sou · GUB3103 · 2007-01-01 00:00:00 — Det vore rimligt att ledamöterna i rådet utses för en period , med möjlighet till en förlängning med . För att undvika att alla ledamöter byts ut vid samma tillfälle kan man initialt ge förordnanden på olika tider. Rättsliga rådets verksamhet innebär till övervägande del myndig- hetsutövning grundad på särskilda författningsbestämmelser och ärendena är ofta av integritetskänslig natur. Eftersom rådet fattar beslut i flera kategorier av viktiga ärenden, och då dess verksamhet även i övrigt avser frågor av stor betydelse, anser utredningen att det bör vara regeringen som utser ledamöterna. Detta skulle dess- utom ytterligare understryka rådets fristående ställning i för- hållande till . På grund av det anförda bör i 13 § i instruktion stadgas att ledamöterna i rådet utses av regeringen för en bestämd tid. Ur ett principiellt perspektiv vore det tilltalande om de specialister som avger second opinions över rättsmedicinska utlåtanden inte hade någon anknytning till RMV överhuvudtaget. Som framgått försvåras en sådan ordning av att antalet rättsläkare i är relativt begränsat. En lösning skulle kunna vara att för denna uppgift inrätta ett helt fristående, nordiskt rättsläkarråd. En mindre genomgripande förändring i samma anda vore om Rättsliga rådet i rättsmedicinska ärenden inhämtade yttranden från norska, danska eller finska rättsläkare. Denna fråga bör bli föremål för fortsatta diskussioner. En av de frågor som föreslog skulle ingå i den särskilda översynen av den rättsmedicinska verksamheten avsåg rättsläkarens och () respektive roll i rättsprocessen. Utredningen hade bland landets rättsläkare funnit en betydande spännvidd i hur man ser på sin yrkesroll och dessutom observerat starka och över tiden bestående motsättningar inom kåren1. Man anförde vidare att brottsutredningen efter död dessutom visade att skillnaderna i rolluppfattning och de starka motsättningarna riskerar att på ett allvarligt sätt återverka på den rättsliga processen. När det gällde RMV:s roll framhölls vikten av att det allmänna myndighetsuppdraget inte sammanblandas med de enskilda rätts- läkarnas uppdrag att som medicinska specialister samverka med åklagare och poliser i enskilda brottsutredningar. menade att det bland landets rättsläkare finns olika uppfattningar om i vilken utsträckning rättsläkaren på eget initiativ bör beakta polisens utredningsmaterial i sitt arbete och aktivt medverka i brottsutredningen. Enligt utredningens framställning kunde de olika uppfattningarna i huvudsak delas in i följande tre kategorier. Enligt en uppfattning skall rättsläkaren i princip endast besvara de frågor som ställs av polis och åklagare utan att i övrigt aktivt delta i den pågående förundersökningen. 1 SOU 2002:37 s. 94 f., 98 ff.,161 f. och 177 ff. menade att detta gav uttryck för en återhållen syn på rättsläkarens roll – att arbetet utförs från scratch utan egentlig påverkan av uppgifter från förundersökningen. Andra rättsläkare hade enligt uttalat att de i stället genomför en obduktion utifrån det relevanta för- undersökningsmaterialet. Med utgångspunkt i de medicinska fynden kan de även uppställa alternativa hypoteser kring det händelseförlopp som föregått dödsfallet. En tredje uppfattning kunde utredningen notera hos de rätts- läkare som med hjälp av en sammanvägning av medicinska fynd och en egen värdering av övrig bevisning gör sina bedömningar av fallet som helhet. Deras ställningstaganden grundar sig således inte endast på de medicinska fynd som görs, utan innefattar även en värdering av bl.a. vittnesuppgifter. citerade vidare bl.a. följande av vad Justitiekanslern () hade anfört i fråga om rättsläkarens roll i sitt beslut i anledning av klagomål mot bl.a. den första obduktionen av . Av bestämmelserna i 23 kap. 14 § framgår att åkla- gare har rätt att inhämta yttrande från sakkunnig under en förunder- sökning. En rättsläkare som skall utföra en utvidgad rättsmedicinsk obduktion vid ett dödsfall där brott kan