sou · GUB314 · 2007-01-01 00:00:00 — vuogas ahte sámit, maŋŋil go eatnamat lea identifierejuvvon ja go daidda lea ráhkaduvvon fastigheta, oažžut formalalaš oamastanrievtti daidda. Dakko bokte sii oažžut niktet eatnamiid beroškeahttá boazodoallulágaid. Máhtta árvvoštallot leat váilevašvuohtan ruoŧa rievttis, soahpamuša váhtámušaid ektui, ahte ii gávdno eará geaidnu čoavdit eananrievttálaš áššiid go duopmustuoluid bokte. 14 kapihtalis mii leat árvaladdan evttohusa dakkar vejolašvuhtii. Ruoŧa guorahallan- ja soabadanásahus Maŋemus jagiid siste leamaš jođus máŋga duopmustuoluášši sámi rivttid birra. Dalle go duopmustuolut leat dahkan áššigeahččaleami lea dan ovdal leamaš oalle guhkes meannudanáigi ja guorahallangolut ja duopmustuolugolut leamaš oalle stuorrát. Muhton áššiin leat duopmustuolut nannen duomuseaset geahččaleamiid haga, go na lea gártan dat lea álo leamaš danin go sámiid bealde eai leat atnán ahte sis leat ruđalaš vejolašvuođat duostildit ášši. Mii jáhkkit ahte mii dan guorahallama bokte leat čađahan doaimmaid mat gulle min bargui, háhkat vuođu man veahki bokte máhttá čoavdit bohttevaš riiduáššid boazodoallurievtti alde, muhto mii diehtit bures ahte min cealkámušat, main ii leat lágalaš vuoibmi, eai eahpideamiid haga máhttet jávkadit daid eahpečielggasvuođaid mat gávdnojit. Danin lea ge bahá várra ahte maid boahtteáiggis ihtigoahtet riiddut eananrivttiid alde. Riidduid válduvuođđu vuolgá eahpečielga lágain. Dat addet guoskivaš beliide sierralágan oainnuid das ahte mii jur doallá deaivasa. Lágaid hápmi lea maid siválaš dasa ahte riidduid čoavdin váhtá viiddes ja divrras guorahallamiid. Lágaid čállin gullá stáhttii. Danin mii oaivvildit- nugo ILO- guorahallan dahká- ahte stáhta galgá goasttidit guorahallamiid. Ii leat dohkkehahtti ahte nubbe bealli, ruđalaš sivaid dihte, ferte gieldit ahte su riekti geahččaluvvo. Rievttiservodagas lea loahpaloahpas bealátkeahttes duopmustuoluid doaibma čoavdit riidduid. Eanaš oktavuođain lea goit dábálaš ahte ovdal go rievttis geahččaluvvo ohcet soabadančovdosiid. Mii guoská boazodollui leat vejolašvuođat nana šiehtadusčovdosiidda, duopmustuoluid mearrádusaid sadjin, gárzzit. Dát lea danin go boazoealáhusa rievttálaš njuolggádusat bohtet dan áiggis go sápmelaččat ledje stáhta hálddašeami vuolde. Sámiid beroštumiid galge lappfogdet ja leanastivrrat fuolahit ja danin ii gávdnon dárbu šiehtádusaid bokte mearridit daid. Mii oaivvildit ahte sámiid eananvuoigatvuođat vuosttažettiin galget čovdojuvvot soabadeamiid bokte ovttasráđiid áššeoamasteaddjiiguin. Deaŧálaš ágga dása lea dat ahte láhkačállosat stuorra oassái leat boaresáigásaččat ja dat eai buvtte dohkálaš ovdaneami boazoealáhussii. Dálá rievttit bohtet dakkár historjjálaš dilis go boazoealáhus nugo eará ealáhusat mat gilvaledje eanenriggodagaid alde doibme eará diliid siste go odne. Riidduid čoavdin mii garrasit čuovvu dálá rievtti danin ii atte bohtosa mii lea dohkkehahtti ja ávkkálaš goappáge beallái. Soabadančovdosa bokte ii dárbbaš váldit vuhtii rievttálaš veajáhallamiid muhto máhttá geahččat mii lea ávkkálaš ja dalle unno dárbu bidjat johtui divrras guorahallamiid historjjálaš diliid birra. Eará riikkaide mat leat searvan ILO- soahpámušši, dahje mat muđuin fertejit váldit vuhtii eamiálbmogiid rivttiid, leat ásahan sierra organaid mat guorahallet ja soabádallet eananrivttiid diggeáššiid. Mii oaivvildit ahte maid Ruŧŧii galggalii dakkár orgána ásahuvvot. Dát lea deaŧálaš jus galgá searvat soahpámuššii ja deavdit daid váhtámušaid maid dat sisdoallá. Ii leat kommišuvnna bargui buktit evttohusa guorahallan- ja soabadallanorganii. Danin mii leat bisánan dasa ahte čujuhit ahte dakkárii lea dárbu. Mii leat goitge cealkán ahte jus dakkár orgána galgá oasálastit nanu šiehtádusčovdosiid ráhkadeapmái dalle dat váhtá láhkarievdadeamiid sihke sivilrievttálaččat go prosessrievttálaččat. 