sou · GUB322 · 2007-01-01 00:00:00 — En sådan situation kan uppkomma när förekomsten av en sjukdom eller skada hos patienten anses begränsa nyttan av en viss medicinsk åtgärd eller medföra högre risk för patienten vid ett ki- rurgiskt ingrepp. På grundval av en medicinsk bedömning kan av sådana skäl en behandling inte komma till stånd eller ske först . Den som hävdar att han eller hon missgynnats i en sådan situation av skäl som har samband med funktionshinder kan med här angivet synsätt inte jämföras på ett rättvisande sätt med en person som inte har sjukdomen eller skadan och därmed på sakliga grunder erhåller den aktuella vården på andra villkor. Utgångspunkten i andra fall kan vara att i princip alla befinner sig i en jämförbar situation i mening av att alla har rätt att inte bli bemötta på ett diskriminerande sätt, t.ex. den som söker olika ty- per av samhällelig service (jfr prop. 2002/03:65). Kriteriet jämför- bar situation kan enligt vår mening ges denna innebörd exempelvis i den tidigare berörda situationen där en person med psykiskt funk- tionshinder som söker somatisk vård inte anser sig erhålla adekvat vård eller får vänta obefogat länge på vård. Det bör i likhet med vad som anförts i avsnitt 6.10 och 6.11 på- pekas att det faktum att det på motsvarande sätt erbjuds vård, hjälpmedel m.m. endast till funktionshindrade inte innebär att en person utan funktionshinder eller anknytning till en funktions- hindrad som inte erbjuds sådan vård etc. kan anses diskriminerad. Det nödvändiga orsakssambandet föreligger inte mellan missgyn- nande och diskrimineringsgrunden funktionshinder i förhållande till en sådan person. Vi vill även peka på att det förekommer situationer inom hälso- och sjukvården där personer med funktionshinder eller anhöriga till funktionshindrade visserligen kan sägas ha missgynnats men då det kan ifrågasättas om tillräckligt samband med funktionshinder före- ligger i det enskilda fallet. Det kan i sådana fall vara fråga om be- handling som av detta skäl inte omfattas av skyddet mot diskrimi- nering. Ett beslut att erbjuda en person t.ex. viss vård eller neka en per- son sådan vård kan ha grund i formella eller medicinska skäl som inte till någon del kan anses ha anknytning till patientens eller nå- gon annans funktionshinder. Detsamma kan gälla när olika avgifter för likvärdig rehabilitering tillämpas av olika huvudmän eller när en funktionshindrad upplever att sådan behandling är av sämre kvalitet än behandling som erbjuds andra. I anslutning till det senare bör erinras om vår tidigare framförda ståndpunkt om betydelsen av bo- sättning för att få ta del av sociala förmåner (avsnitt 6.10). Före- komsten av olika avgifter för likvärdig vård eller olika utbud av vård inom olika kommuner eller landsting kan alltså inte i sig anses stri- da mot diskrimineringsförbuden. I sådana och liknande fall är sär- behandlingen en följd av bosättningen varför det nödvändiga or- sakssambandet till funktionshinder saknas. Som framgår av det anförda kan sakliga förutsättningar få bety- delse såväl i senast angiven mening som vid bedömningen av krite- riet jämförbar situation. Oavsett hur man väljer att se på den saken saknas en avgörande förutsättning för diskriminering i dessa fall. I hälso- och sjukvårdslagen finns inga bestämmelser som innehåller uttryckliga åldersgränser. Riktlinjerna för prioriteringar inom häl- so- och sjukvården (jfr prop. 1996/97:60 och SOU 1995:5) baseras på tre grundläggande etiska principer: människovärdesprincipen, behovs- och solidaritetsprincipen och kostnadseffektivitetsprinci- pen. Av dessa principer framgår att ålder inte får vara avgörande vid prioriteringar inom sjukvården. I människovärdesprincipen ligger att alla människor har lika vär- de och att sådant som personers sociala ställning, inkomst, ålder eller begåvning inte får vara avgörande vid prioritering. Att alla har lika värde räcker dock inte som prioriteringsgrund. Det är också viktigt