misstänkas betraktas därvid som partssakkunnig (jfr Fitger, Kommentar till , s 23:53). Det är undersökningsledaren som bestämmer vilken utred- ning som skall tillföras målet och den sakkunnige torde ha att följa principerna för förundersökningens bedrivande även om han eller hon givetvis i sin utredning och bedömningen av dess resultat är helt självständig. Vidare citerades följande avsnitt. Som jag nämnt betraktas en rättsläkare, som skall utföra en ut- vidgad rättsmedicinsk obduktion vid ett dödsfall där brott kan miss- tänkas, som partssakkunnig och det är undersökningsledaren som be- stämmer vilken utredning som skall tillföras målet och den sakkunnige torde ha att följa principerna för förundersökningens bedrivande även om han eller hon givetvis i sin utredning och bedömningen av dess resultat är helt självständig. I detta ligger enligt min mening att det också är förundersökningsledaren som kan och bör ge anvisningar inför en rättsmedicinsk obduktion exempelvis beträffande vilka even- tuella fynd som kan vara av särskild betydelse och som man skall leta efter. är det emellertid så att förundersökningsledaren torde vara helt beroende av den sakkunskap som rättsläkaren besitter. 2 Klagomål mot utförandet av rättsmedicinska undersökningar m.m. (dnr ) delade JK:s syn på rättsläkaren som partssakkunnig. Man konstaterade att det är undersökningsledaren som bestämmer vilken utredning som skall tillföras målet, men att rättsläkaren naturligtvis är helt självständig i sin utredning och vid bedömningen av dess resultat. Utredningen angav att relationen till förundersökningsledningen inte är okomplicerad; att rättsläkaren å ena sidan är ett underordnat biträde, å andra sidan suverän på sitt område. Förundersökningsledaren bestämmer vilka frågor som skall besvaras, men inte hur. Rättsläkaren kommer på egna villkor till tals i utlåtandet över den rättsmedicinska undersökningen, men bestämmer lika lite som ett vittne om åtal skall väckas eller hur processen skall läggas upp. Enligt är det viktigt att rättsläkaren aktivt deltar i förundersökningen och t.ex. ställer upp och prövar hypoteser om händelseförloppet. Man menade att det inte finns något som hindrar att rättsläkaren från och till deltar i polisens utredningsdiskussioner och inte heller att förundersökningsledare och utredningsmän är närvarande vid obduktioner. framhöll utredningen att rättsläkaren i likhet med de läkare som är verksamma inom den reguljära hälso- och sjukvården utför sitt arbete i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Man betonade att det inte är rättsläkarens uppgift att värdera vittnesuppgifter eller annan icke rättsmedicinsk bevisning. Den rättsliga delen av yrket består enligt i att rättsläkarens kunskap anlitas inom rättsväsendet, inte att rätts- läkaren skall vara hälften läkare, hälften domare. Rättsläkarens bedömningar måste ha stöd i de påträffade medicinska fynden. 5.4RMV:s riktlinjer för rättsläkarens roll i rättsprocessen Enligt RMV kan tveksamheter och olika uppfattningar bland rättsläkare om hur rollen skall uppfattas skada trovärdigheten i de rättsmedicinska utlåtandena och ytterst riskera att försvaga an- vändningen av dessa som bevismedel. RMV har mot denna bakgrund utfärdat riktlinjer för rättsläkarens roll i rättsprocessen3. Riktlinjerna har utarbetats i samarbete med processrättslig expertis 3 RMV:s interna föreskrifter och riktlinjer, och samtliga yrkesaktiva rättsläkare i landet har haft möjlighet att medverka i samband med framtagandet. Enligt RMV visar rikt- linjerna den samstämmighet om yrkesrollen som råder bland de aktiva rättsläkarna. Syftet med riktlinjerna är att tjäna som stöd för rättsläkarna i deras yrkesroll, att utgöra underlag vid utbildningen av nya rättsläkare, och att utgöra underlag för att inför media och allmänhet beskriva det uppdrag och den roll rättsmedicinen och rättsläkarna har i det svenska rättsväsendet. Enligt riktlinjerna kan rättsläkarens roll ses som en sammanvägning av olika delar med