1.1Samerna – ett ursprungsfolk i Samerna är ett folk som genom sin egenskap av ursprunglig befolkning intar en särställning i . har erkänt samerna som ett ursprungsfolk. finns också i andra länder på , främst i de norra delarna av , samt på i . Samerna har egna språk, egen kultur och eget näringsliv. Ren- skötselrätten är i förbehållen samerna. Detta monopol motiveras av att renskötselrätten anses vara av avgörande betydelse för bevarandet av den samiska kulturen. 1.2Kort om rennäringen i Renen är ett hjortdjur som lever i arktisk miljö samt i norra delarna av . Människan har tidigt utnyttjat renen som jaktbyte och hållit enstaka tämjda djur som dragdjur och för mjölkproduk- tion. Den renstam som finns i är domesticerad.1 Mycket av dess ursprungliga livsmönster finns emellertid kvar. Arten lever i hjordar. Ett särdrag hos renen är dess variation i kropps- funktion och näringsbehov. – då den bygger upp kroppens reserver med fett – lever den mest på gräs och örter som finns i fjällen, medan den håller sig till i huvudsak lav som växer i markerna ned mot kusten. Hjordarna flyttar således mellan sommar- och vinterbetesmarkerna. Under det att renen betar rör den sig över stora ytor för att hitta de växter som är mest lämpade som föda. Rennäringen utövas av samerna med stöd av bestämmelserna i rennäringslagen (SFS 1971:437) jämte vissa andra lagar 1 Vildren förekommer på skilda håll bl.a. i . och förordningar.2 Renskötsel utövas av företag som är organise- rade i samebyar. Samebyar är juridiska personer och har särskilt till- delade betesområden. Renskötselområdet sträcker sig från Treriks- röset i norr till i söder och omfattar både privat och statlig mark. Renskötseln utövas efter renens behov under olika tider av året genom att vissa marker – enkelt beskrivet de som är belägna inåt landet – får användas året runt, medan andra – belägna nedåt svenska kusten – endast är tillåtna att begagnas för renbete under vinter- tiden, –. De samebyar som flyttar från fjäll- området ned mot skogs- och kustlandet brukar benämnas fjäll- samebyar. Vissa samebyar, skogssamebyar, brukar flytta efter sam- ma mönster men då inom områden som inte är lika vidsträckta. I tidigare lagstiftning skilde man på skogs- och fjällsamebyar men nuvarande rennäringslag innehåller gemensamma bestämmelser för dessa typer av samebyar. En särskild form av renskötsel är den som bedrivs med tillstånd, koncession, inom vissa områden nedanför lappmarksgränsen i . Koncessionsrenskötseln inne- bär att den som fått tillståndet och är medlem i sameby får driva renskötsel även med renar som ägs av andra, främst fastighetsägare inom koncessionsområdet. För att det skall gå att förstå rennäringslagens bestämmelser om markanvändning bör man känna till vissa begrepp. För att reglera förhållandet mellan å ena sidan kustbönder och å andra sidan nybyggare och lappar drogs lappmarksgränsen på 1750- talet. För att ytterligare avgränsa fjällbygden och de till odling tjän- liga delarna av och lappmarksgränser fastställdes odlingsgränsen slutligt . I avsattes renbetesfjällen till att begagnas som åretruntmarker. köpte staten in ytterligare mark i , mark som uppläts för att utvidga betesmarkerna. uppläts även viss mark i norra delen av dåvarande för ren- bete. Enligt 3 § rennäringslagen indelas renskötselområdet i åretrunt- marker respektive vinterbetesmarker. 2 Den första lagen om renbete som gällde för hela riket antogs 1886. Nya lagar trädde där- efter i kraft och 1928. statligt ägda områden inom , belägna nedanför odlingsgränsen eller sådana områden som vid utgången av tillhörde staten3 lappmarker nedanför odlingsgränsen på mark där skogsren- skötsel bedrivits av ålder , sommaren eller hösten och marken utgör kronomark eller utgör renbetesland områden i och som särskilt upplåtits till renbete övriga delar av lappmarkerna nedanför odlingsgränsen än de som utgör åretruntmarker trakter utanför lappmarkerna och renbetesfjällen där renskötsel av ålder bedrivits vissa tider av året. Som har framgått bedrivs rennäringen över stora landområden; renskötselområdet utgör omkring en tredjedel av yta. Rätten att bedriva renskötselrätt är en grundlagsskyddad