sou · GUB379 · 2007-01-01 00:00:00 — De närmar sig utredningens frågeställningar utifrån skilda angreppssätt och teoretiska utgångspunkter. Gemensamt är dock den kritiska granskningen av relationer, omständigheter, organisatoriska ord- ningar, politiska beslut, diskurser, teoretiska premisser, tanke- luckor, paradoxer och tystnader som gör det etniska särskiljandet till en betydelsebärande komponent för maktrelationer i samhället. I stället för att söka kunskap om den etniska ojämlikheten hos indi- vider och deras olika egenskaper riktar författarna sökarljuset på hur dessa olikheter konstruerar och återskapar ojämlika villkor i och genom samhällets organisering, strukturella ramar och institu- tionaliserade praktiker. Genom ett angreppssätt som lyfter fram de processer genom vilka sociala kategorier konstrueras och de specifika sammanhang där dessa kategorier är maktbärande har nya begrepp skapats som betecknar hur grupper, individer och identiteter görs. Utredningens forskningsrapporter tar även fasta på begreppsutvecklingen utanför och översätter etablerade termer till svenska förhållanden. Här ska några av dessa introduceras utifrån det analytiska samman- hang som de används i utredningens rapporter. Av utrymmes- och tidsskäl är en vidare kontextualisering av dessa begrepp inte möjlig här, men den intresserade läsaren kan följa diskussionen i betän- kandets olika kapitel samt använda litteraturhänvisningarna i utredningens rapporter. Begreppet andrafiering, som (2005) lyfter fram i sina analyser betecknar just den process som konstruerar den andra som annorlunda och underlägsen ett föreställt vi. Kamali hänvisar till historiska och sociala omständigheter som gör skapandet av en essentiell andra till ett återkommande drag i moderna samhällen. Trots den historiska kontinuiteten i skapandet av den andra har begreppet andrafiering ett anti-essentialistiskt innehåll som lyfter fram och problematiserar de maktsammanhang som gör denna pro- cess möjlig. Att konstrueras som den andra är således alltid kopplat till en position av underordning, även om denna inte nödvändigtvis är baserad på föreställningar om ras eller etnicitet. Normativa upp- fattningar om kön, klass, ålder, sexualitet, funktionsförmåga etc. är viktiga komponenter i andrafieringsprocesser. I de sammanhang där Kamali använder begreppet är det dock andrafieringsprocesser som har sin grund i föreställningar om ras och etnicitet som är i fokus (en fördjupad teoretisk diskussion och en historisk kontex- tualisering presenteras längre fram i boken). Andra författare lyfter fram rasismens specifika betydelse i skapan- det av relationer av över- och underordning genom att använda begreppet rasifiering (se t.ex. , 2005; , 2006; , 2006). Ordet rasifiering syftar på ideologier, före- ställningar och handlingar som utgår från att skillnader mellan människor kan härledas från utseendemässiga egenskaper eller nationellt ursprung. Begreppet kulturell rasism betecknar en situa- tion där kulturen mer än hudfärg eller utseende görs till en skill- nadsmarkör mellan olika individer eller grupper. Utgångspunkten är föreställningen om att det finns olika raser och att ras- tillhörighet kan förklara socialt beteende, på så sätt att den före- ställningen lever kvar genom handlingar, diskurser och symboler som ständigt definierar människor som tillhörande olika och ojäm- lika raser. Den rasistiska ordningen konstruerar vissa individer som rasifierade under det att andras rastillhörighet förblir oproblemati- serad. Vithet är det som inte syns men ändå talar skriver Tesfahuney (2005) om det osynliga system av privilegier som base- ras på en ideologi om den vita rasens överlägsenhet i relation till andra människor (white supremacy). Rasismens inbäddning i maktutövande förstärks och naturaliseras av andra relationer av förtryck. Begreppet intersektionalitet används av forskare som problematiserar hur makt utövas och diskrimine- ring görs möjlig genom den simultana effekten av