olika tyngd i helheten. När det gäller rättsläkaren som läkare anges att kompetensen utgår från medicinsk kunskap, men att rättsläkarens roll inte kan ses i ljuset av den traditionella läkar-patientrelationen. Relationen till den undersökte, dennes närstående och andra med intresse i en eventuell rättslig prövning måste i stället präglas av en neutral och objektiv inställning. Såvitt avser rättsläkaren som tjänsteman anförs att det är naturligt att rättsläkaren i väsentliga avseenden präglas av att funktionen inom ramen för förvaltningsrätten försetts med en rad myndighets- relaterade befogenheter och därigenom ett myndighetsansvar. Man betonar dock att myndighetsperspektivet ändå måste vara sekundärt i förhållande till rollen som sakkunnig i en rättsprocess. Beträffande rollen som utredare delar RMV inte ståndpunkten att rättsläkaren är underställd förundersökningsledaren. Enligt riktlinjerna utgör detta en sammanblandning av förundersöknings- ledarens arbetsledarroll (som inte gäller i förhållande till rätts- läkaren), dennes möjlighet att under en förundersökning förordna om sakkunnigbiträde och att det är förundersökningsledaren som leder själva förundersökningen. RMV betonar att rättsläkaren har det fulla ansvaret för sina egna undersökningar inom ramen för den beställning som förundersökningsledaren gör. Man framhåller vidare att rättsläkaren inte med nödvändighet skall vara parts- sakkunnig i en efterföljande rättegång, utan att det normala tvärt- om är att rättsläkaren skall vara domstolssakkunnig. I sin fristående utredarroll bör enligt riktlinjerna rättsläkaren inte förhålla sig passiv, utan aktivt delta i utredningen och t.ex. vara oförhindrad att föreslå olika åtgärder. Om rättsläkaren exempelvis konsulterar en kollega eller uppdrar åt en rättsmedicinsk utredare att genomföra kompletterande utredning måste detta dock nog- grant dokumenteras och materialet göras tillgängligt för båda parter. Alla delar av rättsläkarens utredning skall bedrivas problem- orienterat, objektivt och opartiskt samt dessutom med stor nog- grannhet. När det gäller rättsläkarens kunskap och slutsatser som bevismedel anges att rättsläkarens viktigaste roll är att förmedla kunskap med kvalitet så att slutsatserna ligger i nivå med vetenskapens aktuella frontlinje. Enligt riktlinjerna är det orimligt om andra roller betonas så mycket att det begränsar möjligheten att agera som vetenskaplig expert. Det räcker enligt RMV inte att vara expert i betydelsen specialist. Rättsläkaren måste därtill kunna pröva påståenden och slutsatser utifrån vetenskapliga grunder. Vid bedömningen av bevisvärdet måste enligt riktlinjerna utgångspunkten vara dels den rättsliga bedömningen av hur höga beviskrav som skall ställas, dels den rent vetenskapliga prövningen av hur säkra slutsatserna är. RMV uttalar att den förra frågan avgörs av domare och att det är viktigt att rättsläkaren inte blandar sig i eller stör denna rättsliga bedömning. Man betonar vidare att det endast är rätten som skall bedöma om rättsläkarens slutsatser ter sig så säkra att de tillsammans med annan bevisning kan ligga till grund för domen. RMV slår fast att bedömningen av tolkning/slutsats däremot är en rent inomvetenskaplig fråga, som inte kan överprövas, varken administrativt eller av domstol. Man kan enligt RMV antingen acceptera expertens slutsats eller inte. Endast förfaranden av typen peer review/second opinion i enlighet med vedertagna akademiska principer anges vara möjliga för att utröna om slutsatserna håller acceptabel vetenskaplig kvalitet. Enligt RMV är det således viktigt att inte betona myndighetsrollen och andra administrativa aspekter allt för mycket. En myndighet kan inte avgöra vad som är sant eller falskt ur ett vetenskapligt perspektiv. Frågan om kvalitet måste besvaras rent vetenskapligt. Rättsläkarens roll måste enligt riktlinjerna präglas av dennes förmåga att dra gränsen mellan vad som är vetenskapligt belagt och vad som är hypoteser/bedömningar. Kriterierna för