sou · GUB361 · 2007-01-01 00:00:00 — Avsikten är inte att införa en inskränkning av den nuvarande rätten för en utlänning att stanna kvar i under prövningen av hans eller hennes ansökan. Som huvudregel gäller alltjämt att ett beslut om avvisning eller utvisning inte får verkställas förrän beslutet vunnit laga kraft eller nöjdförklaring har avgetts. Bestämmelsen skall istället ses som en regel som uttryckligen anger det minimiskydd som följer av asylprocedurdirektivet mot att tvingas lämna landet under ett pågående asylärende. Med beslut att inte pröva ansökan avses beslut att avvisa en asylansökan och med tillämpning av Dublinförordningen överföra en asylsökande till en annan medlemsstat. Det följer av 1 kap. 9 § UtlL att sådana överförandebeslut i tillämpliga delar skall jämställas med beslut om avvisning och utvisning. Av bestämmelsen följer en rätt för en asylsökande att stanna i landet endast till dess att en instans beslutat att avvisa asylansökan och med tillämpning av Dublinförordningen överföra sökanden till en annan medlemsstat. Med beslut att inte bevilja ny prövning avses beslut enligt 12 kap. 19 § andra stycket UtlL. Det följer av artikel 7.2 att en asylsökande har rätt att stanna i landet till dess att sådant beslut fattats. 4 § första stycket Ändringen innebär att regeringen, som en följd av den ändrade instansordningen i säkerhetsärenden, inte skall ingå i den krets av beslutande myndigheter som anges i stycket. 11 § första stycket Stycket har kompletterats med den inhibitionsbehörighet som migrationsdomstolarna och Migrationsöverdomstolen bör ha eftersom domstolarna i vissa fall kan pröva återbrytning av allmän domstols utvisningsförordnande. Den återbrytningsbehörigheten anges i 8 kap. 14 § tredje stycket. 14 § andra stycket Ändringen innebär att Migrationsöverdomstolen övertar regeringens behörighet i den aktuella frågan. 20 § andra stycket Den nya lydelsen av andra stycket saknar helt funktionellt samband med den gamla lydelsen och har i stället närmare samband med vad som föreskrivs i första stycket, för de fall det föreligger ett lagakraftvunnet utvisningsförordnande p.g.a. brott. Andra stycket föreskriver ett särskilt tillvägagångssätt när en utlänning, som har utvisats p.g.a. brott, söker uppehållstillstånd som flykting eller skyddsbehövande i övrigt. Syftet med de nya bestämmelserna är att tillförsäkra en sådan utlänning en domstolsprövning av ansökan. Den utlänning som har utvisats p.g.a. brott kan enligt 12 kap. 16 § inte beviljas uppehållstillstånd av 12 kap. 20 § andra stycket skall ändå utlänningens ansökan om uppehållstillstånd, om han eller hon sökt sådant tillstånd som flykting eller skyddsbehövande i övrigt. Denna prövning skall göras med beaktande av de handläggningsregler som gäller för asylärenden i allmänhet. Anser att sökanden inte skall beviljas uppehållstillstånd, varken som flykting eller skyddsbehövande i övrigt eller på någon annan grund, skall verket på vanligt sätt avslå ansökan. Ett sådant beslut kan överklagas, varför utlänningen därigenom kan få saken prövad i domstol. Om resultatet av verkets prövning i stället är att utlänningen av något skäl bör beviljas uppehållstillstånd skall verket inte fatta beslut i sak utan, med verkets yttrande, överlämna ärendet till domstol för prövning. Domstolen är inte bunden av verkets yttrande. Som framgår av 8 kap. 14 § tredje stycket har domstolarna, i både överlämnade och överklagade ärenden, behörighet att bl.a. återbryta utvisningsförordnandet. Det skall poängteras att, för att överlämnande skall kunna ske, verket inte måste anse att utlänningen skall beviljas uppehålls- tillstånd som flykting eller skyddsbehövande i övrigt; det räcker att verket anser att utlänningen av något skäl skall beviljas uppehålls- tillstånd. Denna lösning utgår från att behovet av att tillförsäkra utlänningen en domstolsprövning beror på att han eller hon ansökt om uppehållstillstånd som flykting eller skyddsbehövande i övrigt, inte på att anser att