kategoriseringar baserade på kön, klass, sexualitet, funktionsförmåga, ålder (se t.ex. de los , 2005; Mulinari, 2006; Gavanas, 2006; , 2006; Pringle, 2006). Utgångspunkten är att individens utsatthet för diskriminering (och möjligheter att diskriminera andra) inte kan reduceras till en maktordning eller förklaras utifrån enkla grupptillhörigheter. En arbetarklassbakgrund innebär olika saker för kvinnor och män; en position i medelklassen medför inte samma fördelar för invandrade personer jämfört med dem som kategoriseras som svenskar. Att vara öppet homosexuell kan betyda att utsättas för ytterligare diskriminering och marginalise- ring. Den strukturella diskrimineringen måste ses mot bakgrund av denna verklighet, där tillhörigheter baserade på kön, klass, sexuali- tet, ålder och annat kan mildra eller förstärka utsattheten för dis- kriminering. Intersektionalitet synliggör hur maktutövande och ojämlikhet knyts till tillskrivningar baserade på ras, kön, sexualitet, klass, ålder och funktionsförmåga, genom ett ständigt skapande och återskapande av nya markörer som gör skillnaden mellan vi och de till meningsfulla sociala koder. Strukturell, institutionell och individuell diskriminering Den strukturella diskrimineringen tar sig inte bara olika uttryck beroende på individens sociala position – när det gäller klass, kön, sexualitet och funktionsförmåga – utan kan hanteras på skilda sätt utifrån de resurser som individerna kan mobilisera i kraft av sin samhällsposition. En följd av detta är att såväl individuella hand- lingar som institutionella arrangemang har betydelse för före- komsten av diskriminering. Att diskrimineringen är strukturell syftar på dess centrala betydelse i samhällets organisering, men detta ska inte tolkas som att det finns en tvingande ordning där individerna är predestinerade att diskriminera eller diskrimineras. Det empiriska underlaget till denna utredning visar det samspel som finns mellan den diskriminering som förekommer på struktu- rell, institutionell och individuell nivå men också den relativa auto- nomi som finns inom var och en av dessa nivåer. Individuella beslut kan göra skillnad på samma sätt som institutionella regelverk kan motverka effekterna av strukturell ojämlikhet. Den analytiska distinktionen mellan strukturell, institutionell och individuell diskriminering tolkas på olika sätt bland forskare (se t.ex. Pincus, 1994; de los , 2002; Kamali, 2005a). Inte heller används dessa begrepp systematiskt i empiriska analyser och det finns än så länge en teoretisk öppenhet beträffande deras inbördes relation och hur de kan förklara förekomsten av diskriminering. De definitioner som skisseras nedan ska därför ses som preliminära och som ett försökt att initiera en teoretisk och begreppslig diskussion som kan utvidga förståelsen av diskrimine- ringen. Strukturell diskriminering syftar på samhällets maktstrukturer och ideologiproduktion som dels särskiljer mellan olika kategorier av människor, dels etablerar en rangordning mellan dessa katego- rier. Det är på den strukturella nivån som samhällets materiella, diskursiva och symboliska resurser organiseras, och det är också på denna nivå som konstruktionen av den andra kopplas till fördel- ningen av materiella resurser, inflytande och makt. Uppfattningar om människors olikhet bör därför analyseras mot bakgrund av strukturer och ideologier som placerar individer i specifika positio- ner i samhällshierarkin. Samhällets arbetsdelning, politikens utformning, välfärdens organisering och medborgarstatus är några exempel på strukturella relationer som ger upphov till diskrimine- ring. Begreppet institutionell diskriminering namnger den diskrimine- ring som förekommer inom specifika organisatoriska kontexter; skolor, arbetsplatser, myndigheter. Denna diskriminering har sin grund i samhällets regelverk och normsystem och kan vara resultat av slentrianmässiga handlingar baserade på förutfattade uppfatt- ningar om etnisk och/eller könsmässig olikhet. Utsorteringen