sou · GUB32 · 2007-01-01 00:00:00 — Resultatet av utredningens beräkningar ger vid handen att det finns ungefär 275 000 i bosatta personer som fått dubbelt medborgarskap genom förvärv av svenskt medborgar- skap genom anmälan eller efter ansökan. 6Ändring och upphävande av förvaltningsbeslut Ett beslut om beviljande av svenskt medborgarskap är ett förvalt- ningsbeslut. Ett förvaltningsbeslut som vunnit laga kraft är definitivt i den meningen att det inte kan överklagas. Beträffande det stora flertalet vanliga förvaltningsbeslut kan dock någon generell orubblighetsprincip inte uppställas1. I princip anses något hinder inte föreligga för ändring av betungande beslut i vare sig mildrande eller skärpande riktning. Normalt binder inte heller ett avslagsbeslut myndigheten för framtiden. Den enskilde kan så- ledes i allmänhet trots ett tidigare avslag få en ny materiell prövning till stånd. När det gäller gynnande beslut är däremot huvudregeln att de inte kan återkallas eller ändras till den enskildes nackdel sedan beslutet expedierats eller på motsvarande sätt offentliggjorts. Sådana beslut vinner negativ rättskraft, dvs. den fråga som har avgjorts genom beslutet får inte tas upp till förnyad prövning. Vissa undantag finns dock från denna regel, se avsnitt 6.2. Ett lagakraftvunnet förvaltningsbeslut kan emellertid visa sig vara behäftat med fel av olika slag – såväl materiella som formella. Verk- ningarna av felet beror bl.a. på hur grovt felet är och vilka möjlig- heter det finns att komma till rätta med det. Det görs vanligen skill- nad mellan två slags verkningar, angripbarhet och nullitet (ogiltighet). Ett fel är angripbart om beslutet med framgång kan överklagas under åberopande av felaktigheten. Angripbara beslut som vunnit laga kraft kan i vissa fall angripas med extraordinära rättsmedel, se avsnitt 6.3. Vissa fel i myndighetsbeslut kan vara så väsentliga att de medför att beslutet enligt allmänna förvaltningsrättsliga principer betraktas som en nullitet, dvs. beslutet anses aldrig ha funnits, se avsnitt 6.4. 1 H. , Allmän förvaltningsrätt, 22 u. 2003 s. 72. Ändring och upphävande av förvaltningsbeslut 6.2Återkallelse av gynnande förvaltningsbeslut Gynnande beslut, tillstånd av olika slag, beslut om tjänstetillsättning, bidrag eller bistånd, m.m., kan som huvudregel inte återkallas sedan de expedierats eller på motsvarande sätt offentliggjorts. Den enskil- des trygghet är avgörande härvidlag även om det kan innebära att klart felaktiga beslut får fortsatt giltighet. I praxis har emellertid vissa principer för när återkallelse av ett gynnande beslut anses möjlig ut- vecklats. Det är främst i tre olika situationer som detta kan ske, näm- ligen om (1) det påkallas av tvingande säkerhetsskäl såsom exempel- vis hänsyn till trafikfara, hälsofara eller brandfara, (2) den enskilde, genom att lämna felaktiga uppgifter eller genom att förtiga relevanta omständigheter, har vilselett myndigheten så att ett oriktigt beslut meddelats eller (3) återkallelsen har stöd av förbehåll i själva beslutet eller i den författning varpå beslutet grundar sig. Av intresse i detta sammanhang är främst frågan om återkallelse av beslut som har blivit felaktiga på grund av vilseledande uppgifter. Frågan har varit föremål för prövning i Regeringsrätten i RÅ 1968:78 (I-III). Vissa sökande till icke-ordinarie lärartjänster hade förtigit omständigheter som medförde att de var förhindrade att tjänstgöra eller större delen därav. I två av fallen ansåg Regeringsrätten det befogat att häva förordnandet. JO har också haft anledning att uttala sig i frågan (se t.ex. JO 1980/81 s. 439, JO 1989/90 s. 293 och JO i FT 1999 s. 33). för högskoleutbildning har också beslutat att återkalla ett beslut att anta en student till juristutbildningen sedan det visat sig att det betyg som låg till grund för antagningsbeslutet var förfalskat (dnr 51/91). Den omständigheten att den enskilde uppträtt oärligt utgör i och för sig inte tillräcklig grund för en återkallelse. Den