sou · GUB347 · 2007-01-01 00:00:00 — Undersökningen skall göras på ett sådant sätt att den undersökte inte blir föremål för allmän uppmärksamhet. Den skall som regel utföras avskilt, exempelvis i ett täckt fordon. Undersökningen genomförs på så sätt att polisen undersöker personens ögon och ögonrörelser i syfte att ta reda på om personen är påverkad av något annat medel än alkohol. Om polismannens undersökning visar tecken på sådan påverkan och skälig misstanke om rattfylleri föreligger får, enligt reglerna i 28 kap. 12 § , kroppsbesiktning äga rum och blodprov tas. Skälig misstanke kan föreligga även om ingen ögonundersökning görs eller om en företagen undersökning inte ger någon klar och entydig indikation. Föraren kan t.ex. uppträda på ett sådant sätt att polismannen får grund för sin indikation. Vid en rättegång är det resultatet av den företagna blodundersökningen som i första hand är relevant som bevis. Vägrar den som skall genomgå en ögonundersökning att medverka till detta får blodprov tas även om det inte finns förutsättningar för det enligt 28 kap. 12 § . Av 6 § framgår att för ögonundersökning som avses i lagen skall 28 kap. 13 § inte gälla. Undantaget infördes efter påpekande från Lagrådet att det var inkonsekvent att ha en bestämmelse om att kroppsbesiktning av en kvinna i form av 5 Se prop. 1998/99:43 Drograttfylleri och sjöfylleri. blodprov eller alkoholutandningsprov får verkställas och bevittnas av en man utan att ha en motsvarande bestämmelse för ögonunder- sökning. I stället för att föra in ögonundersökning i 28 kap. 13 § valde man att ange att 28 kap. 13 § rätte- gångsbalken inte gäller ögonundersökning enligt den nya lagen.6 Regeringen har i förordningen (1999:221) om föreskrifter rörande ögonundersökning bemyndigat att meddela föreskrifter för verkställighet av lagen om ögonunder- sökning. I RPSFS 1999:4, FAP 333-3, har meddelat sådana föreskrifter. föreskrifter och allmänna råd om ögon- undersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken, RPSFS 1999:4 Av RPSFS 1999:4 framgår bl.a. att endast en polis som med godkänt resultat har genomgått särskild utbildning får besluta om och genomföra ögonundersökning, att endast en av Rikspolis- styrelsen godkänd pupillometer får användas och att den polis som genomfört undersökningen skall dokumentera sina iakttagelser på en särskild blankett om ögonundersökningen har lett till att skälig misstanke om brott uppkommit eller om den undersökte begär det. Dessutom skall polismyndigheten bedriva utbildning för poliser. I polislagen (1984:387) finns bl.a. bestämmelser som reglerar vilka befogenheter en polisman har att tillgripa våld vid tvångsmedels- användning. Av 10 § polislagen (1984:387) framgår t.ex. att en polisman har rätt att använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd i vissa angivna fall i den mån andra medel är otillräckliga. En polisman får bl.a. använda våld när han eller hon med laga stöd verkställer en kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd och vid beslag eller annat omhändertagande av egendom eller vid husrannsakan som avses i och när polismannen med laga stöd stoppar ett fordon eller annat transportmedel eller skall kontrollera fordonet eller dess last. 6 Se prop. 1998/99:43 s. 35–36. I 22 § polislagen (1984:387) anges när en polisman får stoppa ett fordon. Det får ske bl.a. om det finns anledning att anta att någon som färdas i fordonet har gjort sig skyldig till brott, om det av någon annan anledning behövs för att med laga stöd ingripa mot någon som färdas i fordonet genom bl.a. kroppsbesiktning, om det behövs för att genomföra husrannsakan i fordonet eller om det behövs för att reglera trafiken eller för att kontrollera fordon eller förare eller fordons last enligt vad som är särskilt föreskrivet. Av 29 § polislagen (1984:387) framgår att rätten att använda våld i samband med situationer som anges i 10 § i vissa situationer också tillkommer andra befattningshavare än polismän. En