och kategoriseringen av människor utifrån stereotypa föreställningar är således en förutsättning för denna typ av diskriminering. Den institutionella diskrimineringen kan också uppstå ur institutioners oförmåga att motverka strukturell ojämlikhet, t.ex. när ojämlika fall behandlas lika. I det första fallet förutsätts en skillnad, men i det andra förbises ojämlikheten. I ingetdera fallet bemöts individen utifrån sina egna förutsättningar. Den institutionella diskrimine- ringen opererar bortom enskilda individers avsikter. Individuella handlingar har emellertid ofta betydelse för förekomsten av dis- kriminering. Individuell diskriminering avser enskilda individers attityder, avsikter, handlingar och värderingar som leder till att vissa männi- skor diskrimineras eller utsätts för kränkande särbehandling. Dis- krimineringsdebatten brukar ofta uppmärksamma dessa så kallade grindvakter och ofta är det på denna nivå som diskrimineringen är mest synlig. Det är viktigt att påpeka att förekomsten av diskrimi- nering aldrig bara är en fråga om individuella handlingar eller isole- rade händelser. Grindvakternas spelrum bestäms av de institutio- nella miljöer där dessa befinner sig. Om en diskriminerande männi- skosyn får institutionellt utrymme kommer detta att genomsyra dess funktionssätt. Att ignorera, nonchalera eller acceptera diskri- minerande handlingar är också ett sätt att diskriminera. Omvänt har individer som diskriminerar svårt att agera i en institutionell kontext där det är praxis med ett likvärdigt bemötande till alla. Trots att föreställningen om människors inneboende olikhet löper som en röd tråd i alla uttryck för diskriminering är relationen mellan strukturer, institutioner och individer inte bestämd på för- hand. Kopplingen mellan den diskriminering som förekommer på strukturell, institutionell och individuell nivå kompliceras ytterli- gare när den analyseras intersektionellt. På vilket sätt artikuleras det privata våldet i hemmet till en rasistisk ordning i det omgivande Och hur agerar det offentliga patriarkatet inför en underordnad och rasifierad manlighet? Utifrån ett intersektionellt perspektiv är det möjligt att identifiera och namnge den specifika utsatthet som uppstår när diskrimineringens offer måste hantera olika former av förtryck (de los , 2005). Den diskriminering som många upplever på arbetsplatsen uppstår inte bara ur rasistiska föreställningar, utan förstärks av sexistiska tillskrivningar (Mulinari, 2006; Gavanas, 2006). Effekterna av det patriarkala för- trycket i hemmet förstärks av såväl det offentliga patriarkatets nonchalans som omgivningens undfallenhet, stigmatiserande blickar och diskriminerande attityder (de los , 2005; , 2006). Genom att synliggöra hur olika relationer av för- tryck samverkar på olika nivåer kan ett intersektionellt perspektiv visa på de strukturella, institutionella och individuella samman- fogningar som försvårar utsattheten och gör diskrimineringen till ett ständigt inslag i människors vardag. 2.3Från integrationsidéerna till en agenda för jämlikhet och social sammanhållning Integrationsidéerna har sedan industrialismen varit en viktig kom- ponent i formeringen av en nationell gemenskap och i skapandet av en social ordning som kunde garantera politisk stabilitet. Industri- alismens genombrott, landsbygdens avfolkning, politiska motsätt- ningar, fattigdom, religionernas kris – faktorer som tillsammans lett till en försvagning av de gamla sociala band som sammansvet- sade de förindustriella samhällena – tvingade fram nya politiska doktriner och vetenskapliga teorier för att lösa det moderna sam- hällets inneboende problem, nämligen integrationen av olika grup- per och individer med olika socioekonomiska förutsättningar i samhället. Det moderna samhällets behov av ständiga förändringar, arbetsdelning och åtskiljande, socioekonomiska gränsdragningar som resulterar i ökad ojämlikhet mellan samhällsgrupper och indi- vider samt socioekonomisk och kulturell