att resurserna används där det finns störst behov. Behovs- och solidaritetsprincipen innebär att samhällets resurser skall fördelas efter behov. I detta ligger en strävan att utfallet skall bli så lika som möjligt, dvs. att alla skall nå bästa möjliga hälsa- och Innebörden av behovs- och solidaritetsprincipen är att om prioriteringar måste ske bland effektiva åtgärder skall mer av vårdens resurser ges till de mest behövande, de med de svåraste sjukdomarna och den sämsta livskvaliteten. Solidaritet innebär ock- så att särskilt beakta behoven hos de svagaste. Hit hör exempelvis barn, åldersdementa, medvetslösa och andra som har svårt att kommunicera med sin omgivning. Detta gäller även om konse- kvenserna blir att alla inte får sina behov tillgodosedda. Kostnadseffektivitetsprincipen innebär att man vid valet mellan olika verksamhetsområden eller åtgärder eftersträvar en rimlig rela- tion mellan kostnader i form av insatta resurser av olika slag och effekt mätt i hälsa och livskvalitet. Det är oförenligt med de etiska principerna att generellt låta be- hoven stå tillbaka på grund av patientens ålder, födelsevikt, livsstil eller ekonomiska förhållanden. Det är däremot förenligt med de etiska principerna att i det enskilda fallet ta hänsyn till omständig- heter som begränsar patientnyttan av de medicinska åtgärderna. De två första principerna i den etiska plattformen återspeglas i 2 § HSL. Enligt denna bestämmelse är målet för hälso- och sjuk- vården en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkning- en. Vården skall vidare ges med respekt för alla människors lika värde och den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård skall ges företräde till vår- den. Kostnadseffektivitetsprincipen har lagts fast i 28 § HSL som an- ger att all hälso- och sjukvård skall vara organiserad så att den främ- jar kostnadseffektivitet. Det finns dock uppgifter som pekar på att det förekommer skill- nader i vård och behandling som beror på vilken ålder en person har. Detta gäller bl.a. s.k. mammografiundersökningar som erbjuds vissa åldersgrupper av kvinnor som bedöms befinna sig i en viss riskålder. Vilken denna ålder är varierar mellan olika sjukvårdsdi- strikt. Det är dock osäkert i vilken utsträckning åldersskillnader förekommer och vilka skäl som kan ligga bakom dessa. Vi anser att det krävs ytterligare utredning av behovet av förbud mot åldersdiskriminering för att kunna ta ställning till om ett så- dant förbud bör införas. Vårt förslag: I den nya lagen om förbud och andra åtgärder mot diskriminering skall följande gälla. Diskriminering som har samband med kön, könsidentitet, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder eller sexuell läggning är förbjuden i fråga om statligt studiestöd. Vår bedömning: Det krävs ytterligare utredning av behovet av förbud mot åldersdiskriminering. Enligt direktivet mot etnisk diskriminering är diskriminering för- bjuden i fråga om sociala förmåner. Enligt kommissionens förslag till direktivet skall sociala förmåner definieras på samma sätt som domstolen tolkat begreppet sociala förmåner i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen. Genom förordningen tillförsäkras personer som är medborgare i en medlemsstat rätt att ta anställning och arbeta i andra medlemsstater. Arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat och som arbetar i en annan medlemsstat har rätt till samma skattemässiga och sociala förmåner som den statens medborgare. har i ett antal mål uttalat sig om vad som avses med sociala förmåner i den förordningen. Enligt fast rättspraxis (se t.ex. mål 261/83 , 1984, s. 671 i svensk specialutgåva) skall med sociala förmåner avses: alla förmåner som, med eller utan anknytning till ett anställningsav- tal, i allmänhet tillerkänns inhemska arbetstagare, huvudsakligen på grund av deras objektiva status som arbetstagare eller enbart därför att de är bosatta inom det nationella territoriet, och vars utsträckning till att