunskaper och värderingar som framställs på sce- nerna. Är ekvationen då så enkel att om man förändrar den köns- mässiga representationen i organisationen, det vill säga får in fler kvinnor på ledande positioner, så kan också jämställdheten på repertoaren och i publiken väntas medfölja på köpet? Det förekommer argument om att män redan ofta särbehandlas positivt, inte minst till toppen av organisationerna, på informella grunder och genom osynliggjorda könsnormer. Detta synsätt inne- bär att opartisk representation aldrig kan ha existerat i praktiken. Den politiska teoretikern tillhör en av dem som ifrågasätter statusen och värdet i opartisk representation.66 Hon hävdar istället att så länge underordnade grupper inte själva får när- vara i beslutsprocesserna, kommer deras liv styras av dominerande grupper som definierar normalitet och därmed heller aldrig behöver ställas inför vidden av sitt normsättande. Kvinnorepresentationen i direktvalda politiska organ och indi- rekt valda organ som redovisas offentligt har faktiskt ökat, påpekas i den jämställdhetspolitiska utredningen.67 På indirekt valda positioner, framför allt de som inte redovisas offentligt, råder däremot fortsatt mansdominans. De kvinnor som kommer in motarbetas och marginaliseras också ofta. Därmed framhålls nöd- vändigheten av en fördjupad diskussion kring villkoren för kvinnor i ledande positioner. Jämställdhetspolitiska utredningen genom- förde intervjuer med kvinnor i svensk politik.68 Här framkommer hur tjatkärring blir en vanligt förekommande beskrivning av de kvinnor som påtalar brister i jämställdheten. 65Se exempelvis i Kalmteg, har inte sett några förändringar , och Bolemann, och Skawonius, är en manlig värld, . 66Young, (1990) and the Politics of Difference, : . 68Forskarrapporter till jämställdhetspolitiska utredningen, SOU 2005:66. Hur dessa strukturer kan förändras för stor de gånger någon annan också reagerar. Det påpekas även att kvinnor som blir valda måste bli gillade av de manliga nätverken i organisationen. Snällhet och att inte ställa så mycket krav värderas oftast högt av dessa nätverk. Att kvinnor utnyttjas till att stoppa andra kvinnor är dessutom ett förekommande fenomen, exempelvis när unga kvinnor ibland skickas upp i debatt mot äldre kvinnor.69 För att råda bot på de ojämställda strukturerna i organisationerna efterfrågas bland annat utbildning av de män som redan är etable- rade i politiken. Man konstaterar att det är viktigt att manliga ordförande inser att de har makt att till exempel fördela ordet och att risken är stor att de ger ordet oftare till män av gammal vana om han inte blir medveten om vad han gör.70 När det gäller scenkonst- området så saknas forskning om mäns och kvinnors villkor i orga- nisationerna.71 Kortfattat så gäller det att fråga sig vem som spelar huvudrollen och vem som ständigt tycks tilldelas biroller i organi- sationens beslutsprocesser som sker i såväl sammanträdesrum och repetitionslokaler som i mer inofficiella sammanhang. Besluts- processer behöver inte vara jämställda, för att jämn representation är uppnådd. Endast jämställd representation är med andra ord inte ett tillräckligt mål när informella regler och maktordningar styr kvinnors möjlighet att agera och påverka. Det är dock betydligt svårare att ta bort informella hinder och de politiska redskapen upplevs som trubbigare. I tanken om en närvarons politik grundad på strikt könsuppdel- ning tycks det också finnas problematiska inneboende förvänt- ningar på att kvinnor faktiskt måste göra skillnad om de får utökad möjlighet till närvaro, just i egenskap av kvinnor. Kvinnor framstår då som bärare av ett specifikt kön, medan män hamnar i skenet av att vara universella. Ett exempel är att det ofta heter den kvinnliga chefen medan en manlig chef ofta bara rätt och slätt är chef. Det kan också upplevas som begränsande, till och med icke efter- strävansvärt och omöjligt att försöka leva upp till förväntningar om kvinnlighet.72 Dessutom skulle förmodligen få hålla med om att när vilken kvinna som helst får tillgång till en maktposition så kommer hon genast att orsaka underverk för jämställdheten. 71Se dock , och , i detta betänkande. 