grundläggande förutsättningen är att beslutet blivit felaktigt och att felaktigheten kan hänföras till vilseledandet. Om den oriktiga uppgiften eller för- tigandet avsett en irrelevant uppgift, som inte har någon betydelse för utgången av ärendet, finns inte grund för återkallelse. Även om det rört sig om en relevant uppgift kan myndigheten ha insett dess oriktighet och fattat sitt beslut med bortseende från uppgiften. Be- slutet har då inte påverkats av den enskildes agerande och det finns därför inte heller i ett sådant fall grund för återkallelse. Vid sidan av återkallelsemöjligheten kan i vissa fall även utkrävan- de av straffrättsligt ansvar för lämnande av oriktig uppgift komma i fråga. Ändring och upphävande av förvaltningsbeslut Uttryckliga regler om återkallelse av tillstånd eller andra gynnande beslut på grund av vilseledande uppgifter finns i bl.a. utlänningslagen (2005:716, UtlL), se avsnitt 4.2.2, lagen (2003:113) om elcertifikat, miljö- balken (1998:808), konkurrenslagen (1993:20) och lagen (1989:532) om tillstånd för anställning på fartyg. Som framgår av redovisningen i avsnitt 4.1 innehåller regeringsfor- men ett förbud mot att beröva någon hans eller hennes medborgar- skap med undantag för i bestämmelsen uppräknade fall. Det går där- för inte att återkalla ett beslut om medborgarskap med hänvis- ning till principen om att ett gynnande förvaltningsbeslut kan åter- kallas därför att det på grund av vilseledande uppgifter blivit felaktigt. Enligt 11 kap. 11 § regeringsformen kan resning i avgjort ärende be- viljas av Regeringsrätten eller, i den mån det föreskrivs i lag, av en lägre förvaltningsdomstol, när fråga är om ärenden för vilka regeringen, förvaltningsdomstol eller förvaltningsmyndighet är högsta instans samt i annat fall av eller, i den mån det föreskrivs i lag, av annan domstol som inte är förvaltningsdomstol. Enligt 8 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar prövar kammar- rätt ansökningar om resning i mål eller ärenden som slutligt avgjorts av länsrätt eller förvaltningsmyndighet. Resning innebär att ett ärende skall tas upp till ny saklig prövning trots att det har avgjorts genom ett lagakraftvunnet beslut. Om grunderna för beviljande av resning i förvaltningsdomstol ges allmänt hållna bestämmelser i 37 b § för- valtningsprocesslagen (1971:291, FPL). För att ett beslut skall kunna rivas upp efter en ansökan om res- ning krävs, att beslutet har en sådan innebörd och sådana verkningar att det uppfyller de grundläggande kraven för överklagbarhet. Regleringen av resningsinstitutet i 11 kap. 11 § regeringsformen och 37 b § FPL saknar helt bestämmelser om vem som har rätt att ansöka om resning. Enligt doktrin och praxis gäller som huvudregel, att förutsättningarna för sådan talerätt överensstämmer med dem som uppställts för rätt att överklaga i ordinär väg, dvs. att det angripna beslutet angår klaganden eller sökanden och gått honom emot (jfr 33 § FPL). Talerätt tillkommer således i första hand den som varit part i det genom det lagakraftvunna beslutet avgjorda ärendet eller som, utan att inta formlig partsställning, på ett inte alltför obetydligt sätt berörs av beslutets verkningar (se t.ex. RÅ 2003 ref. 18 och 19). Ändring och upphävande av förvaltningsbeslut Om en enskild överklagar en förvaltningsmyndighets beslut skall en- ligt 7 a § FPL den myndighet som först beslutade i saken vara den enskildes motpart i domstolsförfarandet. blir därmed berättigad att överklaga domstolens avgörande, om domsto- len ändrar det överklagade beslutet. I andra fall har statliga myndig- heter, som inte i någon specialförfattning tillagts befogenheter att överklaga beslut, inte klagorätt (se t.ex. RÅ 1972 ref. 60 och 63)2. Förvaltningslagens regler gäller för handläggning av medborgar- skapsärenden vid . Enligt 22 § förvaltningslagen (1986:233) får ett beslut överklagas av den som beslutet angår om det har gått honom eller henne emot och beslutet kan överklagas, dvs. den enskilde kan överklaga