detta beskrivs som inomvetenskapliga och därmed inte tillgängliga för rättsliga instansers betygsättning. I likhet med RMV bedömer utredningen att det är till nackdel för det rättsmedicinska undersökningsväsendet och för rättsväsendet i sin helhet om det bland rättsläkarna finns allt för skilda upp- fattningar om den egna rollen. Mer begränsade olikheter i synen på yrkesrollen måste dock inte bara accepteras, utan betraktas som naturliga och från vissa utgångspunkter kanske t.o.m. önskvärda. Det ligger i sakens natur att man inte med fullständig precision kan fastställa ett enda för rättsläkaren korrekt förhållande till sina arbetsuppgifter och till andra aktörer inom rättsväsendet. Att det inom rättsläkarkåren har funnits motsättningar och olika synsätt vinner stöd både av fallet och av tidigare fall där det rättsmedicinska undersökningsväsendet spelat en central roll. Utredningen har dock varit i kontakt med de flesta av RMV:s rättsläkare och de har förklarat att de i vart fall numera inte känner igen sig i den aktuella beskrivningen. Man har angett att redo- görelsen för de olika uppfattningarna inom rättsläkarkåren är något tillspetsad och att den därtill i allt väsentligt avser historiska förhållanden. De tidigare motsättningarna uppfattas vara till över- vägande del undanröjda och synen på den egna rollen beskrivs som avsevärt mer samstämmig. Genom de diskussioner som hållits med rättsläkarna har utredningen således givits uppfattningen att samsynen i detta avseende är tämligen påtaglig. Detta beror sannolikt på flera olika faktorer. Inte minst förefaller RMV:s riktlinjer och den process som föregått utfärdandet av dessa ha spelat en betydande roll för att skapa en större enighet. En annan central faktor torde vara att rättsläkarkåren inte har samma sammansättning som . Den gemensamma synen bland rättsläkarna gäller just yrkesrollen så som den redovisas i riktlinjerna. Utredningen instämmer i allt väsentligt i den beskrivning som ges i dessa. Riktlinjerna åter- speglar också vad förordade i fråga om rättsläkarens roll i rättsprocessen. ansåg att rättsläkarens roll inte kunde klargöras genom reglering. I stället anförde man att utbildnings- insatser borde kunna undanröja de missförstånd som möjligen förekommer inom rättsläkarkåren. De framtagna riktlinjerna tjänar som diskussionsunderlag för rättsläkarkåren och kommer därtill att användas vid utbildningen av nya rättsläkare. kan därigenom förväntas att riktlinjerna får än större genomslagskraft. bakgrund saknas enligt utredningens uppfattning skäl att lägga fram förslag som rör rättsläkarens roll. Detta gäller såväl rollen i rättsprocessen som rollen i förhållande till anhöriga. Diskussionen om rättsläkarens roll kan dock inte med detta anses vara avslutad eller uttömd. Som för andra yrkeskategorier finns det behov av att kontinuerligt resonera kring frågan om den egna yrkesrollen och vid behov ompröva den. I det följande kommer utredningen att närmare diskutera några frågeställningar med anknytning till rättsläkarens och den centrala myndighetens roll i rättsprocessen. 5.6Rättsläkaren och den icke rättsmedicinska bevisningen I betänkandet – Utredning om en utredning betonades att det inte är rättsläkarens uppgift att påta sig åklagarens och domstolens roll att värdera vittnesuppgifter eller annan bevisning som inte är av rättsmedicinsk karaktär. Vidare anfördes att en rättsläkare lika lite som ett vittne bestämmer om åtal skall väckas eller hur processen skall läggas upp. På samma tema framhålls i RMV:s riktlinjer att endast rätten skall bedöma om rättsläkarens slutsatser ter sig så säkra att de tillsammans med annan bevisning kan läggas till grund för domen. Enligt utredningens mening framstår det sagda närmast som självklarheter som varje rättsläkare naturligtvis måste vara med- veten om. Det är uppenbart att det inte ingår i rättsläkarens uppgifter att på ett direkt sätt värdera vittnesuppgifter eller annan icke rättsmedicinsk bevisning. I fallet finns dock