civil rät- tighet på motsvarande sätt som äganderätt. På en och samma egen- dom kan bedrivas olika sorters näringar och verksamheter. Egen- domen belastas således av rättigheter i olika skikt. Renskötselrätten bygger ytterst på historiska förhållanden; den rättsliga grunden har i lag beskrivits som urminnes hävd. Samhället och näringslivet har genomgått stora förändringar sedan de första lagarna antogs men den huvudsakliga systematiken i denna lagstift- ning är oförändrad. Rennäringslagen är således uppbyggd på ett sådant sätt att den avviker från gängse systematik inom rättsordningen. Konstruktionen gör att tillämpningssvårigheter kan uppstå i flera avseenden. En sådan svårighet är att det inte inom alla områden är fastslaget var renskötselrätten får bedrivas under vin- tertiden. Otydligheten har i flera fall gett upphov till tvister, som drivits till domstol av markägare som yrkat fastställelse att betesrätt inte föreligger på deras fastigheter. Dessa processer är mycket omfattande och rättegångskostnaderna uppgår därför till betydande belopp.4 3 Bestämmelsen syftar på ändringar av ägandet av den statliga marken i samband med bolagisering 1992. Dessa marker utgör således fortfarande åretruntmarker, även om de kommit i privata ägares händer. 4 Se avsnitt 10.5.15. 1.3ILO:s konvention nr 169 () bildades som en del av och uppgick i FN 1946. är ett av med uppgift att genom konventioner och på annat sätt verka för grundläggande rättigheter på arbetsmarknaden, såsom föreningsfrihet. Inom uppgifter ligger även att arbeta för att stärka ursprungsfolks rättigheter. har utarbetat två konventioner om ursprungsfolks rättig- heter. Den första var konvention nr 107 om skydd och integration av infödda och andra i stammar levande folkgrupper. Denna konvention – som inte tillträtts av – hade som mål- sättning, förutom att motverka diskriminering, även att främja ursprungsfolkens integration med majoritetsbefolkningen. Den första konventionen blev föremål för kritik och ansågs inte uppfylla folkrättens krav på behandlingen av ursprungsfolk. Den efterträddes 1989 av konventionen nr 169 om ursprungsfolk och stamfolk i styrande länder som började gälla 1991. Den sistnämnda konventionen har tillträtts av 17 länder däribland och Dan- mark. har emellertid inte ratificerat den. 1.4ILO-utredningen – betänkandet 1999 Frågan om kan ratificera konventionen och vilka åtgärder som i sådant fall är nödvändiga har utretts av utredningen om ILO- konventionen nr 169 (Jo 1997:4) med f.d. landshövdingen som särskild utredare. Utredningen lämnade sitt betän- kande (SOU 1999:25). I betänkandet undersöks kon- ventionen artikel för artikel. I många fall konstaterar utredaren att svenska bestämmelser redan uppfyller konventionens krav. I ett avse- ende föreligger emellertid betydande svårigheter. Det gäller de bestämmelser i konventionen som rör ursprungsfolkens markrät- tigheter enligt artikel 14. Artikeln klassificerar marker i två katego- rier: mark som ursprungsfolken traditionellt bebor respektive mark som ursprungsfolken traditionellt nyttjar tillsammans med andra. Enligt artikeln skall äganderätt eller besittningsrätt erkännas till mark som ursprungsfolken bebor (innehar). För mark som tradi- tionellt nyttjas tillsammans med andra skall åtgärder vidtas i lämp- liga fall för att skydda de berörda folken. Utredaren analyserade det svenska regelsystemet och kom fram till att rennäringslagens bestämmelser var förenliga med artikeln 14. Hans resonemang gick i huvudsak ut på att mark inom åretruntom- rådet som in varit i statlig ägo i vart fall kan anses vara mark som samerna traditionellt innehar. Annan mark inom åretruntmarkerna, liksom vinterbetesmarkerna, skulle enligt utre- daren kunna vara mark som samerna traditionellt nyttjar tillsam- mans med andra. Vidare ansåg utredaren att det för att uppfylla konventionens krav på erkännande av markrättigheterna måste klarläggas vilken mark som omfattas av konventionens begrepp. Utredaren angav vissa principer