72Se exempelvis Mouffe, (1992) Feminism, Citizenship, and Radical Democratic Politics i , och , . (red.) Feminist the Political, : Routledge och Benhabib, Sheyla. Fraser, (1995) A philosophical Exchange, : Routledge. Hur dessa strukturer kan förändras chefer kan inte förutsättas föra alla kvinnors talan. En kvinna som är vit, heterosexuell, icke-funktionshindrad, medelklass och medel- ålders och uppnår en position som teater-, dans- eller musikchef kan inte heller per automatik antas anställa kvinnor med vare sig liknande erfarenheter eller, i jämförelse med dem själva, annorlunda erfarenheter. Det senare måste inte nödvändigtvis bero på en med- veten vilja att diskriminera. Ofta saknas dock kunskapen om var andra typer av erfarenheter och kompetenser ska sökas.73 Tilläggas kan att det finns gott om sexistiska, rasistiska, homofoba och åldersfixerade kvinnor, precis som det finns sådana män. Det finns också gott om kvinnor, såväl som män, som är rädda att förlora sin trovärdighet och status och därför handlar i enlighet med traditio- nella normer inom kulturen. Därför väljer de att satsa på det som de själva upplever som säkra kort – vilket inte sällan leder till vad som skulle kunna betraktas som traditionella produktioner med traditionella ojämställda könsmönster. I viss mån handlar det där- med även om vilka kvinnor, eller män, som kommer in och var de kommer in. Frågan om ansvar, medvetenhet och ständigt aktiva handlingar i syfte att öka jämställdheten får inte glömmas bort. Betydelsen av idébaserad representation är med andra ord svår att bortse från helt. Detta om man vill öppna upp för ökad närvaro av kvinnor, inte minst på scenkonstens högre maktpositio- ner. Här har vi ytterligare en paradox att hålla levande i föränd- ringsarbetet. Kan alla representera allt? Med tanke på resonemangen ovan skulle man kunna anta att frågan redan besvarats med ett nej. Men faktum är att ett vanligt förekommande ideal inom teatern är att alla skåde- spelare ska kunna spela allt. Kan då en kvinna spela och kan en man spela utan att detta måste bli en bärande cross-dres- singpoäng i uppsättningen? Vem kan representera vad? Även om idealet är att alla ska kunna spela allt tycks normer om vilka krop- par och vilka identiteter som kan representera vad vara påtagligt närvarande på teaterscenerna precis som i samhället i stort. Kanske än mer närvarande: det finns få andra yrkeskategorier än skådespe- 73 Se Pripp et al. Hur dessa strukturer kan förändras , där en arbetsgivare utan att fällas för diskriminering kan ange krav på kön, ålder och hudfärg i en platsannons. Skådespelerskan förklarade under seminariet Vi älskar våra könsroller som inom scen- konstområdet arrangerade i samarbete med att hon under sin karriär bland mycket annat spelat vit höna förälskad i räv och instängd kvinna med puckel. Sin dröm- roll beskrev hon så här: Jag skulle väldigt gärna vilja spela . Och det handlar inte om att jag är queer eller vill hålla på med vad är mannen i mig – därför att det finns där. Det finns i oss alla – precis som du bär en kvinna inom dig. Det är inga konstigheter. Men jag skulle vilja utforska begreppet makt. Vad händer när man är en så maktfullkomlig person och vad gör det med en människa? Och de pjäserna är väldigt svåra att hitta med en kvinna i huvudrollen. Varför kan spela höna, men inte maktfullkomlig kung? Teatern arbetar, ofta mycket kreativt, med teckensystem som bärs upp inte minst av skådespelarnas kroppar.74 Trots detta tycks vissa saker mer möjliga att omkoda medan andra tycks i det närmaste omöjliga. En människa kan därför med hjälp av olika tecken antas representera exempelvis ett djur, abstrakta ting eller flera olika åldrar, så att publiken ändå förstår och accepterar disso- mellan skådespelarens egna identitet och den roll som spe- las. Det kan handla om så enkla knep som att förändra gångstilen från ett krypande litet barn till en darrig och stel åldring. Det kan handla om att sätta på sig en svans eller att skutta fram som en kanin. Däremot tycks skådespelarens kön liksom även hennes sexualitet och hudfärg ställa till mycket större problem för vad hon eller han förväntas kunna representera på scenen på ett trovärdigt sätt. Teaterns annars så påtagliga kreativitet och fantasifulla arbete med tecken tycks här ha gått i baklås. Kvinnor anses generellt sett inte lika trovärdiga som maktfullkomliga karaktärer på scenen så länge maktfullkomlighet förknippas främst med män, vilket för- modligen är en av orsakerna till att i skrivande stund ännu inte fått gestalta . På kommitténs seminarium på diskuterades dessutom huruvida icke-heterosexuella skådespelare måste agera heterosexuella offentligt för att få agera annat än queer75 på scenen. 74För en presentation av semiotik och teaterns förmedlande av tecken se exempelvis , (2002) Teaterns tecken, : . 