avslagsbeslut. Enligt 27 § medborgarskapslagen får överklaga beslut i säkerhetsärenden. Någon rätt för Migra- tionsverket att överklaga beslut finns inte (och kan inte heller aktualiseras eftersom är sista instans). I den processordning som kommer att gälla fr.o.m. skall hos Migrationsdomstolarna som huvudregel gälla vad som allmänt är föreskrivet om länsrätt och rättskipningen där (26 § med- borgarskapslagen och 16 kap. 1 § UtlL). I ett medborgarskapsärende som överklagas av den enskilde kommer , eller en länsstyrelse, enligt den allmänna bestämmelsen i 7 a § FPL att vara dennes motpart i migrationsdomstolen. Det innebär att verket, eller en länsstyrelse, kommer att kunna överklaga migrationsdomstolens beslut att bevilja den enskilde medborgarskap (33 § FPL, se även prop. 2004/05:170 s. 312). Detta torde innebära att , och en länsstyrelse, i och för sig har möjlighet att ansöka om resning till den enskildes nackdel i ett medborgarskapsärende. begränsas dock möjligheten till bifall av regeln i 2 kap. 7 § regeringsformen. Liksom i brottmål kan ansökan om resning i förvaltningsärenden således i vissa fall göras även av en offentlig part och även till den en- skildes nackdel. För bifall i det senare fallet krävs då alldeles som i brottmål av hänsyn till enskildas rättssäkerhet starka skäl3. I RÅ 1992 ref. 105, som gällde en ansökan om resning från Riksskattever- ket i ett taxeringsmål och höjning av den skattskyldiges taxering med , anförde Regeringsrätten följande. 2Se även T. och B. , Förvaltningslagen med kommentarer, 2003 s. 277. , Förvaltningsprocesslagen m.m., en kommentar, 4 u. 2001 s. 366 (i forts. ). Ändring och upphävande av förvaltningsbeslut Med hänsyn bl.a. till de vidsträckta rättelsemöjligheter som taxerings- processen tillhandahåller får anses gälla, att resning till men för den skatt- skyldige på begäran av företrädare för det allmänna endast kan beviljas i undantagsfall, där synnerligen starka skäl talar härför. I fall av sådant slag som är i fråga måste en grundläggande förutsättning normalt vara, att den skattskyldige direkt eller indirekt föranlett, att taxeringen blivit i väsentlig mån oriktig, och att det som därvid kan läggas den enskilde till last framstår som uppenbart otillbörligt. Någon frist inom vilken en ansökan om resning skall ha inkommit till domstolen finns inte föreskriven och har heller inte utbildats i praxis på annat sätt än att ju längre någon dröjer med att göra sig på- mind desto mer restriktiv blir bedömningen4. De skäl som skall föreligga för att resning skall få beviljas är på förvaltningsområdet mer skiftande än på de allmänna domstolarnas område. En orsak till detta är den mycket skiftande karaktären på ärendena. Regeringsrättens och kammarrätternas prövning av res- ningsärenden är ganska fri och obunden. Regeringsrätten och kam- marrätterna beaktar således inte endast klassiska resningsgrunder som nya omständigheter eller bevis utan även uppenbart lagstridig rättstillämpning och grova formella felaktigheter. Domstolarna anser sig också oförhindrade att ta hänsyn till andra omständigheter än de av sökanden åberopade. Innebörden av att resning beviljas är normalt att saken blir före- mål för ny prövning av den myndighet som sist har beslutat i ären- det. Det förekommer emellertid att Regeringsrätten och kammar- rätterna i uppenbara fall i stället själva ändrar det felaktiga beslutet. Vissa fel i myndighetsbeslut kan, som nämnts inledningsvis, vara så väsentliga att de medför att beslutet enligt allmänna förvaltnings- rättsliga principer betraktas som en nullitet. Att ett beslut är en nullitet innebär att det frånkänns sina avsedda rättsverkningar, både verkställbarhet och rättskraft. Beslutet kommer i sådant fall att be- traktas som obefintligt av de myndigheter som skall verkställa det eller lägga det till grund för ett nytt avgörande. Vilka fel som skall medföra nullitet finns inte reglerat, utan avgörs i rättstillämpningen från fall till fall. Rättssäkerhetsintresset kräver som regel att ett lagakraftvunnet beslut respekteras. 