tjänsteman vid har t.ex. rätt att använda våld i vissa reglerade situationer när tjänstemannen medverkar vid polisiär övervakning i enlighet med vad som framgår av särskilda bestämmelser. Dessutom finns i 29 § polislagen (1984:387) jämförd med 10 § första stycket 4 samma lag en generell bestämmelse som innebär att den som i myndighetsutövning har befogenhet att avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme eller verkställa eller biträda vid kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd, vid beslag eller annat omhändertagande av egendom eller vid sådan husrannsakan som avses i får använda våld mot person om den som utför myndighets- utövningen möts av motstånd. 3.4.2Omhändertagande av körkort enligt körkortslagen (1998:488) Körkortslagen (1998:488) innehåller bl.a. bestämmelser om körkortsingripanden, dvs. varning och återkallelse av bl.a. körkort som kan följa på trafikbrott av olika slag. För utredningens arbete är bestämmelserna som rör polismans befogenheter att vid misstänkt rattfylleribrott omhänderta ett körkort av intresse. Av 5 kap. 7 § jämförd med 5 kap. 3 § körkortslagen (1998:488) framgår att ett körkort får omhändertas i vissa situationer. Ett körkort skall bl.a. omhändertas om körkortshavaren vid förande av ett motordrivet fordon eller en spårvagn har visat tydliga tecken på påverkan av alkohol eller annat ämne eller om det på sannolika skäl kan antas att körkortet kommer att återkallas på grund av att körkortshavaren har gjort sig skyldig till bl.a. rattfylleri eller grovt rattfylleri. Det är enligt 7 kap. 4 § körkortslagen (1998:488) SOU 2006:47 Nuvarande reglering polismyndighet eller åklagare som beslutar om ett omhänder- tagande av ett körkort. Om ett körkort har blivit omhändertaget enligt 5 kap. 7 § första stycket 1–3 körkortslagen (1998:488) skall utan dröjsmål pröva frågan om körkortet skall återkallas tills vidare eller lämnas tillbaka (7 kap. 5 § körkortslagen). Beträffande rattfylleri finns det i de fall alkoholkoncentrationen inte uppgår till per liter i utandningsluften en möjlighet att meddela varning om särskilda skäl föreligger (5 kap. 9 § körkortslagen). Denna bestämmelse måste beaktas när det gäller frågan om ett körkort skall omhändertas eller inte. Vid högre alkoholkoncentration (0,per liter i utandningsluften eller mer) krävs det synnerliga skäl för att underlåta återkallelse av körkort. Sådana skäl har i praxis ansetts föreligga endast i ett fåtal särpräglade fall. 3.4.3Polismans rätt att tillfälligt omhänderta bl.a. fordonsnycklar Som ett led i att förhindra trafiknykterhetsbrott har en polisman vissa möjligheter att tillfälligt omhänderta fordonsnycklar eller annat som behövs för färden eller, om så krävs, även fordonet. Bestämmelserna, som infördes , återfinns i 24 a– d § polislagen (1984:387).7 Av 24 a § första stycket polislagen (1984:387) framgår att om det av särskilda skäl kan anses finnas risk för att brott enligt 4 eller 4 a §§ trafikbrottslagen, dvs. rattfylleri eller grovt rattfylleri, kommer att begås, får en polisman, i syfte att förhindra brottet, tillfälligt omhänderta fordonsnycklar eller annat som behövs för färden eller, om så krävs, fordonet. Vidare anges i andra stycket att om förutsättningarna i första stycket är uppfyllda och om det är nödvändigt för att söka efter sådan egendom som anges där, får en polisman kroppsvisitera den person som kan komma att göra sig skyldig till brottet och genomsöka fordonet. Av 24 b § polislagen (1984:387) framgår att en polisman som har beslutat om omhändertagande av egendom med stöd av 24 a § skyndsamt skall anmäla det till sin förman. Förmannen skall pröva om omhändertagandet skall bestå. 