exempel på att man på ett sådant sätt gjort uttalanden utanför sitt kompetensområde. Det förtjänar därför att framhållas att rätts- läkaren inte bör uttala några som helst slutsatser som uttryckligen baseras på annat än de medicinska fynden. Uttalanden som på ett ohöljt sätt görs utanför rättsläkarens kompetensområde torde dock vara relativt lätta för den beställande myndigheten och i slutändan för domstolen att upptäcka och bortse från. Mer bekymmersamt är när rättsmedicinska slutsatser på ett mindre tydligt sätt dras mot bakgrund av annat än de medicinska fynden; av annan, icke rättsmedicinsk utredning. En rättsläkare bör självfallet inte heller på ett mer indirekt, subtilt sätt värdera den övriga bevisningen. I Felaktigt dömda, rapporten från Justitiekanslerns rättssäker- hetsprojekt, granskade projektgruppen de fall där en person dömts till fängelse eller däröver för att sedan beviljas resning och helt frikännas. Ett av dessa fall rörde en man som dömts för misshandel och våldtäkt och där ett rättsintyg enligt gruppen varit det avgörande stödbeviset. Projektgruppen anförde (s. 250) att rättsläkarens intyg och de slutsatser hon dragit av sina fynd var vilseledande. Rättsläkaren föreföll ha gjort en egen bedömning av målsägandens trovärdighet och lagt hennes uppgifter till grund för bedömningen av de medicinska fynden. De medi- cinska slutsatserna i rättsintyget visade sig förutsätta att måls- äganden talade sanning. Gruppen angav att sådant kan vara svårt för en domstol att genomskåda, men poängterade att rätten själv- ständigt måste värdera även uttalanden från en sakkunnig. Man gjorde den samlade iakttagelsen att de som anlitas som fackmän i rättsprocessen – även rättsläkare som professionellt arbetar med rättskedjan – kan ha svårt att själva förstå sin roll och på vilket sätt deras information tas om hand i domstolen. I den mån det föreligger t.ex. vittnesuppgifter när den rätts- medicinska undersökningen genomförs är det naturligt att dessa i viss utsträckning påverkar utförandet av och inriktningen vid själva undersökningen. Det är också självklart att den övriga utredningen får genomslag i det rättsmedicinska utlåtandet på så sätt att de rättsmedicinska slutsatserna presenteras mot bakgrund av kunskap om vad som annars framkommit i ärendet. Av RMV:s föreskrifter om rättsmedicinska undersökningar av avlidna4 framgår (punkt 4) att man i utlåtandet skall sammanfatta och bedöma undersöknings- fynden i relation till de omständigheter som framkommit i ut- redningen. Det är dock angeläget att betona att den övriga utredningen inte får påverka bedömningarna av de medicinska fynden. Ett händelse- förlopp som baserat på de medicinska fynden framstår som sannolikt blir ur rättsmedicinsk synvinkel inte mer sannolikt för att det eventuellt vinner starkt stöd av vittnesuppgifter eller annan utredning. En rättsmedicinsk slutsats bör inte kunna förstärkas eller försvagas av icke rättsmedicinsk bevisning. I RMV:s remissvar över – Utredning om en utredning angavs att det föreligger vissa meningsskiljaktigheter mellan å ena sidan de rättsläkare som är anställda vid och å andra sidan 4 SOSFS 1997:26 (M) vissa av de rättsläkare som av olika skäl inte längre arbetar vid verket. Enligt RMV består dessa meningsskiljaktigheter bl.a. i olika uppfattningar om med vilken grad av säkerhet man anser sig kunna hävda en viss dödsorsak eller ett visst händelseförlopp i vissa mycket svårbedömda fall. Denna fråga kan sannolikt ha ett samband med hur rättsläkaren beaktar den övriga bevisningen när han eller hon avger ett utlåtande över en rättsmedicinsk under- sökning. En högre grad av säkerhet i en rättsmedicinsk slutsats kan förstås ha sin grund i att rättsläkaren har tagit intryck av icke rättsmedicinsk bevisning på ett sätt som framstår som mindre lämpligt. JK har angett att en rättsläkare som skall utföra en rättsmedicinsk obduktion vid ett dödsfall där brott kan misstänkas därvid be- traktas som partssakkunnig. har därut- över anfört att