4 s. 357. Ändring och upphävande av förvaltningsbeslut endast väsentliga och uppenbara fel som kan medföra att ett beslut anses som en nullitet. I den mån felet inte är så väsentligt att ett nullitetsresonemang kan tillämpas kan resning vara ett alternativ. Gränsen mellan dessa två typer av beslut blir med nödvändighet täm- ligen flytande5. I svensk rätt finns inte någon särskild reglering av institutet nulli- tet. Någon direkt motsvarighet till begreppet klagan över domvilla finns inte inom förvaltningsprocessen. När klagan över domvilla an- förs i Regeringsrätten behandlas framställningen som en ansökan om resning, se t.ex. RÅ 2004 not. Nullitet som förvaltningsrättslig företeelse kan sägas bygga på rättsprinciper framvuxna i praxis både hos förvaltningsmyndigheter och domstolar samt diskussioner i den rättsvetenskapliga doktrinen. Frågan om ett beslut är en nullitet kan prövas endast i samband med att en domstol eller en annan myndig- het skall meddela ett beslut för vilket det tidigare förvaltningsbeslu- tet är av avgörande betydelse6. Det blir alltså inte fråga om ett form- ligt upphävande av förvaltningsbeslutet utan om en prejudiciell pröv- ning av dess giltighet. En domstol eller myndighet skall självmant beakta fel som är så allvarliga att besluten kan anses vara en nullitet. En förklaring om nullitet är inte bindande för andra myndigheter utan det får i varje enskilt fall frågan uppkommer avgöras om beslu- tet är en nullitet eller inte. Detta kan leda till att två olika myndig- heter kommer till skilda beslut i samma fråga. Rent allmänt kan sägas att svenska domstolar och andra myndig- heter är ganska obenägna att betrakta förvaltningsbeslut som ogiltiga. Begreppet för en alltmer tynande tillvaro och det är i viss mån oklart vilken relevans nullitetsbegreppet har hos förvaltningsmyndigheter och domstolar. Regeringsrätten löser vanligen problem med uppen- bart felaktiga beslut och rättsakter genom att använda de extraordi- nära rättsmedlen. De spridda avgöranden som finns på området har till stor del kasuistisk karaktär som manar till en viss försiktighet när det gäller att dra generella slutsatser. Ogiltighetsgrundande fel kan vara av både formell och materiell art. Av doktrinen framgår att en rad olika typer av felaktigheter kan leda till nullitet. Som exempel på fel som sannolikt skulle medföra nullitetsverkan nämns beslut som är förfalskade och beslut som är lagstridiga. Vidare anses i doktrinen grova fel vid förfarandet kunna medföra nullitet. Om det är uppen- 5Wennergren s. 372 och 374. , Under vilka förutsättningar bör enligt svensk förvaltningsrätt en förvaltnings- akt anses som en nullitet, FT 1955, s. 113 f., jfr dock H. , Allmän förvaltningsrätt, 1955 s. 371. Ändring och upphävande av förvaltningsbeslut bart att en myndighet har överskridit gränserna för sina maktbefo- genheter torde beslutet också kunna betraktas som en nullitet. Om ett förvaltningsbeslut har framkallats genom tvång eller svek bör det inte kunna medföra några rättsverkningar i förhållande till den som utfört tvånget eller sveket eller haft kännedom om det. I sådana fall lär det dock sällan bli fråga om nullitetsprövning i egent- lig mening. I regel lär vederbörande myndighet i stället själv åter- kalla beslutet så snart tvånget har upphört eller sveket har blivit upp- täckt. Frågan om ett beslut skall anses som en nullitet kan inte endast bedömas efter felens beskaffenhet. Vid bedömningen av om ett be- slut är ogiltigt måste hänsyn även tas till beslutets innebörd. Hän- synen till den enskildes trygghet medför att det bör ställas större krav på felaktigheten för att ett gynnande beslut skall kunna ses som ogiltigt än för att ett betungande beslut skall göra det. Vidare bör det skiljas mellan beslut med begränsad räckvidd (t.ex. ett vites- föreläggande att riva en byggnad) och sådana beslut som har mer vittgående rättsverkningar, t.ex. ett naturalisationsbeslut. Med hänsyn till de oberäkneliga