för hur klarläggandet av kon- ventionens begrepp skulle ske. En sådan prövning borde enligt honom bygga på en grundlig och sakkunnig undersökning av samernas traditionella innehav och bruk av marken inom rensköt- selområdet. Vidare borde arbetet göras av en grupp experter med väldokumenterade kunskaper inom områdena juridik (fastighets- rätt), lantmäteri och rättshistoria som kan göra sin bedömning mot bakgrund av arkivmaterial framför allt hos statliga myndighe- ter och arkivinstitutioner. Erfarenheter skulle kunna inhämtas från rörande det arbete som där gjorts för att fastställa vilken mark som omfattas av konventionens tillämpning såvitt gällde arti- keln 14. Utredaren föreslog med hänvisning till denna redogörelse att en skulle tillsättas för att identifiera de marker i som skulle kunna gå att hänföra till de olika kate- gorierna enligt artikel 14. Kommissionen skulle bestå av två grup- per som skulle arbeta . antogs vid regeringssam- manträde . Efter att ha redogjort för lagstift- ning, historisk bakgrund m.m. sägs följande. Kommissionens arbete skall syfta till att klarlägga inom vilka områden sådana vinterbetesmarker finns som avses i 3 § första stycket 2 ren- näringslagen (1971:437). Undersökningen skall vidare syfta till att fast- ställa de områden som, med hänsyn till vad som anges i kon- vention 169, skall betraktas som mark som samerna traditionellt inne- har respektive traditionellt nyttjar tillsammans med andra. skall göra sin bedömning på grund- val av tillgängligt material hos myndigheter och domstolar. När det gäller den yttre gränsen för renskötselområdet skall undersökningen bidra till att klarlägga gränsen så att behovet av domstolsprocesser om rätt till vinterbetning för ren bortfaller eller i varje fall minimeras. Erfarenheter bör inhämtas från om det norska arbetet med gränsdragning av renskötselområdet och problem i samband med det. Uppdraget skall utföras efter samråd och dialog med berörda myn- digheter och intresseorganisationer. Utredningen har således två huvudsakliga uppgifter. Den ena upp- giften, att fastslå inom vilka områden som vinterbetesmarker finns, går ut på att finna en yttre gräns. Att överföra termerna i artikel 14 kan beskrivas som fastställandet av inre gränser. Utredningen har således haft till uppgift att undanröja de geografiska oklarheterna. Direktiven i sin helhet bifogas betänkandet. Som framgått skall utredningen försöka klarlägga inom vilka områ- den det finns vinterbetesmarker för ren. Såsom direktiven är for- mulerade har det alltså inte legat i utredningsuppdraget att under- söka om enskilda fastigheter belastas av renskötselrätt eller inte. Arbetet har också styrts av den tid och de resurser som stått till buds. Ett omfattande forskningsarbete på sätt som förutsatts i direktiven har lagts ned i bibliotek och myndighetsarkiv. Eftersom sedvanerätten grundar sig på historiska förhållanden är det natur- ligt att denna forskning till övervägande del bedrivits i numera upphörda statliga myndigheters arkiv som i enlighet med arkivla- gens bestämmelser överlämnats till de existerande arkivmyndighe- terna (och landsarkiven). Det bör framhållas att slut- satserna när det gäller den yttre gränsen i viss mån är översiktliga. Ytterligare detaljstudier av vissa områden kan behöva göras. Sådana detaljstudier – rörande exempelvis domstols- och kyrkoarkiv – har denna utredning på grund av sina begränsade resurser saknat möj- lighet att genomföra. Dessa omständigheter gör att slutsatserna när det gäller den yttre gränsen är schematiska. Att arbetet inriktats på geografiska frågeställningar har, som framgår av den följande framställningen, givetvis inte inneburit att utredningen enbart ägnat sig åt att söka uppgifter om var renbete förekommit; för att rätt förstå materialet har ett betydande bak- grundsmaterial tagits fram. Även mer principiella frågor har berörts. Detta gäller särskilt arbetet när det gäller den inre gränsen. Förut- sättningarna för den inre gränsdragningen har visserligen