segregation behövde en mer nyanserad samhällsorganisering för att hålla ihop ett sådant samhälle i ständig förändring. Detta blev upptakten till samhällsvetenskapernas alltmer fram- trädande roll vid sidan av nya statsmän och politiska ledare. Kon- fliktteoretiker som och såg grundorsakerna till disin- tegreringen av det moderna samhället i konflikten mellan olika klasser där en klass med sitt monopol över produktionsmedlen hade monopol över privilegier och exploaterade en annan klass som inte hade någonting annat att sälja på marknaden än sin arbetskraft. Andra mer konservativa teoretiker som t.ex. den franske sociolo- gen , hävdade att existensen av ett samhälle är beroende av samarbete mellan olika grupper vilket skulle skapa social solidaritet som grunden för integration. Modernisering och sociala förändringar sågs generellt som positiva utifrån det evolu- tionistiska tänkande som dominerade både konfliktteoretiker som och och funktionalister som inom sam- hällsvetenskaperna. Den generella föreställningen hos samhällsvetare var att mänsk- liga samhällen utvecklas från en mer primitiv och traditionell form till ett mer utvecklat och modernt system. Tron på en evolu- tionistisk utveckling från simpla förhållanden till mer komplexa, från sämre samhällen till bättre, dominerade olika teoretiska skolor inom samhällsvetenskaperna. Samhällsvetare var dock medvetna om att denna utveckling inte var problemfri. Moderniseringen ska- pade många problem, men den skapade också lösningar för dessa problem (, 1999). De snabba förändringarna , som t.ex. folkförflyttningar, religionernas tillbakagång, ökade politiska mot- sättningar och konstruktionen av nya sociala klasser skapade många grupper som tillhörde kategorin dislokaliserade och förlorarna i det moderna samhället. Den svaga sociala sammanhållningen mellan olika grupper, i när de gamla blivit äldre eller var döda och de moderna samhällena befann sig i ett anomiskt till- stånd (, 1915/1968), gjorde att man diskuterade behovet av en samhällsorganisering för att garantera social integration och samhällets fortbestånd. Framväxten av nationella stater blev en grundläggande förutsättning för kapitalismens expansion och detta medförde även behovet av en stabil social organisering baserad på idéer om gemenskap, ursprung och suveränitet (Balibar & , 2002). Samhällsvetarna förespråkade i huvudsak två modeller för att lösa disintegrationen i samhället. Konfliktteoretiker hävdade att integration, social sammanhållning och fredlig samexistens mellan olika grupper inte är möjligt så länge det kapitalistiska systemet generar socioekonomiska orättvisor och delar samhällena i två grupper: de som har och de som inte har, rika och fattiga. Dessa teoretiker förespråkade en revolutionär socioekonomisk omvand- ling genom vilken det kapitalistiska systemet skulle avskaffas och ett nytt socialistiskt system skapas. Det socialistiska systemet var enligt dessa samhällsvetare lösningen på det moderna samhällets disintegrering och privilegiesystem. Andra liberala samhällsvetare som t.ex. och hävdade till skillnad från konfliktteoretikerna att det kapi- talistiska systemet är kapabelt att skapa ett integrerat samhälle. Till exempel diskuterade fördelarna med det flexibla kapitalis- tiska systemet och marknadens viktiga funktion för samhällets bästa. skriver i sitt klassiska verk, The Wealth of Nations (1979), att den kapitalistiska arbetsdelningen leder till ett över- specialiserat samhälle som skapar sociala band mellan individer och grupper och gör dessa oberoende av staten. framställde kapitalismen som ett integrativt system som engagerar individer i ett komplext system av produktion och distribution av varor och tjänster som skapar solidaritet mellan olika grupper. Därför var välfärden och den sociala integrationen enligt , ett resultat av the middle economic mans rationella handlingar på marknaden. Smiths tro på marknaden bekräftades av som hävdade att den kapitalistiska arbetsdelningen mellan olika