ansökan skall beviljas på just den grunden. Skulle anse att utlänningen inte skall beviljas uppehållstillstånd som flykting eller skyddsbehövande i övrigt, men i stället på grund av t.ex. synnerligen ömmande omständigheter enligt 5 kap. 6 § UtlL, måste ärendet ändå kunna prövas av en domstol som har behörighet att återbryta utvisnings- förordnandet och att bevilja uppehållstillstånd. Detta är en konsekvens av kravet att sökanden i dessa fall skall kunna få sin ansökan prövad i domstol. Bestämmelsen i 12 kap. 20 § andra stycket kan bli tillämplig även för det fall en utlänning, som har utvisats p.g.a. brott, har gjort en ansökan om uppehållstillstånd som flykting eller skydds- behövande i övrigt och därvid meddelats ett beslut om avlägsnande som fortfarande gäller enligt 12 kap. 22 §. I en sådan situation är en förutsättning för prövning och eventuellt överlämnande enligt förevarande bestämmelse att med tillämpning av 12 kap. 19 § tar upp frågan om uppehållstillstånd till ny prövning. Detta anges uttryckligen i den nya lydelsen av 20 § andra stycket. När verket i de nu aktuella situationerna med stöd av 12 kap. 19 § tar upp frågan om uppehållstillstånd till ny prövning, kan prövningen inte leda till att verket beviljar tillstånd utan endast att verket överlämnar ärendet till domstol enligt 20 § andra stycket. Det kan också tänkas att utlänningen inte har rätt till ny prövning enligt 19 §, t.ex. om han eller hon inte har giltig ursäkt att åberopa de nya omständigheterna i ett sent skede, men att det ändå framkommer sådana omständigheter som enligt 18 § skulle leda till en ny prövning och att uppehållstillstånd beviljas. Även för sådana fall är en prövning enligt 20 § andra stycket möjlig. Om Säkerhetspolisen vid prövning gör sådana invändningar mot utlänningens ansökan att ett säkerhetsärende föreligger, skall ett eventuellt överlämnande inte ske till en migrationsdomstol utan till Migrationsöverdomstolen. Invänd- ningar från Säkerhetspolisen kan, såsom i andra ärenden, naturligtvis leda till att anser att utlänningen inte skall beviljas uppehållstillstånd och i det fallet blir inte ett överlämnande utan ett avslagsbeslut aktuellt. Utlänningen kan dock överklaga avslagsbeslutet till Migrationsöverdomstolen. Bestämmelsen i 12 kap. 20 § andra stycket är tillämplig även i de fall utlänningen först ansöker om uppehållstillstånd som flykting eller skyddsbehövande i övrigt och därefter, men innan frågan om uppehållstillstånd avgjorts av , blir utvisad av allmän domstol. Handläggningen av ärenden hos förvaltningsmyndig- heterna m.m. Bestämmelsen införs för att uppfylla artikel 38.1 i asylprocedur- direktivet, se avsnitt 6.2. Den rätt som följer av artikel 38.1 a uppfylls genom att utlänningen bereds tillfälle att yttra sig i enlighet med artikel 38.1 b. Bestämmelsen införs för att uppfylla artikel 10, se avsnitt 4.5. Bestämmelsen i 8 § FL är inte tillräcklig för att uppfylla direktivets krav eftersom den bestämmelsen anger att tolk bör anlitas vid behov. Enligt artikel 10 skall tolk anlitas om det är nödvändigt och för att rätten enligt artikeln skall komma till tydligt uttryck införs en ny bestämmelse i UtlL. Överklagande av förvaltningsmyndighets beslut Eftersom skall ha behörighet att besluta om ny prövning vid verkställighetshinder även i säkerhetsärenden, har bestämmelsen kompletterats med en regel för överklagande i sådana fall. beslut att inte bevilja ny prövning i ett sådant ärende kan inte överklagas till en migrationsdomstol utan till Migrationsöverdomstolen. 11 § första stycket Den centrala ändringen i fråga om instansordningen i säkerhets- ärenden är den som föreskriver att Migrationsöverdomstolen (och inte regeringen) skall överpröva beslut om avvisning, utvisning, uppehållstillstånd eller arbetstillstånd. Denna domstol har redan enligt nu gällande rätt en betydelsefull funktion i säkerhetsärendena, men i fortsättningen skall handläggningen i domstolen resultera i ett avgörande i målets alla delar, inte endast i fråga om eventuella verkställighetshinder. För prövning i Migra- tionsöverdomstolen gäller inte något krav på prövningstillstånd. Någon särskild bestämmelse därom är inte nödvändig, eftersom det följer motsatsvis av 16 kap. 11 § att sådant tillstånd inte erfordras i de fall som det nu är fråga om. Bestämmelserna i 14 kap. 12 § om muntlighet i domstolen vid handläggning av säkerhetsärenden har förts över till 16 kap. 5 §. 