redan fastslagits av . I princip skall enligt denna den statliga marken inom åretruntmarkerna anses som traditionellt inne- havd av samerna. Som vi kommer att utveckla i kapitel 12 kan be- tänkligheter resas mot denna slutsats. Utredningens resonemang kring den inre gränsen kommer i huvudsak enbart att vara av prin- cipiellt slag. Det är viktigt att understryka att Gränsdragnings- kommissionen inte har till uppgift att föreslå lagstiftning. Vår uppgift har varit att klarlägga vissa omständigheter mot bakgrund av gällande rätt. Detta har inneburit att områden som berörs av laga kraftägande domar eller är föremål för domstols prövning inte är berörda av vårt arbete. De områden som är föremål för pågående domstolsprocesser – f.n. tre1 – har vi således valt att lämna helt lämna utanför våra bedömningar. Detta förhållningssätt har vi ansett även följa av bestämmelsen i 11 kap 2 § regeringsformen som innehåller ett förbud för myndigheter att bestämma hur domstol skall besluta i enskilt fall som är under dess prövning. En annan sak är att det inte kan undvikas att visst material även innehåller uppgifter om tvistiga områden. Vi har framställt en karta, som utgör bilaga till betänkandet. Syftet med kartan är att åskådliggöra slutsatserna. Vi har också särskilt i det historiska materialet studerat kartor som innehåller uppgifter av intresse för oss. Dessa olika kartor finns i digitaliserad form tillgängliga på Internet.2 Löpande kontakter har hållits med berörda myndigheter. Kon- takter har knutits med rättsvetenskapmän och historiker; bl.a. anord- nades tillsammans med ett seminarium med inbjudna föreläsare. Utredningen har också följt motsvarande arbete som skett i genom Samerettsutvalget samt haft samråd med Jakt- och fiskerättsutredningen (Jo 2003:01). Organisationer som är berörda av arbetet har haft experter som deltagit i utredningsarbetet. Kommissionen har vid besök samrått med flertalet samebyar samt med företrädare för jord- och skogsbruket i de berörda länen. Betänkandet har disponerats på följande sätt. Avsnittet 4 inne- håller en allmän beskrivning av samhället och renskötselns föränd- ringar. I kapitel 5 beskrivs viktiga gränser och indelningar som fun- nits och framåt. Kapitel 6 innehåller en beskriv- ning av processerna i samband med tillkomsten av renbeteslagarna. I kapitel 7 redovisar och analyserar vi de olika källor som innehåller uppgifter om de samiska betesområdenas geografiska utsträckning. I kapitel 8 samlar vi några källkritiska frågeställningar som det genomgångna källmaterialet givit anledning till. Kapitel 9 innehåller en detaljerad redovisning område för område av de historiska 1Bjuröhalvön, Normaling och /. Se avsnitt 10.5.15. 2Länken går att nå via i hemsida Under avdelningen för rennäring finns kartorna under . källornas uppgifter om förekomsten av samiska vinterbeten inom hela renskötselområdet. I kapitel 10 tar vi upp en del viktiga frågor av rättslig och principiell art, främst betydelsen av att renskötsel- rätten grundas på urminnes hävd. I kapitel 11 redovisar vi våra slut- satser beträffande den yttre gränsen. Vår bedömning grundas på tidigare i betänkandet redovisat material och principer. I kapitel 12 anger vi hur vi ser på den inre gränsen. Kapitel 13 redovisar för- hållanden i vissa andra länder. Kapitlet innehåller också en kort analys och jämförelse med förhållandena i . Betänkandet avslutas med kapitel 14 som innehåller ett förslag till utrednings- och medlingsinstitut. Som bilaga till betänkandet finns bl.a. en karta som översiktligt åskådliggör slutsatserna i kapitel 11 om den yttre gränsen. Svenska språket har sedan medeltiden använt ordet lapp för att beskriva en individ tillhörande ett folk av annan ras än den skan- dinaviska befolkningen i allmänhet, vilket bebor de nordliga delarna av o. jämte angränsande delar av o. o. varav en stor del idkar renskötsel o. för ett nomadiserande levnads- sätt; i pl. om individer av detta folk utan hänsyn till kön (). Orden lapp och same har samma innebörd men senare del har beteckningen same blivit den allmänt använda. Namnbruket i de historiska källorna och den tid de tillkom i har vi däremot inte velat eller kunnat ändra på. När det talats om lappby har vi t.ex. inte moderniserat det till sameby. 