rättsläkaren är en del i förundersökningen och underordnad dess ledning. RMV har dock i sina riktlinjer tydligt markerat att man inte anser att rättsläkaren är underställd för- undersökningsledaren. Verket har vidare angett att det faktum att en rättsläkare anlitas som sakkunnig av förundersökningsledaren inte med nödvändighet innebär att han eller hon skall vara partssakkunnig i en efterföljande domstolsförhandling. Det nor- mala är enligt RMV tvärtom att en sakkunnig i rättegången skall vara domstolssakkunnig. Enligt 23 kap. 14 § första stycket får för- undersökningsledaren inhämta yttrande från en sakkunnig. I andra stycket stadgas att förundersökningsledaren får begära att rätten utser en sakkunnig, om en sådan redan under förundersökningen bör utses av rätten. När det gäller rättsmedicinskt sakkunniga torde detta dock vara mycket ovanligt. Partssakkunnig är enligt veder- tagen terminologi den som anlitas av en part och inte utses av domstolen. Under förundersökningen torde rättsläkaren därför som regel vara att betrakta som partssakkunnig. På grund härav finns det olika uppfattningar om huruvida det är lämpligt att rättsläkaren – vid en eventuell rättegång i domstol – förordnas och hörs som domstolssakkunnig. Frågan om rättsläkaren under förundersökningen är underord- nad förundersökningsledaren är enligt utredningens uppfattning av semantisk karaktär. Den är således beroende av vad man i detta sammanhang lägger i begreppet underordnad. Rättsläkaren kan betraktas som underordnad i det avseendet att han eller hon är skyldig att besvara de frågor som förundersökningsledaren ställer. Som JK anfört är det också förundersökningsledaren som bör ge anvisningar inför en rättsmedicinsk obduktion, t.ex. när det gäller vilka slags fynd som är av särskilt intresse. () uttalade sig i ett ärende om förhållandet mellan förundersökningsledaren och rättsläkaren5. JO avfärdade ståndpunkten att rättsläkaren intager en mer självständig ställning i förhållande till åklagaren och att han har rätt och plikt att efter sitt samvetes bud när som helst delge försvararsidan och andra resultatet av sina undersökningar. JO menade i stället att rättsläkaren närmast är att anse som ett biträde åt förundersökningsledaren och att det är självklart att rättsläkaren – om än givetvis självständig i sin utredning och bedömningen av dess resultat – har att iaktta följsamhet till principerna för för- undersökningens bedrivande. Även JK har betonat att rättsläkaren är helt självständig i sin utredning och vid bedömningen av dess resultat. RMV uttrycker detta som att rättsläkaren har det fulla ansvaret för sina egna undersökningar inom ramen för den beställning som förunder- sökningsledaren gör. I detta sammanhang vill utredningen vidare framhålla att det inte är förundersökningsledaren ensam som avgör vilka frågor som rättsläkaren skall besvara. Detta följer bl.a. av att rättsläkarens arbete i relativt hög grad är styrt av lagar, förord- ningar och föreskrifter. 5.8Den centrala myndighetens roll I delbetänkandet – Ny myndighet för kriminal- teknik, rättsmedicin och rättspsykiatri (SOU 2006:63) har utred- ningen redogjort för vad som låg bakom inrättandet av RMV. Viktiga uppgifter för RMV:s ledning skulle enligt förarbetena6 vara bl.a. att svara för mål- och resultatstyrning samt att följa och utvärdera utvecklingen när det gäller t.ex. tillförlitligheten och snabbheten i verksamheten. Utöver rent administrativa uppgifter 5Justitieombudsmännens ämbetsberättelse 1975, bilaga 6, s. 114 1990/91:93 s. 13 f. skulle RMV vidare utfärda föreskrifter för de verksamheter myn- digheten ansvarar för. I förarbetena (s. 12) angavs vidare bl.a. följande i fråga om för- hållandet mellan den nya myndighetens centrala ledning och de regionala avdelningarna. När det gäller undersökningsverksamheten avger rättsläkarstationerna och SRL sina utlåtanden självständigt. Avdelningarna i den av mig föreslagna nya organisationen bör ha samma ansvar för ärenden som rör enskilda fall.