16 kap. Migrationsdomstolar och Migrationsöverdomstolen 5 § femte stycket I säkerhetsärenden, till skillnad från övriga utlänningsärenden, kommer ett överklagande av beslut att göras direkt till Migrationsöverdomstolen. 5 § andra stycket reglerar frågan om muntlighet under rättegången i denna domstol, medan den mer generösa regeln i tredje stycket gäller endast i en migra- tionsdomstol. För handläggningen av säkerhetsärenden kommer, utöver bestämmelsen i andra stycket, det nya femte stycket att gälla. Innehållet är hämtat från 14 kap. 12 §, som avser Migrations- överdomstolens handläggning av säkerhetsärenden enligt nu gällande rätt. 6 § andra stycket Ändringen innebär att regeringen inte nämns som en myndighet som handlägger säkerhetsärenden; en konsekvens av ändringen i fråga om instansordningen för dessa ärenden. Bestämmelsen införs för att uppfylla artiklarna 15.2 och 38.3 i asylprocedurdirektivet, se avsnitten 4.8 och 6.2. Även artikel 15.3 har beaktats. Rätten omfattar inte de fall där beslut fattats om överföring med stöd av Dublinförordningen, se avsnitt 5.8. Om avvisar en ansökan med stöd av Dublin- förordningen följer det inte någon rätt till biträde enligt denna bestämmelse eftersom en förutsättning för att få biträde är att verket avslagit ansökan. Övergångsbestämmelserna avser dels de fall i vilka Migrations- verket enligt nu gällande 12 kap. 20 andra stycket har överlämnat ett ärende till regeringen, dels de fall i vilka beslut i ett säkerhetsärende enligt nu gällande 14 kap. 11 § har överklagats till regeringen. Har regeringen fått ett sådant ärende men inte avgjort det före ikraftträdandet av den nya ordningen, skall handläggningen fortsätta enligt de äldre bestämmelserna. Detta innebär bl.a. att ett överklagande enligt 14 kap. 11 § i övergångsfallen inte leder till att Migrationsöverdomstolen avgör målet i sak, utan att domstolen i enlighet med den äldre ordningen yttrar sig till regeringen, som därefter avgör ärendet. 11.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll 1 § andra stycket Det nya stycket innebär att utvisning enligt lagen inte kan ske av en asylsökande utlänning förrän dennes ansökan har prövats enligt UtlL:s bestämmelser. Skulle utlänningen inte ha framgång i det förfarandet följer det av förevarande paragrafs första stycke att utvisning enligt LSU inte kan bli aktuell. Skulle utlänningen emellertid beviljas uppehållstillstånd kan utvisning enligt LSU komma i fråga. 5 § och 5 a §§ Ändringarna i 5 §, som innebär att hänvisningarna till 10 kap. 16 § och 12 kap. 4 § UtlL tas bort, beror på att dessa bestämmelser upphävs respektive ändras. Delar av innehållet i dessa bestämmelser är emellertid relevant för LSU-ärenden även i fortsättningen, varför de relevanta delarna skall framgå direkt av LSU. Så sker genom den nya 5 a §. 11.3Förslaget till lag om ändring i lagen (2006:304) om rättsprövning av vissa regeringsbeslut 1 § andra stycket Det nya stycket införs som en följd av det krav på domstols- prövning som följer av artikel 31 i rörlighetsdirektivet. Härigenom får Regeringsrätten behörighet att rättpröva vissa utvisningsbeslut som regeringen fattat med stöd av LSU. Endast de utvisningsbeslut som avser medborgare i EES-stater och sådana medborgares familjemedlemmar omfattas av utvidgningen av rättsprövnings- området. 