7 Se prop. 2003/04:159 Tillfälligt omhändertagande av egendom för att förhindra trafik- nykterhetsbrott. I 24 c § polislagen (1984:387) föreskrivs att ett omhändertagande skall upphöra så snart det inte längre finns skäl för det och att det inte får vara längre än . Omhändertagen egendom skall återlämnas till den från vilken egendomen omhändertogs, om det inte finns särskilda skäl att lämna den till någon annan. I 24 d § polislagen (1984:387) anges att om inte egendom hämtas när ett omhändertagande har upphört får polismyndigheten under de förutsättningar som anges i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. förstöra egendom eller sälja den för statens räkning. Den från vilken egendom omhändertogs skall efter omhändertagandet delges underrättelse om att egendom kan komma att förstöras eller säljas. Om det är känt att någon annan också berörs av omhändertagandet, skall även denne delges sådan underrättelse. Av 27 § polislagen (1984:387) framgår bl.a. att protokoll skall föras när föremål omhändertas. Anledningen till att dessa bestämmelser infördes var att det fanns starka skäl att vidta ytterligare åtgärder för att förhindra att personer kör under påverkan av alkohol och andra droger. En uttrycklig befogenhet för polisen att göra tillfälliga omhänder- taganden för att förhindra brott skulle fylla en viktig funktion i det praktiska polisarbetet. Bestämmelserna i 27 kap. 1 § rättegångs- balken och i trafikbrottslagen att ta ett fordon i beslag och därefter förklara det förverkat innebar visserligen möjligheter att förhindra fortsatta rattfylleribrott men reglerna behövde kompletteras med enkla och funktionella bestämmelser som kunde avvärja ett rattfylleribrott.8 För att ett tillfälligt omhändertagande skall få ske skall det krävas konkreta omständigheter som ger stöd för antagandet att en person kan komma att göra sig skyldig till trafiknykterhetsbrott. Så är fallet t.ex. om personen uppträder på ett sådant sätt att han eller hon framstår som påverkad av alkohol eller andra droger. En person kan t.ex. bete sig på ett sådant sätt direkt efter en prov- tagning avseende alkoholkoncentration att det finns skäl att tro att han eller hon kommer att köra fordonet. 8 Se prop. 2003/04:159 s. 15 f. behovs- och proportionalitetsprinciperna gälla liksom vid övrig polisverksamhet.9 Möjlighet att med stöd av 24 a § andra stycket polislagen (1984:387) kroppsvisitera den person som kan komma att göra sig skyldig till brottet och att genomsöka fordonet infördes eftersom bestämmelserna i 28 kap. om kroppsvisitation och möjlighet att bereda sig tillträde till utrymme inte var utformade med avseende på nu aktuella situationer. Sådana bestämmelser ansågs behövliga för att polisen skulle få reella möjligheter att omhänderta i första hand nycklarna, t.ex. om en berusad person gömmer nycklarna i sina kläder eller i bilen och inte frivilligt överlämnar dem till polisen. Åtgärden att omhänderta själva fordonet avsågs att bli tillämpad i undantagsfall och då i situationer när fordonet kunde startas utan nycklarna. Eftersom tvångsåtgärden syftar till att förhindra brott som kan leda till allvarliga personskador och dödsolyckor vägde enligt regeringens mening effektivitetsvinsterna tyngre än behovet av skydd för den personliga integriteten.10 Genom grundlagen, straffrättslig lagstiftning och konventioner tillförsäkras alla människor en privat sfär. I 2 kap. regeringsformen anges olika fri- och rättigheter som den enskilde åtnjuter gentemot det allmänna. Vissa av dessa fri- och rättigheter får begränsas genom lag men endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Ett sådant ändamål är utredning av brott, vilket framgår av 2 kap. 12 § regeringsformen. Det finns en noggrann reglering av de tvångsmedel som får användas vid utredning av brott. I regleras de viktigaste tvångsmedlen. Det finns bestämmelser om tvångsmedel i andra straffrättsliga lagar som kompletterar eller ersätter regler. 2003/04:159 s. 14. 