grupper och marknadens osynliga hand binder människorna samman och ska- par ett harmoniskt och integrerat samhälle. Denna optimistiska liberalism bleknade dock i konfrontationen med ökade mot- sättningar mellan olika grupper. Både konfliktteoretiker och libe- raler hade fått konkurrens av en annan tradition som kom att spela en central roll för den moderna integrationen och samhälls- organiseringen i många europeiska länder. En av de dominerande tankegångarna i de europeiska politiska och intellektuella sfärerna kretsade kring skapandet av ett samhälle där motsättningar mellan olika grupper skulle minskas med fredliga medel. En grupp samhällsvetare hävdade att någon form av mjuk kapitalism eller vad som kom att betecknas som välfärdsstat skulle kunna skapa ett integrerat samhälle. Den franske sociologen var den främste förespråkaren av detta synsätt. Hans teori om arbetsdelning skilde sig från ekonomer som . Han kritiserade teori för att den överbetonade rena ekono- miska aspekter av arbetsdelningen i det moderna samhället. hävdade att arbetsdelning per automatik leder till social integration eller vad kallar social solidaritet. menar att en sådan ekonomisk förståelse av integration är problematisk och att marknaden inte kan skapa integration och social samman- hållning, utan har många disfunktioner som behöver kompenseras med en yttre aktörs ingripande. Rikedomens ojämlika fördelning i ett kapitalistiskt system måste modifieras så att de som tjänar mindre och hör till förlorarna får ta del av en del av inkomsterna från dem som tjänar mer och hör till vinnarna. Integrationen skapas inte automatiskt utan är resultatet av en samhällsorganisering som kombinerar de fria marknadskrafterna med statens ingripande, som genom omfördelning av resurser minskar klassklyftorna och skapar ett samhälle i vilket alla grupper känner delaktighet och samhörighet. Detta är vad vissa forskare kallar för mjuk socialism (1977). Men själv var ingen socialist utan snarare en funktionalist som såg till systemets bästa och samhällets fredliga och icke-revolutionära reproduktion. Samhällets fortbestånd och konfliktreduceringen var hans huvud- syfte. Grundargumenten var att om samhället lämnas i händerna på en oreglerad marknad kommer konflikterna att skapa disintegra- tion och anomi. Alla mänskliga samhällens existens har varit och är beroende av någon form av social solidaritet som samvarierar med en gemensam förståelse av världen, något kallar för ett kollektivt medvetande som delas av alla samhällsmedlemmar. Föreställningen om existensen av ett kollektivt medvetande har varit vägledande för andra teoretiska diskussioner om integra- tion, men den är dock problematisk och illa anpassad till den euro- peiska historien och samhällsorganiseringen. Korståg, kolonialism och slaveri utgjorde grogrunden för en strukturell och institutio- nell andrafiering som än genomsyrar många europeiska och utvidgade europeiska länders samhällen.1 Därför är före- ställningen av ett neutralt kollektivt medvetande en idealtypisk konstruktion som har många tillkortakommanden. Till dessa tillkortakommanden hör majoritetssamhällets före- ställning om existensen av gemensamma värderingar och normer i samhället. Visst finns det ett kollektivt medvetande som utgör grunden för en hegemonisk föreställning om samhället och dess bestående ordning. Men att detta delas av alla medlemmar i ett samhälle oavsett klass, kön och etnisk tillhörighet är önske- tänkande. Dessa kollektiva medvetanden utryckt i existensen av gemensamma normsystem och homogena värderingar har under historiens gång använts för att bevara de rådande socioekonomiska 1 Utvidgade europeiska länder är en översättning av termen extended Europe som används av vissa forskare som t.ex. Doane & (2003) för att inkludera andra vita västliga länder som t.ex. , , och . orättvisorna i många samhällen världen över. Dessutom är före- ställningar om de andra som mindervärdiga och underlägsna oss en integrerad del av