11.4Förslaget till förordning om ändring i utlänningsförordningen (2006:97) Undantag från 5 kap. 1 § andra stycket 4 utlänningslagen Rubriken ändras eftersom det synes olämpligt att ha en nationell princip (första asyllandsprincipen) som har samma namn som en gemenskapsrättslig princip, men som inte har samma innebörd, se avsnitt 5.7.3. Bestämmelsen införs för att uppfylla artiklarna 10 och 34 i asyl- procedurdirektivet, se avsnitten 4.5 och 5.4. Bestämmelser om avvisning, utvisning, avgifter m.m. Bestämmelsen införs för att uppfylla artiklarna 14 och 17 i asyl- procedurdirektivet, se avsnitten 4.7 och 4.10. Syftet med bestämmelsen i första stycket andra meningen är inte att protokoll skall skickas ut senare än vad som görs . Bestämmelsen införs endast för att uttrycka de minimikrav som ställs i asylprocedurdirektivet, vilket med beaktande av artikel 14.2 andra meningen måste vara att protokoll skickas ut i samband med att beslut meddelas. Artikel 14.2 anger ju att protokoll får skickas ut till och med efter det att beslut fattas. Protokollet skall dock alltid skickas ut . Detta anges även i direktivet. Någon ändring av vad som i praktiken gäller är alltså inte avsedd. Förfarandet för att bevilja eller återkalla En särskild utredare skall föreslå hur rådets direktiv om minimi- normer för medlemsstaternas förfaranden för att bevilja eller återkalla flyktingstatus (14203/04 ASILE 64) skall genomföras i . Uppdraget innefattar att undersöka hur den svenska utlänningslagstiftningen och annan för direktivet relevant lagstift- ning överensstämmer med direktivets bestämmelser. Utredaren skall ta ställning till behovet av författningsändringar eller andra åtgärder och lägga fram förslag på de författningsändringar som bedöms nödvändiga. Utredaren skall också överväga om det finns behov av föränd- ringar av bestämmelserna när det gäller asylärenden som omfattas av Dublinförordningen och den därtill knutna Eurodacförord- ningen, och lägga fram förslag på åtgärder eller författnings- ändringar som bedöms nödvändiga i sammanhanget. Utredaren skall vidare föreslå hur rättsäkerhetsgarantierna enligt artikel 31 i rörlighetsdirektivet bör genomföras i nationell rätt. presenterade Europeiska kommissionen ett reviderat förslag till direktiv om miniminormer för medlemsstaternas förfaranden för att bevilja eller återkalla flyktingstatus (KOM [2002] 326 slutlig; EGT C 291 E, 26.11.2002, asylprocedur- direktivet). I de s.k. Tammerforsslutsatserna från satte man upp ett gemensamt europeiskt asylsystem som mål. Därefter har EU:s medlemsstater antagit flera rättsakter för att harmonisera sin asyllagstiftning. Asylprocedurdirektivet är den sista av dessa rättsakter. En politisk överenskommelse om asyl- procedurdirektivet nåddes vid Europeiska unionens råds möte . Rådet nådde slutlig politisk enighet , inför överlämnandet till för yttrande. Direktivförslaget är under behandling i Europa- parlamentet. Det är ännu inte antaget och publicerat i EUT. Enligt det s.k. Haagprogrammet, som antogs av , uppmanas ministerrådet att anta asyl- procedurdirektivet . Detta kan förväntas ske vid rådet för rättsliga och inrikes frågor som är planerat till . Kort om direktivets innehåll Direktivförslaget innehåller 45 artiklar fördelade på sex kapitel. I sammanhanget bör framhållas att direktivets konstruktion – liksom annan gemenskapslagstiftning om asyl – genomgående utgår från en persons status som flykting eller annan form av internationellt skyddsbehövande. Statusen kan inte likställas med ett uppehålls- tillstånd. Med nämnda konstruktion är uppehållstillståndet i sig endast en förmån bland andra som följer av en persons status. Rätten till uppehållstillstånd m.m. för personer med skyddsstatus regleras i skyddsgrundsdirektivet; Rådets direktiv /83/EG om miniminormer för när medborgare i tredje land och statslösa personer skall betraktas som flyktingar eller som personer som av andra skäl behöver internationellt skydd (EUT L 304, 30.9.2004, s. 12). Kapitel I i asylprocedurdirektivet innehåller främst direktivets syfte och tillämpningsområde samt definitioner. Av kapitlet framgår att direktivet som huvudregel endast är tillämpligt på förfaranden vid ansökan om flyktingstatus, dvs. skydd som flykting