även gälla arbetstagare som är medborgare i andra medlemsstater således kan antas underlätta deras rörlighet inom gemenskapen. I vissa rättsfall har frågan gällt ekonomiskt stöd vid studier. I målet 39/86 Lair, 1988, s. 475 i svensk specialutgåva, slog EG- domstolen fast att ett bidrag till uppehälle och utbildning som be- viljas för genomförande av universitetsstudier som leder till yrkes- behörighet är en social förmån enligt artikel 7.2 i förordningen 1612/68. Som grund för ställningstagandet anfördes att till de soci- ala förmånerna hör alla förmåner som garanterar den migrerande arbetstagaren möjlighet att förbättra sina levnads- och arbetsvillkor och sin sociala ställning och att ett sådant bidrag som beviljas för den studerandes uppehälle och utbildning ur arbetstagarens syn- vinkel är särskilt lämpat att bidra till att förbättra hans eller hennes yrkeskvalifikationer och sociala ställning Lagen om förbud mot diskriminering Enligt 12 a § lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever är diskriminering som har samband med kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning eller funktionshinder förbjuden i fråga om statligt studiestöd. Genom bestämmelsen genomförs di- rektivet mot etnisk diskriminering på det statliga studiestödsområ- det. I förarbetena anges at det genom tolkning av begreppet sociala förmåner måste införas ett diskrimineringsförbud på studiefinansieringsområdet för att direktivet mot etnisk diskri- minering skall vara genomfört i fråga om sociala förmåner. Förbu- det bör dock enligt förarbetena inte gälla enbart vid etnisk tillhö- righet utan vid samtliga diskrimineringsgrunder som omfattas av lagen om förbud mot diskriminering. I fråga om vilken svensk studiefinansiering som bör omfattas av diskrimineringsskyddet anfördes bl.a. följande. Att göra någon klar avgränsning av det svenska studiestödsom- rådet är i detta sammanhang inte helt enkelt. De stödformer som redovisas under utgiftsområde 15 Studiestöd i budgetpropositionen är följande. Studiehjälp och studiemedel enligt studiestödslagen (1999:1395), Rekryteringsbidrag enligt lagen (2002:624) om rekryteringsbi- drag till vuxenstuderande, Korttidsstöd enligt förordningen (2001:362) om bidrag vid korttidsstudier, Bidrag till elever med hörselskador och svårt rörelsehinder en- ligt förordningen (1995:667) om bidrag till vissa funktions- hindrade elever i gymnasieskolan, Ersättning till deltagare i teckenspråksutbildning för vissa för- äldrar enligt förordningen (1997:1158) om statsbidrag för teck- enspråksutbildning för vissa föräldrar. En stödform som visserligen inte redovisas under utgiftsområde 15 i budgetpropositionen men som ändå måste sägas höra till studie- stödsområdet är utbildningsbidrag enligt förordningen (1995:938) om utbild- ningsbidrag för doktorander. Huruvida samtliga dessa stöd faller inom begreppet social förmån enligt EG-rätten är oklart. Det är emellertid önskvärt att få ett hel- täckande diskrimineringsskydd när det gäller statligt ekonomiskt stöd för studier, varför det inte är helt nödvändigt att klassificera ett ekonomiskt stöd såsom studiestöd alternativt någon annan sorts stöd. Enligt förarbetena bör diskrimineringsförbudet avseende etnisk tillhörighet inte utgöra hinder mot att beakta nuvarande föreskrif- ter om medborgarskap enligt gällande författningar om studiestöd. Där anges vidare att de rättstillämpande myndigheterna får ge när- mare besked om tolkningen av begreppet sociala förmåner i detta avseende. Skälen för vårt förslag Det befintliga diskrimineringsförbudet lag bör flyttas över till den nya lagen. Detta kan göras utan ändringar i sak. Något skydd för könsidentitet finns inte i diskrimineringsförbudet som gäller i fråga om statligt studiestöd. Det krävs inte heller EG- rättsligt. För att göra skyddet så lika som möjligt oavsett diskrimi- neringsgrund bör emellertid diskrimineringsförbudet i den nya la- gen omfatta även könsidentitet. Att tillämpningsområdet