det kollektiva medvetandet i många europeiska länder. Detta medvetande är en del av den institutio- nella andrafieringen och reproduktionen av etnisk diskriminering. Det legitimerar och normaliserar den strukturella/institutionella diskrimineringen av de andra. Kolonialismen har haft stor betydelse för skapandet av makt- relationer, stereotyper och underordning av koloniserade folk värl- den över. Trots detta är kolonialism och dess effekter ett ganska outforskat och odebatterat ämne i . Delvis beror det på att historieskrivningen i har varit präglad av en selektiv själv- presentation där ställdes utanför de moderna internationella omvälvningarna som medförde globala förändringar som militarism och landerövringar. Vissa länder gick i spetsen för koloniala krig som underkastade andra folk och förslavade och förtingligade mil- joner människor. Kolonialism ändrade inte bara vår globala existens utan också vår kunskap om oss och de andra. Så sent som 1930-talet kontrol- lerade de koloniala makterna av världens yta. Den omfattande ockupationen av andras länder och resurser förändrade européernas syn på de andra som omvandlades till vetenskap. Kolonialmakterna har inte bara erövrat många delar av världen, utan också framställt de koloniserade folken som minder- värdiga och underlägsna raser och kulturer. De koloniala tågen har förstärkt vad tidigare europeiska reseskildringar hade åstad- kommit, nämligen presentationen av världens befolkning i vi-och- dem-termer. Med andra ord, världen delades i West and the rest of the world (Pratt, 1992; Spurr, 1993). Vi framställdes som civili- sation och the rest som barbarism. Denna förståelse fick god draghjälp av vetenskapliggörandet av konstruerade binära skillnader mellan ett vitt, civiliserat och kristet vi och ett svart, ociviliserat och okristligt dem. Den senmedeltida vilda människan, som bodde i skogen, bortom civilisation, var hårig, naken, aggressiv, saknade känsla för moral och utgjorde ett hot mot civilisationen, kläddes i vetenskapliga kategoriseringar och framställdes som ett faktum, en materia för förändring. Detta skulle genomföras av de moderna profeterna – kolonialmakterna, utrustade med tungt artilleri, maktbegär, evolutionistiskt tänkande, socialdarwinism och en rationell brutalitet som skulle förverkliga den hegelianska histo- riens ultimata mål. Ett visionärt och missionärt vi lämnade åter- igen för att erövra the rest och skapade därmed de andra som existerade utanför civilisationen. kategorisering av människor i fyra olika raser med olika egenskaper var vita den bästa rasen med de bästa egenskaperna, och svarta hamnade längst ner i hans ras- hierarki. Med stöd av bl.a. detta rasbiologiska tänkande legitime- rades det koloniala intrånget i många delar av världen. Upplysning- ens filosofer som som exkluderade svarta från ra- tionalitetens gåva till och , var övertygade om och vetenskapliggjorde den vita europeiska överhögheten och legitime- rade dess koloniala erövringar Tesfahuney 2005). Upplysningsti- dens filosofer var i allra högsta grad en del av konstruktionen av rastänkandet (jfr. Eze, 1997). Med andra ord, kolonialismen tog inte plats i ett ideologiskt och vetenskapligt vakuum, utan verkade i en omgivning som legitimerade dess existens och brutalitet. som började för länge sedan och har sina rötter i korståget har alltid gått hand i hand med både en biologisk och kulturell andrafiering av andra folk och länder. Bilden av de andra, framför allt av muslimer, som ett barbariskt, aggressivt och icke-troende folk existerade . Kolonialis- men använde sig av dessa bilder, utvidgade dem till att inkludera även andra folkgrupper och förstärkte dem. Det koloniala arvet om och slaven lever än även om det manifesteras i nya skepnader. Dessa föreställningar om de andra som mindervärdiga och ociviliserade varelser som måste genomgå olika förändringsprojekt för att kunna leva bland oss gäller inte längre enbart i periferierna. Periferin har också flyttat in i centrum.