enligt konvention om flyktingars rättsliga ställning (). Detta gäller dock inte om en medlemsstat har ett förfarande där asylansökningar prövas både som ansök- ningar på grundval av och som ansökningar om andra typer av skydd. I så fall skall direktivet tillämpas under I kapitel I anges också att medlemsstaterna får ha förmånligare bestämmelser än direktivets, så länge de är förenliga med direktivet. Kapitel II innehåller grundläggande principer och rättsäkerhets- garantier och får betecknas som direktivets kärna. Här finns bestämmelser om förfarandet vid prövning av en asylansökan, såsom sökandens rätt till intervju, biträde av tolk och rättsligt bistånd, samt om prövningsmyndighetens informationshantering och motivering av beslut. Kapitlet innehåller också bl.a. särskilda bestämmelser om garantier för ensamkommande barn och om förvarstagande av asylsökande. Kapitel III reglerar olika typer av förfaranden i första instans. Här anges bl.a. i vilka typer av förfaranden som medlemsstaterna skall tillämpa principerna och garantierna i kapitel II fullt ut, och när undantag får göras, samt i vilka fall prövningsförfaranden får påskyndas. De olika förfarandetyperna utöver det ordinarie prövningsförfarandet är i huvudsak ansökningar som nekas prövning, ogrundade ansökningar och förnyade ansökningar. Slutligen finns här också fakultativa bestämmelser om förfaranden vid medlemsstatens gräns eller i transitzoner. Kapitel IV reglerar förfarandet för att återkalla flyktingstatus. Kapitel V innehåller bestämmelser om överklagande. bl.a. att medlemsstaterna skall se till att asylsökande har rätt till ett effektivt rättsmedel inför domstol. Vidare anges att medlems- staterna skall fastställa tidsfrister och andra nödvändiga bestäm- melser så att sökanden kan utöva sin rätt effektivt. Kapitel VI innehåller avslutande bestämmelser om bland annat medlemsstaternas rapportering, genomförandetid, övergångs- bestämmelser och ikraftträdande. Gällande ordning i svensk rätt Gällande svenska bestämmelser om förfarandet vid prövningen av en asylansökan m.m. – i de delar som de motsvaras av asyl- procedurdirektivet – återfinns nästan i sin helhet i utlänningslagen (1989:529). I den mån utlänningslagen inte täcker direktivets bestämmelser är ofta förvaltningslagens (1986:223) allmänna regler tillämpliga. Beträffande ensamkommande barn kan särskilt noteras att antog regeringens proposition Stärkt skydd för ensamkommande barn (2004/05:136), vilket bl.a. innebar att en ny lag (2005:42) om god man för ensamkommande barn trädde i kraft . Regeringen har i propositionen Ny instans- och processordning i utlännings- och medborgarskapsärenden (2004/05:170) föreslagit att utlänningslag skall ersättas med en ny utlänningslag, som föreslås träda i kraft . Förslaget innebär framför allt större förändringar beträffande instans- och process- ordningen vid överklaganden i utlänningsärenden. I propositionen föreslås att , som prövar överklaganden av beslut från , skall upphöra. Enligt förslaget skall beslut i stället kunna överklagas till migrationsdomstolar, som skall utgöras av de länsrätter som regeringen bestämmer. Migrationsdomstolarnas beslut skall kunna överklagas till Migrationsöverdomstolen, som skall vara högsta instans och utgöras av Kammarrätten i . Förslaget innehåller även smärre ändringar på andra relevanta områden för asylprocedurdirektivet. Den nya lagen har också en annan kapitelindelning än utlänningslag. I svensk rätt finns ingen direkt, formell status som flykting. Detsamma gäller för den andra skyddsformen i svensk rätt, skyddsbehövande i övrigt. Själva ställningen utgörs egentligen av uppehållstillståndet i . Flera av de svenska bestämmelserna är därför knutna till uppehållstillståndet som sådant, t.ex. reglerna om återkallelse samt om första asylland och säkert tredje land. Såväl asylsökande som personer som fått uppehållstillstånd kan dock ansöka om flyktingförklaring. I svensk rätt prövar myndigheterna alla skyddsformer inom samma