konsekvenserna bör man vara försiktig med att tillämpa ett nullitetsresonemang i de senare fallen7. Vid bedömningen av om ett beslut är en nullitet måste vidare hänsyn tas till vilket organ som har att pröva giltighetsfrågan. Ett underordnat verkställighetsorgan har mindre frihet att ompröva ett besluts giltighet än en domstol eller en sido- eller överordnad för- valtningsmyndighet. Av de nu anförda förhållandena framgår att det inte är möjligt att uppställa undantagslösa regler om under vilka förutsättningar ett be- slut bör anses som en nullitet. Regeringsrätten har i ett fall prövat frågan om ett naturalisations- beslut var en nullitet, RÅ 1948:30. En utländsk man hade på ansökan upptagits till svensk medborgare. bestämdes att mannens naturalisation skulle medföra svenskt medborgarskap även för hans dotter som var och som i ansökan uppgavs vara ogift. Sedan det därefter upplysts att dottern vid tiden för naturalisations- beslutet var gift med en utländsk man, och till följd därav inte skulle ha tillerkänts svenskt medborgarskap, förklarades likväl att hon var svensk medborgare. H. har anfört att ställningstagandet kan ha påverkats av att beslutet gällde ett statusförhållande8. , Allmän förvaltningsrätt, 22 u. 2003 s. 77. , Under vilka förutsättningar bör enligt svensk förvaltningsrätt en förvaltnings- akt anses som en nullitet, FT 1955, s. 112 f. Ändring och upphävande av förvaltningsbeslut Regeringen har nr 48 prövat frågan om ett beslut om medgivande att få behålla svenskt medborgarskap var en nullitet (KRes, ). Fallet rörde en i bosatt per- son som 1938 medgavs att behålla sitt svenska medborgarskap. hade han emellertid automatiskt förvärvat danskt medborgar- skap och därvid, också automatiskt, förlorat sitt svenska medborgar- skap. När detta blev känt beslutade regeringen att beslut, såsom meddelat under den inte förefintliga förutsättningen, att veder- börande fortfarande hade svenskt medborgarskap, var utan verkan. O. anser att beslutet måste uppfattas som en nullitets- förklaring och inte som en återkallelse eftersom beslutet om nulli- tetsförklaring grundar sig på det faktum att man inte kan behålla något som man inte har9. har i en dom (B 637/89) vid pröv- ning av frågan om utvisning av den tilltalade i ett brottmål anfört att de oriktiga uppgifter som den tilltalade lämnat om sin identitet inte innebar att förväxlat honom med någon annan per- son. Det var inte heller utrett i målet att hans ansökan om svenskt medborgarskap skulle ha avslagits om han lämnat riktiga uppgifter om sin identitet. Beslutet om svenskt medborgarskap kunde därför enligt hovrätten inte anses vara en nullitet, och den tilltalade kunde följaktligen inte utvisas ur riket. Slås det i efterhand fast att förutsättningarna för svenskt medbor- garskap för ett barn har brustit, och medborgarskapet inte kan här- ledas genom tillämpning av någon annan bestämmelse, har rättsläget uppfattats så att barnet aldrig har varit svensk medborgare. I ett fall har en dom som hävt en faderskapspresumtion i princip fått anses medföra retroaktiv verkan i fråga om ett barns medborgarskap som förvärvats vid födelsen i enlighet med 1 § 2 dåvarande medbor- garskapslag (nuvarande 1 § 3 medborgarskapslagen) som en följd av att den person som då förmodades vara barnets far var svensk med- borgare och gift med barnets mor (96/00189 )10. Ett annat exempel på en sådan situation skulle kunna vara om det i efterhand visar sig att ett adoptionsbeslut eller ett godkännande av ett utländskt beslut om adoption är ogiltigt och barnet härlett sitt svenska medborgarskap genom adoption enligt 3 § medborgarskaps- lagen11. I samband med lagstiftningsarbetet med medborgar- , Om rättskraft i förvaltningsrätten, 1951 s. 446 f. 10Se även H. Sandesjö- K. medborgarskapslagen med kommentarer, 2005 s. 49 f. (i forts. ). 