2003/04:159 s. 16. vägledande för tolkning och tillämpning av regler om tvångsmedel i annan lagstiftning och innehåller också definitionerna av de olika tvångsmedlen. Det finns inte någon enhetlig definition av straff- processuellt tvångsmedel men med tvångsmedel brukar betecknas sådana direkta ingripanden mot person eller egendom som företas i myndighetsutövning och som utgör intrång i någons rättssfär.11 Som huvudregel får tvångsmedel bara användas när en förunder- sökning har inletts. Om en förundersökning inte har inletts anses det att ett beslut av en behörig myndighet om tvångsmedel innebär ett faktiskt inledande av förundersökning.12 Det finns några undantag från huvudregeln att tvångsmedel enbart får beslutas inom ramen för förundersökning eller under det rättsliga förfarandet som sedan följer. Två av undantagen gäller vid s.k. förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § . En förenklad utredning får ske i fall då det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan föranleda någon annan påföljd än böter eller vid ett brott som begås inför rätten i en rättegång. Vid utredning av sådana brott får tvångsmedel i form av beslag användas. Om det vid en sådan utredning finns behov av andra tvångsmedel skall en förundersökning inledas. Ett annat undantag gäller den rätt som en polisman har enligt 23 kap. 8 § tredje stycket att i omedelbar anslutning till ett brott ta med en person till förhör. Det får ske trots att en behörig tjänsteman inte har hunnit besluta om att förundersökning skall inledas och motivet till bestämmelsen är att öka möjligheterna att utreda ett brott i anslutning till att det har begåtts. 11Se SOU 1995:47 Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt polislagen s. 137 f. JO 1993/94 s. 92, 2000/2001 s. 168 och 2001/2002 s. 95. Bestämmelser om förundersökning finns i 23 kap. samt i förundersökningskungörelsen (1947:948). En förunder- sökning syftar först och främst till att fastslå att ett brott har begåtts och vem som i så fall skäligen kan misstänkas för brottet samt till att ge underlag för bedömning av frågan om åtal skall väckas. Genom förundersökningen förbereds målet så att bevis- ningen kan presenteras i ett sammanhang vid huvudförhandlingen. Förundersökningen ger också den misstänkte en inblick i åklagarens bevismaterial, vilket gör det möjligt för honom eller henne att begära komplettering av materialet. Ytterligare ett syfte är att fastställa om det finns enskilda anspråk.13 En förundersökning skall som huvudregel inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats. Förundersökning behöver dock inte inledas i vissa undantagsfall, bl.a. om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och det gäller ett brott som inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter eller ett brott under rättegång14. Beslut om att inleda en förundersökning skall fattas av polismyndighet eller åklagare. Har förundersökningen inletts av polismyndighet och är saken inte av enkel beskaffenhet skall ledning av förundersökningen avseende brottet övertas av åklagaren, så snart någon kan skäligen misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i annat fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl. När förundersökningen leds av åklagare, får han vid undersökningens verkställande anlita biträde av polismyndigheten. Han får också uppdra åt polisman att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet.15 Under en förundersökning gäller vid användande av tvångsmedel vad som anges i 24–28 kap. , vilket framgår av 23 kap. 16 § . Detta innebär att beslut om tvångs- medel skall fattas av rätten, undersökningsledaren, eller åklagaren enligt vad som särskilt anges i respektive kapitel. Vid fara i dröjsmål kan beslut om husrannsakan och kroppsbesiktning fattas av en polisman. 13Se 23 kap. RB 2 § samt prop. 1994/95:23 Ett effektivare brottmålsförfarande s. 73. 