förfarande. Som en konsekvens av att den svenska asyl- prövningen utgår från uppehållstillståndet som sådant prövas även andra eventuella grunder för uppehållstillstånd utöver skydds- behov, såsom familjeanknytning och humanitära skäl, i samma förfarande. Skillnader mellan bestämmelser i asylprocedurdirektivet och i svensk lagstiftning Direktivet skall vara genomfört i medlemsstaternas nationella lagstiftning efter att det antagits. Vid en jämförelse mellan svensk rätt och direktivets innehåll framgår att torde uppfylla de flesta av direktivets obligatoriska bestämmelser och att de flesta begrepp i direktivet har en motsvarighet i svensk rätt. Det finns dock skillnader i vissa avseenden. Till viss del beror skillnaderna på att den svenska lagstiftningen inte innehåller lika detaljerade bestämmelser som direktivet. Vissa bestämmelser i direktivet saknar motsvarighet i svensk rätt, det är främst fråga om fakultativa bestämmelser. I det följande lämnas exempel på några skillnader. Det skall betonas att uppräkningen nedan inte är uttömmande utan endast en exemplifiering av områden där det finns utredningsbehov. Det behövs en genomgående analys av direktivet och svensk lagstiftning och praxis för att utröna vilka författningsändringar och andra åtgärder som är nödvändiga. Direktivet är enligt kapitel I tillämpligt på asylansökningar. Ett av kriterierna i definitionen av termen asylansökan är att den lämnas in av en tredjelandsmedborgare eller av en statslös person. Således är en ansökan om asyl från en EU-medborgare ingen asylansökan i direktivets mening. I svensk rätt gäller reglerna om asylansökningar och uppehållstillstånd på grund av skyddsbehov oberoende av sökandens medborgarskap. Sökanden har enligt direktivet rätt till kostnadsfritt rättsligt biträde vid överklagande om han eller hon begär sådant biträde. Denna rätt kan endast begränsas under ett antal särskilt angivna förutsättningar. Svensk rätt innehåller en allmänt hållen bestämmelse om rätt till offentligt biträde (UtlL 11 kap. 8 §). Bestämmelsen gäller för förfaranden i alla instanser. Direktivet förutsätter på ett antal områden att myndigheterna kan påskynda prövningen av ett ärende. Medlemsstaterna skall säkerställa att det finns en möjlighet till påskyndad prövning i de fall när en asylsökande hålls i förvar (art. 17 i direktivförslaget). Dessutom får medlemsstaterna påskynda förfarandet t.ex. vid ogrundade ansökningar. Svensk rätt torde i praktiken medge ett påskyndat förfarande vid prövningen av en asylansökan, men någon särskild bestämmelse om detta finns inte. Direktivets bestämmelser om att neka prövning av en ansökan när sökanden kommer från ett första asylland eller ett säkert tredje land motsvaras i svensk rätt huvudsakligen av möjligheten att vägra uppehållstillstånd i 3 kap. 4 § andra stycket 3–6 utlänningslagen. Direktivet innehåller dock noggranna definitioner av begreppen och ställer krav på nationell lagstiftning om hur dessa begrepp skall tillämpas i en omfattning som saknas i svensk lagstiftning. Nuvarande handläggning av säkerhetsärenden Utlänningsärenden med säkerhetsaspekter, s.k. säkerhetsärenden, kännetecknas av att Säkerhetspolisen, av skäl som rör rikets säker- het eller allmän säkerhet, motsätter sig att en utlänning beviljas uppehållstillstånd i eller förordar att utlänningen avvisas eller utvisas eller att utlänningens uppehållstillstånd återkallas. De flesta utlänningsärenden som rör rikets säkerhet handläggs enligt utlänningslagen. En utlänning som inte avvisas eller utvisas enligt utlänningslagen kan under vissa förutsättningar i stället utvisas enligt lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll (LSU). Enligt 7 kap. 11 § utlänningslagen får och i vissa fall med eget yttrande lämna över ärenden till regeringen för prövning. Beslut om utvisning enligt LSU meddelas av regeringen som första och enda instans. En grundläggande skillnad i handläggningsordningen är att regeringen självmant kan ta upp ett ärende enligt LSU.