utökas på detta sätt kan inte antas med- föra några särskilda svårigheter, vare sig för berörda myndigheter eller i rättstillämpningen. Det erfordras enligt vår bedömning inte heller några särskilda anvisningar eller uttalanden om hur diskrimi- neringsförbudet skall tillämpas just i fråga om könsidentitet. På studiestödsområdet finns föreskrivet ett flertal åldersgränser framför allt gällande rätten till stöden i fråga. Det finns också vissa bestämmelser rörande återbetalning som har koppling till ålder men dessa tas inte upp här. Enligt studiestödslagen (1999:1395) lämnar staten studiestöd i form av studiehjälp och studiemedel. Studiehjälp lämnas för studier på gymnasial nivå. Den består av studiebidrag, inackorderingstillägg och extra tillägg. Enligt 2 kap. 3 § kan studiebidrag lämnas från och med det kvartal närmast efter det kvartal då den studerande fyller . Studiehjälp får enligt samma paragraf lämnas längst till och med det första kalenderhalvåret det år den studerande fyller . För studiehjälp i form av extra tillägg och inackorderingstillägg finns inte någon nedre åldersgräns. En förutsättning är dock att man går i en utbildning som ger rätt till dessa bidrag. Studiemedel kan utgå till studerande på högskole- och annan ef- tergymnasial nivå samt till vuxna studerande på grundskole- och gymnasienivå. Studiemedel består enligt 3 kap. 1 § av studiebidrag och studielån. Studerande som läser på grundskole- eller gymnasie- nivå kan få studiemedel från och med höstterminen det år de fyller (3 kap. 2 § andra stycket och 3 kap. 1 § studiestödsförord- ningen). För studerande i högskola finns inte någon nedre ålders- gräns. Detsamma gäller för vissa andra eftergymnasiala utbildningar och för basårsutbildning vid högskolan. Studiemedel får enligt 3 kap. 3 § lämnas längst t.o.m. det kalenderår den studerande fyller . (Fr.o.m. gäller i stället att bidraget får lämnas t.o.m. det kalenderår den studerande fyller ; se prop. 2004/05:111, bet. 2004/05:UbU14, rskr. 2004/05:309.) Enligt sam- ma paragraf får regeringen föreskriva att studiemedel i form av stu- diebidrag får lämnas även för tid därefter. Rätten till studielån be- gränsas successivt från och med det år den studerande fyller (3 kap. 9 §). (Fr.o.m. gäller i stället nämnda be- gränsning från och med det år den studerande fyller .) kompletteras studiestödssystemet med ett rekryteringsbidrag till vuxenstuderande. Bidraget är avsett att användas inom ramen för kommunens uppsökande verksamhet för att stimulera vuxna som är eller riskerar att bli arbetslösa eller som har något funktionshinder till studier på grundskole- och gymna- sienivå. Rekryteringsbidrag kan utgå . Enligt lagen (2002:624) om rekryteringsbidrag för vuxenstuderande får rekryteringsbidrag lämnas från och med det kalenderår den stude- rande fyller till och med det kalenderår den studerande fyller . (Den övre gränsen för rätt till rekryteringsbidrag höjs till fr.o.m. .) Bidrag enligt förordningen (2001:362) om bidrag vid korttids- studier kan utgå för studier i mindre omfattning dels på grundsko- le- och gymnasienivå, dels om funktionshinder. Det kan också utgå för studier i vuxenutbildning för utvecklingsstörda (särvux). Bidra- get kan enligt 9 § nämnda förordning utgå längst till och med det kalenderår den studerande fyller . Skälen för vår bedömning Som framgått av genomgången ovan förekommer det ett flertal i författningar fastslagna åldersgränser som är av betydelse framför allt för rätten till studiestöd. EG-rätten kräver inte att det införs ett förbud mot diskrimine- ring på grund av ålder i fråga om statligt studiestöd. Vad gäller motiven till åldersgränserna kan kort noteras att stu- diestöden ingår som ett led i utbildningspolitiken och vissa ålders- gränser för de olika stöden utgår från när elever i allmänhet full- gjort respektive gymnasieskolan. Några av stöden har även annat syfte. T.ex. utgör studiehjälpen en del av samhällets stöd till barnfamiljer. Studiehjälpen