14Se 23 kap. 1 § andra stycket RB. 15Se 23 kap. 3 § första och andra styckena RB. 3.5.4Vem får verkställa ett beslut om tvångsmedel? Utöver bestämmelserna i 28 kap. 13 § om verkställighet av kroppsvisitation och kroppsbesiktning finns det inga formella regler i om vem som får verkställa tvångsmedel. Detta får i stället läsas ut av andra bestämmelser. Den grundläggande ramen ges genom bestämmelserna i 23 kap. om behörigheten att genomföra förundersökning, vilket är en uppgift för polismyndighet och åklagare, och en åklagares rätt att anlita biträde vid undersökningen. Härtill kommer att uppgiften att använda våld på samhällets vägnar är något som i allt väsentligt har förbehållits polisen. Eftersom tvångsmedelsanvändning ofta förutsätter att tvång eller våld tillgrips är utgångspunkten att det normalt är polisen som skall verkställa beslut om tvångsmedel. I de fall där har rätt att genomföra förundersökning har tullpersonalen i allt väsentligt samma befogenheter som polis- män. Enligt lagen (2000:1225) om straff för smuggling, smugg- lingslagen, gäller vad som sägs i om polismans befogenheter att besluta om och att verkställa tvångsmedel för en tulltjänsteman som utför motsvarande uppgifter. I lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning regleras i vilken utsträckning en tjänsteman vid får tillgripa tvångsmedel. Enligt 2 § har en sådan tjänsteman samma rätt som en polisman att medta personer till förhör, gripa, företa husrannsakan och verkställa beslag vid brott mot vissa i lagen angivna författningar. Enligt 23 kap. 3 § tredje stycket får en polisman under vissa förutsättningar vidta vissa utredningsåtgärder innan en förundersökning har inletts. En sådan utredning brukar betecknas primärutredning. Av lagtexten framgår att en polisman härvid får hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. De utredningsåtgärder som främst kommer i fråga är platsundersökning och sådana förhör med parter och vittnen som kan ske i nära anslutning till att brottet har begåtts.17 Vid en primärutredning handlar en polisman på eget ansvar och har bl.a. 16Se , , Straffprocessuella tvångsmedel – när och hur får de användas?, 2005, s. 91. 17Se motiven i NJA II 1969 s. 677. att bestämma om förutsättningarna för ett senare inledande av en förundersökning föreligger. Ett tidigare krav på att bara sådana utredningsåtgärder fick vidtas som inte kunde uppskjutas utan olägenhet togs bort genom en lagändring som trädde i kraft . I samband härmed uttalades bl.a. följande.18 Det bör enligt regeringens uppfattning ses som ett naturligt åliggande för all polispersonal att vidta åtgärder för utredning av brott. Såväl från utredningssynpunkt som för att påskynda förfarandet står mycket att vinna på att möjliga utredningsåtgärder genomförs i nära anslutning till brottet. Särskilt beträffande vardagsbrottslighet, såsom butiks- stölder, biltillgrepp, rattfylleri, grov olovlig körning, enklare fall av misshandel och liknande är förhållandena ofta sådana att det är möjligt att praktiskt taget slutföra utredningen direkt på plats. De uppenbarligen stora rationalitetsvinster som ligger i att utredning sker direkt på plats bör givetvis tas tillvara. Det förtjänar att påpekas att bestämmelsen i 23 kap. 3 § tredje stycket inte ger polisman rätt att använda tvångsmedel. Förutsätt- ningarna för tvångsmedelsanvändning är inte reglerade i 23 kap RB utan i 24, 26, 27 och 28 kap. RB. Vidare bör framhållas att polismans rätt att vidta utredningsåtgärder på eget ansvar endast gäller det absoluta inledningsstadiet av en utredning. Detta framgår av att denna rätt endast finns i det skede då förundersökning inte hunnit inledas, dvs. innan behörig person har informerats. Av 3 a § förundersökningskungörelsen (1947:948) framgår att en polisman som ingriper mot brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp anmälan skall vidta de utredningsåtgärder som är möjliga, även om förundersökningen inte hunnit inledas. Utredningen skall om möjligt färdigställas direkt på plats och vidtagna åtgärder skall anmälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet. 3.6.1Regeringsformens skydd av kroppslig integritet I 2 kap. regeringsformen finns bestämmelser som syftar till att skydda medborgarna från bl.a. kroppsliga ingrepp från det allmännas sida. Bestämmelserna innebär bl.a. att varje medborgare