75Se , i detta betänkande för en begreppsbeskrivning. Hur dessa strukturer kan förändras Teater- och genusvetaren gjorde publiken upp- märksam på vad hon kallade för : Som hetero kan man spela allt men har man kommit ut som , ja då kan man naturligtvis bara spela bög.76 På liknande sätt tycks det fungera med olika typer av funktions- hinder. Den till synes icke-funktionshindrade skådespelaren för- väntas obehindrat kunna spela en karaktär med exempelvis Downs syndrom,77 medan skådespelaren med Downs syndrom tycks svår att acceptera som icke-funktionshindrad karaktär på scenen. Med denna paradox som utgångspunkt utbrister poeten och tidigare chefen för under en föreställning: Jag är mongot! Jag är muppen! Jag är psykbruden!78 – som för att ta makten över definitionerna genom att själv skrika ut det som publiken ändå redan tänker. Verklighe- tens funktionshinder tycks störa fiktionen, till och med i teaterns annars så kreativa föreställningsvärld. Colorblind casting är ett begrepp som fått viss uppmärksam- het i den svenska teatervärlden . Tanken är att roller kan besättas utifrån andra kriterier än skådespelarens hudfärg.79 När man arbetar med colorblind casting som princip, tar man ingen hänsyn till att skådespelarens hudfärg kan framstå som ologisk ur publikperspektiv (en färgad man kan ha en vit dotter, kan vara asiatisk, utan att något av detta behöver förklaras) utan man litar på publikens förmåga att leva sig in i fiktionen. Det är en konstnärlig strategi för att undkomma problemet med att färgade skådespelare tenderar att endast få representera invandraren. Men colorblind casting är ännu inte en etablerad princip . , regissör, manusförfattare och en av initiativ- tagarna till Kompani Labil påpekar i en intervju: När det väl görs teater som handlar om andliga, existentiella frågor görs det av vita, medelålders män eftersom det är de enda som vi kommit överens om att alla kan identifiera oss med.80 Detta säger hon som en kommentar till Kompani Labils föreställ- ning saknar jag gud men jag släppte inte in henne när hon 76Se , i detta betänkande. 77Som exempelvis för i Unga föreställning Irinas nya liv på (premiär ). Föreställningen baserades på självbiografiska bok om livet med Downs syndrom. 78Se McRuer, (2005) Miffoteori, Arena nr 6, s. 29. 79Se exempelvis Aschenbrenner, ?, Nummer . 80Aschenbrenner, på tråkig teater, Nummer . Hur dessa strukturer kan förändras knackade på , som handlade om två människors sökande efter där Aghili lät fel sorts människor representera det allmän- mänskliga. Att vita, medelålders män tvärtom får representera ett specifikt perspektiv hör följaktligen också till ovanligheterna. Pusterviks- teatern i hade 2002 ett program med tio föreställningar på det temat: Teater av och med kvinnor är kvinnoteater. Teater av och med invand- rare är etnisk teater. har mansteater lyst med sin frånvaro. Men Man 2002 ska ge den vanliga teatern, där livet ses ur den vite, hete- rosexuelle medelklassmannens perspektiv, ett prefix81. Båda de här strategierna 1) att låta de som vanligtvis betraktas som avvikande representera det allmänmänskliga och 2) att låta de som betraktas som representera det specifika kan ses som möjligheter att använda den paradox jag talade om tidigare, som konstnärligt (och eventuellt politiskt) bränsle i skapandet. Att som chefen för i stället själv peka på att man av samhället uppfattas representera det avvikande kan ses som en tredje möjlig sådan strategi. Alla dessa strategier menar jag att man kan betrakta som inspire- rade av senare decenniers postkoloniala och queerteoretiska teorier. Sådan forskning har starkt bidragit till att lyfta fram hur represen- tationer av inte bara den generella, normala och icke-specifika mannen utan också den generella, normala och icke-specifika kvin- nan vilar på hierarkiska västerländska och heterosexuella normer kring kropp och kön.82 Det senaste tillskottet är Crip Theory som söker kritisera dem som ständigt tycks så beroende av att peka ut de funktionshindrade kropparna, krymplingarna, för att i motsats till dessa befästa sin funktionsduglighet och friskhet. Crip Theory söker också vägar att återerövra skällsord, just som krympling och istället göra dem till en plattform för kamp såväl som orsak till fest.83 Men någon blind casting där kön, sexualitet 81Lindholm, eller mes? Pusterteatern satsar på männen som drabbar oss, GT . 82För queerteori se exempelvis , (2000) Byxbegär, : Anamma och (2002) Queerfeministisk agenda, : , samt , (2005) Könet brinner! : texter, : Natur och kultur.