4Rennäringens och samhällets förändringar Man torde finna underligt, att den ena delen af är för den andra alldeles obekant. Men man måste besinna, att mellan och de öfriga alls ingen samfärdsel finnes. till- hörde ock fordom ett annat rike, och öfwer den ödsliga skogen höra wi inga nyheter från detta för oss främmande land. Hwad wi derifrån skola få höra, det går öfwer Hernösand eller . Eljest gör man sig i allmänhet ett mycket oredigt begrepp om , då man anser den såsom en enda sammanhängande provins, och att allt som rör , rör hela . Jag har hört personer, som trott att Gelliware jernwerk skulle hafwa stort inflytande på landet i allmänhet och uphjelpa odlingen, och att hwad som i wid- tages, det borde i någon mån beräknas på bruksrörelsen. Men hela den del af , som lyder under , har med Gelliware lika liten beröring som eller med . Afståndet är fullt ut lika stort, och samfärdseln platt ingen. – Man känner i ej mera om Gelliware än om – wäl mindre, ty om kunna lapparne i få höra något tal. – Men namnet Gelliware har allmogen i aldrig hört, så framt ej från . Det är också från till Gelliware ungefär lika långt som från till : åtminstone blir wägen längre, om man will göra en resa mellan de båda ställena. I har man aldrig hört talas om , så att när min bror () skulle flytta dit, himlade sig Arjeplogs-lapparne deröfwer, nästan som öfwer en Blåkullafärd till werldens ända. Juckasjerwi, som dock är närmare beläget, har någon enda äldre person bland de nordligare Arjeplogs-lapparne hört ett dunkelt rykte om, under namn af Tjåkeris. Och likwäl ligger i medelpunkten af , så att deri- från åtminstone är närmare till någon af de ytterst belägna socknarna än mellan dessa inbördes. Så beskrivs lappmarkerna 1831 av lappmarksmissionären i hans berömda Journal1. Orden är en påminnelse om hur stor och varierad denna landsdel är och hur svåra kommunika- tionsförhållandena en gång varit. Genom kartornas makt över tan- 1 , för första året af hans tjenstgöring såsom mis- sionär i (1831) utgåvan s. 123. Rennäringens och samhällets förändringar ken kan man annars lätt få föreställningen att var ett land med goda interna förbindelser. Så var det inte. ansåg den människa vara djärv, på gränsen till dumdristig, som vågade sig på att färdas genom den obanade skogen från den ena till den andra. Den säkra vägen var enligt honom att ta sig ned till kusten och följa den tills man nådde den älvdal som förde in i nästa . Varje förbindelse med Bottenhavskusten var med andra ord mycket viktigare än den mellan de olika lappmarkerna. är ett kulturellt och naturgeografiskt differentierat område. Det innefattar såväl ödsliga och karga skogs- och fjäll- trakter som bördiga bygder där jordbruk länge varit dominerande näring. De senare återfinns längs Bottenhavets kuster och i älvda- larnas nedre delar. I och svänger bondebygden av mot väster och når i och ända upp till fjällområdet. De medeltida socknarna och kyrkorna ger en god fingervisning om var de äldsta bondebygderna låg. Gränsen mellan samer och bönder har aldrig varit skarp. Modern forskning tyder på att det funnits små grupper av samer i bondebygderna ända från och norra i söder och till Norrbottens kustland i norr.2 I läns västra delar ligger jordbruksbygden nära samernas betesområden, vilket orsakat många konflikter, särskilt i . Det är ett gammalt tvisteämne om samerna här skall betraktas som ett folk med rötter i förhistorien eller om det är ett folk som invandrat norrifrån och först på 1600–1700-talen nått de sydligaste fjällområdena.3 För frå- gan om sedvanerätten spelar det inte så stor roll om den ena eller den andra skolan har rätt. En fyrahundraårig historia i området är en tillräcklig kvalifikationstid för etableringen av sedvanerätt.