11Sandesjö-Björk, s. 58. Ändring och upphävande av förvaltningsbeslut skapslag ifrågasatte emellertid Lagrådet denna rättstillämpning och anförde följande i frågan om och i så fall när ett beslut om svenskt medborgarskap kan anses ogiltigt till följd av att någon grund- läggande förutsättning för beslutet visar sig inte ha förelegat (prop. 1999/2000:147 s. 136). Vid lagrådsföredragningen har angetts att ett beslut om svenskt medbor- garskap i allmänhet inte blir ogiltigt i det fall att den sökandes identitet senare skulle visa sig vara en annan än den som anges i beslutet. Be- slutet anses i sådant fall gälla den fysiska person som betecknades med identitetsuppgifterna. Vad gäller fallet att ett barn förvärvar svenskt med- borgarskap som följd av att fadern är svensk medborgare skulle dock situationen kunna bli annorlunda. Om det sålunda konstateras i efter- hand genom dom att mannen inte är far till barnet skulle barnets svenska medborgarskap kunna anses som en nullitet (jfr med kommentarer, s. 44). Lagrådet, som erinrar om före- skrifterna i 2 kap. 7 § andra stycket regeringsformen angående när en svensk medborgare får berövas sitt medborgarskap, ställer sig något frågande till denna uppfattning. Enligt Lagrådets mening måste frågan om när ett beslut om svenskt medborgarskap eventuellt kan anses som en nullitet belysas närmare, bl.a. så att regleringens förenlighet med RF kan bedömas. Även regeringen berörde frågan i anslutning till 5 § medborgarskaps- lagen. Enligt den bestämmelsen kan ett barn som föds utomlands och som har en svensk far under vissa förutsättningar förvärva svenskt medborgarskap genom anmälan av fadern. Den bestämmelsen förut- sätter också att faderskapet fastställts. Regeringen anförde att, om det senare skulle visa sig att faderskapet blivit felaktigt fastställt, följderna av detta får avgöras i rättstillämpningen mot bakgrund av förvaltningsrättsliga principer och med beaktande av 2 kap. 7 § rege- ringsformen (a. prop. s. 29). Samma resonemang fördes av regeringen i frågan om ett beslut om naturalisation på grund av felaktiga eller falska uppgifter skulle kunna anses som en nullitet (a. prop. s. 48). Frågan om vad som gäller när ett faderskap hävts genom en laga- kraftvunnen dom har varit aktuell i ett mål i Regeringsrätten. En svensk medborgare ingick äktenskap med en chilensk kvinna och uppgav att han var far till hennes två barn. Barnens svenska med- borgarskap registrerades hos skattemyndigheten. Sedan det genom en lagakraftvunnen dom fastställts att mannen inte var far till barnen beslutade skattemyndigheten att ändra uppgifterna om medborgar- skap för barnen från svenska medborgare till chilenska medborgare. En senare begäran från barnen att registreras som svenska medborgare avslogs (RÅ 2000 not. Ändring och upphävande av förvaltningsbeslut Jur. , universitetslektor vid vid , har anfört att man kan invända att förbudet mot att beröva någon medborgarskap i regeringsformen eventuellt inte är tillämpligt i ett fall då beslutet om medborgarskap utgör en nullitet eftersom det inte går att beröva någon något som han eller hon aldrig haft. Vidare anser att denna invändning är relevant i fråga om alla gynnande beslut och torde enligt honom innebära att den negativa rättskraften inte utgör något hinder för att sådana beslut utgör nulliteter12. 12 O. nullitet i förvaltningsrätten – en ovanlig historia, FT 2000, s. 164. 7Tidigare utrednings- och lagstiftningsärenden om återkallelse av beslut om medborgarskap Frågan om införande av en möjlighet att återkalla medborgarskap övervägdes redan vid tillkomsten av medborgarskapslag. I förslaget till medborgarskapslag (prop. 1950:217) fanns i lagrådsre- 9 § ett förslag om frånkännande av medborgarskap (ex- patriering). Förslaget hade följande lydelse (a. prop. 69–70). Har någon, som genom naturalisation förvärvat svenskt medborgarskap, genom lagakraftvunnen dom med tillämpning av stadgande i 8, 9 eller 27 kap. strafflagen om uppsåtligt brott dömts till straffarbete eller till förvaring under minst två eller internering i säkerhetsanstalt, äger Konungen förordna, att han skall vara förlustig det svenska med- borgarskapet.