tar vid när rätten till barnbidrag upphör. De övre åldersgränserna för t.ex. studiemedel är satta bland annat av samhällsekonomiska skäl. En av grundprinciperna i studiemedelssystemet är också att studielånen inte skall vara större än att lånet kan betalas tillbaka. Motivet till den successiva be- gränsningen av rätten till studiemedel från en viss ålder är just att skuldsättningen för personer med kort återbetalningstid inte skall bli för hög. På grundval av den översiktliga kartläggning vi gjort kan vi inte uttala oss om behovet av ett skydd mot åldersdiskriminering på studiestödsområdet. För att skapa ett enhetligt skydd mot diskri- minering kan det finnas skäl att genomföra en mer utförlig översyn av studiestöden i nu aktuellt hänseende. Vi föreslår således inte att diskrimineringsgrunden ålder skall er- hålla skydd på det statliga studiestödsområdet. Vi nöjer oss med att konstatera att det bör genomföras en fördjupad undersökning för att kunna bedöma i vilken utsträckning behov av sådant skydd finns. Vårt förslag: I den nya lagen om förbud och andra åtgärder mot diskriminering skall följande gälla. Diskriminering som har samband med kön, könsidentitet, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, funktionshinder eller sexuell läggning är förbjuden i fråga om värn- och civilplikt. Förbudet mot könsdiskriminering innebär dock inte hinder mot tillämpning av bestämmelser om mönstrings- och tjänstgörings- skyldighet endast för män i lagen (1994:1809) om totalförsvars- plikt. Bestämmelsen i 10 kap. 8 § 2 lagen (1994:1809) om totalförsvars- plikt upphävs. I bestämmelsen stadgas att i särskilda fall får besluta att en totalförsvarspliktig tills vidare inte skall kallas till mönstring eller inkallas till värnplikt eller civilplikt, om han eller hon med hänvisning till sin anslutning till visst reli- giöst samfund förklarar att han eller hon inte kommer att fullgöra vare sig värnplikt eller civilplikt. Vår bedömning: Det krävs ytterligare utredning av behovet av förbud mot åldersdiskriminering. Enligt kommittédirektiven (dir. 2002:11) skall kommittén överväga om ett liknande skydd mot diskriminering som föreslås för andra samhällsområden bör införas för dem som fullgör värn- eller civil- plikt. Totalförsvarsplikten innebär en skyldighet för varje svensk med- borgare och för varje utländsk medborgare som är bosatt i att tjänstgöra i totalförsvaret i den omfattning som hans eller hen- nes kroppskrafter och hälsotillstånd tillåter. Skyldigheten gäller från början av det kalenderår personen fyller till slutet av det kalenderår när personen fyller . Totalförsvarsplikten fullgörs som värnplikt, civilplikt eller all- män tjänsteplikt. Värnplikten och civilplikten omfattar grundut- bildning, repetitionsutbildning, beredskapstjänstgöring och krigs- tjänstgöring. Den allmänna tjänsteplikten fullgörs endast under höjd beredskap. Totalförsvaret befinner sig i ett skede av betydande förändringar. Mot bakgrund av det säkerhetspolitiska läget har utvecklingen gått från ett försvar inriktat på invasionshot till ett modernt och vo- lymmässigt mindre militärt s.k. insatsförsvar som kännetecknas av högteknologi, anpassning och flexibilitet. Det civila försvaret an- passas också genom en ökad integrering av planering och verksam- het med samhällets övriga krishantering. Förändringarna i totalförsvarets organisation och struktur med- för en förändrad syn på personalförsörjningen, bl.a. beträffande behovet av totalförsvarspliktiga. När det gäller den grundläggande frågan om plikttjänstgöring har statsmakterna uttalat att totalför- svaret skall vara uppbyggt och organiserat så att det är en angelä- genhet för hela befolkningen. Det har fastslagits att personalförsörjningen även i det reformerade totalförsvaret hu- vudsakligen skall tryggas genom ett pliktsystem.25 I lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt och förordningen (1995:238) om totalförsvarsplikt finns de grundläggande bestäm- melserna om värn- och civilplikten. I lagen (1994:1810) om möjlig- het för kvinnor att fullgöra värnplikt eller civilplikt med längre grundutbildning finns särskilda bestämmelser för kvinnor som på frivillig väg kan fullgöra sådan totalförsvarsplikt.26 2004/05:05. 