enligt 2 kap. 6 § regeringsformen mot det allmänna är skyddad mot kroppsliga ingrepp, kroppsvisitation och husrannsakan och 18 Se SFS 1994:1412 och prop. 1994/95:23 s. 78. Enligt 2 kap. 12 § regeringsformen får dessa grundläggande fri- och rättigheter begränsas endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle och begränsningarna får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt. En begräsning av sådana fri- och rättigheter får enbart ske genom lag. Begreppet kroppsbesiktning förekommer inte i regeringsformen. Beträffande begreppet kroppsligt ingrepp sägs i motiven till regeringsformen att det avser främst våld mot människokroppen och att dit hänförs vidare läkarundersökningar, smärre ingrepp som bl.a. blodprovstagning samt liknande företeelser som brukar betecknas med ordet kroppsbesiktning. Om begreppet kropps- visitation sägs i nämnda motiv att med det avses undersökning av en persons kläder eller något som denne har med sig, t.ex. en handväska.19 Begreppet kroppsbesiktning fick en ny definition från och med den 1 januari 1994.20 Anledningen härtill var att det juridiska begreppet kroppsbesiktning ansågs vara oklart i . Oklarheten bestod i att 28 kap. 12 § kunde tolkas så att blodprovstagning och andra undersökningar var egna former av tvångsmedel som fick vidtas i samband med kroppsbesiktning men inte utgjorde kroppsbesiktning. Reglerna om kroppsbesiktning hade i allmänhet tillämpats som om provtagningar och liknande föll utanför begreppet kroppsbesiktning. Bestämmelsen angav således att det vid en kroppsbesiktning, om så erfordras, fick tas blodprov och genomföras annan undersökning, som kunde ske utan nämnvärt men. Detta förhållande var inte önskvärt och begreppet kroppsbesiktning ändrades till den definition som framgår av 28 kap. 12 § andra stycket . Med kroppsbesiktning avses undersökning av människo- kroppens yttre och inre samt tagande av prov från människo- kroppen och undersökning av sådana prov. En kroppsbesiktning får inte utföras så att den undersökte riskerar framtida ohälsa eller skada. Av 28 kap. 12 § framgår också att den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa får 1975/76:209 s. 147. 20Se SFS 1993:1408, prop. 1993/94:24 med förslag till ändrade regler om kroppsvisitation och kroppsbesiktning m.m. kroppsbesiktigas för ändamål som anges i 11 § eller enligt bestämmelserna i 12 a § (avser salivprov). I den omfattning och för det ändamål som anges i 12 b § får också annan person kropps- besiktigas (avser DNA-analys av salivprov i vissa utrednings- situationer). Det framgår också att den som skall kroppsbesiktigas får hållas kvar för ändamålet eller, om det finns synnerliga skäl, . I 28 kap. 13 § regleras närmare vem som får besluta om kroppsbesiktning och kroppsvisitation samt på vilket sätt sådana åtgärder skall utföras. 28 kap. 13 § Beträffande kroppsvisitation och kroppsbesiktning skall i tillämpliga delar gälla vad i 3 a §, 4, 8 och 9 §§ är föreskrivet om husrannsakan. Är fara i dröjsmål, får kroppsvisitation och kroppsbesiktning beslutas av polisman. Förrättning, som är av mera väsentlig omfattning, skall verkställas inomhus och i avskilt rum. Verkställs den av någon annan än en läkare, skall såvitt möjligt ett av förrättningsmannen anmodat trovärdigt vittne närvara. Blodprov får inte tas av någon annan än en läkare eller legitimerad sjuksköterska. Annan mera ingående undersökning får utföras endast av läkare. Kroppsvisitation eller kroppsbesiktning av en kvinna får inte verkställas eller bevittnas av någon annan än en kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska. Kroppsvisitation som enbart innebär att föremål som en kvinna har med sig undersöks och kroppsbesiktning som enbart innebär att blodprov eller alkoholutandningsprov eller salivprov tas får dock verkställas och bevittnas av en man. När bestämmelsen i tredje stycket om att alkoholutandningsprov av en kvinna får tas även av en man infördes uttalades följande i förarbetena.21