26Förarbeten till pliktlagstiftningen: SOU 1992:139, SOU 1993:36, SOU 1993:101, prop. 1994/95:6, prop. 1994/95:87, bet. 1994/95: FöU1. Skyldigheten att fullgöra värnplikt omfattar endast män som är svenska medborgare och gäller från början av det kalenderår perso- nen fyller eller – för den som förvärvar svenskt medbor- garskap senare – från och med den dag som han blir svensk med- borgare, till slutet av det kalenderår när han fyller . Värnplikten fullgörs i en särskild befattning i det militära försvaret hos Försvarsmakten och inleds med grundutbildning (1 kap. 5 § lagen om totalförsvarsplikt). Grundutbildningen inleds med grundläggande soldat- eller sjö- mansutbildning, innefattande bl.a. vapentjänst, enskild soldatstrid, fältövningar, sjukvård och – för befälsuttagna – ledarskapsutbild- ning. Därefter inriktas utbildningen genom teoretiska och praktis- ka moment på den befattning som den värnpliktige inskrivits för. Grundutbildningen kan avslutas med större övningar där ett flertal enskilda enheter övar tillsammans. Värnplikten kan fullgöras vid ett flertal förband, skolor och cent- ra inom Försvarsmakten och i övrigt hos de totalförsvarsgemen- samma myndigheterna (t.ex. ). Det finns omkring 330 olika befattningar för värnpliktiga inom nio utbildningsområden (fältarbete och skydd, jägare och spanare, ledning och samband, mekaniker, sjöutbildning, stab och expedition, strid och bevakning, tekniker samt underhåll och fordon). Det finns fyra befattningsnivåer (plutonchef, tropp- chef, gruppchef och meniga). Tiderna för grundutbildning varierar mellan . Längsta möjliga tid för grundutbildning är 615 da- gar. De längsta utbildningarna är avsedda för befälsuttagna värn- pliktiga. Den genomsnittliga utbildningstiden är , dvs. omkring 10 månader. Civilplikten kan fullgöras i såväl civilt som militärt försvar. En- dast män som är svenska medborgare kan med totalförsvarsplikt tas i anspråk att fullgöra civilplikt med grundutbildning som är längre än (lång grundutbildning). Alla totalförsvarspliktiga kvinnor och män kan tas ut att fullgöra grundutbildning om . Under vissa förutsättningar kan totalförsvarspliktiga skri- vas in för civilplikt utan att fullgöra grundutbildning. Civilplikt får inte omfatta annan verksamhet som är förenad med stridsuppgifter om kvinnlig antagningsprövning; förordningen (1995:240) om möjlighet för kvinnor att fullgöra värnplikt eller civilplikt med längre utbildning. än ordnings- eller bevakningsuppgifter (1 kap. 6 § lagen om total- försvarsplikt). Civilplikten kan fullgöras inom en rad skilda verksamheter vid olika myndigheter. Grundutbildning överstigande innefat- tar teoretiska och praktiska moment med inriktning på underhåll och drift av kraftnätet. utbildas civilpliktiga med lång grundutbildning hos . Civilpliktiga tjänstgör där i be- fattning som kraftledningsreparatör, kraftverksreparatör och ställ- verksreparatör. Utbildningstiderna för civilpliktiga kan variera mel- lan . Längsta möjliga tid för grundutbildning är . Civilplikt med grundutbildning understigande kan fullgöras hos en av landets länspolismyndigheter i be- fattning som beredskapspolis. Dessa utbildningar administreras av . Utredning om personliga förhållanden och inskrivning Den som är totalförsvarspliktig är skyldig att lämna nödvändiga uppgifter om hälsotillstånd, utbildning, arbete och personliga för- hållanden i övrigt för att hans eller hennes förutsättningar att full- göra värn- eller civilplikt skall kunna utredas och bedömas. Syftet med undersökningen är att bedöma dels den totalförsvarspliktiges fysiska och psykiska prestationsförmåga, dels om det finns särskild risk att denna prestationsförmåga nedsätts genom tjänstgöring.