sou · GUB314d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Hans dag- böcker från vittnar om en frenetiskt resande och inten- sivt arbetande person.19 Han hyste ett glödande intresse för de samiska frågorna som hans insatser präglades av en stark förmyndarattityd gentemot samerna.20 Han lämnade posten 1920 för att i stället bli nomadskolinspektör. Han anlitades även som sakkunnig av lappkommitté och den s.k. Norrbottensut- redningen 1930, där han på den samiska ledargestalten inrådan togs in som talesman för de små renägarna. Under arbetet med denna utredning avled han hastigt 1933, endast . 18Einar Lönnberg, Om renarne och deras lefnadsvanor (1909). 19Dagböckerna ingår i arkiv serie D I på . 20Ett antal brev i Renbetesdelegationens arkiv vol. 7 (YK 1766, RA) speglar mycket tydligt denna sida av honom. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker hör också till dem som ofta kom att figurera i olika utredningar som gällde samerna. Även han var vetenskapsman från , fil. lic. i biologi. Han utnämndes till lappfogde i nyinrättade läns södra distrikt medan folkskolläraren förordnades i norra distriktet. var jägmästare i revir i Norr- botten och anlitades flitigt som expert på samiska frågor. Han var född i och tog sin studentexamen där, men efter sin jägmästarexamen kom han att tjänstgöra i , där han efter allt att döma skaffade sig betydande kunskaper om samiska och finska förhållanden. Han anlitades 1910 av regeringen för att genomföra studier av renskötseln och därmed sammanhängande förhållanden i , och . De resulterade bl.a. i två skrifter om de finska och norska förhållan- dena.21 (f. 1878 i i ) var statistiker och tjänstgjorde som sådan vid 1909–1912. Där- efter verkade han som folkskoleinspektör fram till sin död . Han ansågs vara en stor kännare av samiska förhållanden och orga- niserade bl.a. de första renräkningarna i landet. (f. i i 1855) var jägmästare i Bodens revir och hade anlitats renbeteskommissions undersök- ningar. Han var svensk representant i förhandlingarna med (jfr avsnitt 7.6.3.5). Montell var en inflytelserik person i Norrbot- tens län och de utredningar –1916 som han medverkade i benämns därför i handlingarna ofta Montells m.fl. utredningar, även om han egentligen inte spelade någon mera framträdande roll i själva arbetet. Montell var landstingsman, ordförande i lands skogsvårdsförbund, läns skogsodlingsnämnd m.m. och dessutom var han ledamot i styrelsen för . Han ägde och drev egna hemman, först i och , sedan i socken. ansökte landshövding om att få entledigas från sina kvarvarande samiska utredningsuppdrag. Han hade blivit landshövding i och ansåg sig inte längre ha tid. Slutförandet av förhandlingarna med kunde ses som en naturlig slutpunkt. 21 , Iakttagelser angående renskötseln i Finska och angränsande socknar nedanför gränsen: gjorda under en studieresa –1911 (1911) samt Rapport från resor i amt i och för studier av lapp- och renskötselförhållanden (1912). Källorna rörande samernas vinterbetesmarker avskedsansökan redogjorde utförligt för de arbeten som utförts under hans ledning. Von Sydows ansökan beviljades (statsrådsprotokoll . nr 151).22 tillsat- tes en ny kommitté, lappkommitté. Genom det material som tagits fram under ledning hade, konstate- rade departementschefen, vunnits ett material, som torde kunna tjäna till erforderliga ledning vid det slutliga ordnandet av den inre renbetesfrågan inom den nya kommittén. Handlingarna till 1912–utredningar användes av senare kommittéer och överlämnades, troligen av , som deposition till . Några få forskare har känt till deras existens där, och många som kunde ha haft stor nytta av dem har förbisett dem. har emel- lertid en reglering gjorts. Den innebär, att materialet överlämnats till , medan kopior finns kvar på i . Kopior vad gäller ingår även i detta läns lappfog- dearkiv på landsarkivet i . Det viktigaste resultatet av utredningarna är de omfattande inter- vjuundersökningar som gjordes 1912–1913. De omfattade 55 samer i , 80 i och 76 i , sam- manlagt alltså 211 samer i det svenska renskötselområdet. Karesu- ando och socknar lämnades utanför, förmodligen därför att det fanns ett så grundligt intervjumaterial års kommittéer. Vissa kompletterande intervjuer gjordes senare av och protokollen från dessa ingår i Renbetesdelega- tionens arkiv. Förhören i genomfördes av och , i av , och och i av , , , och . Intervjuerna baserade sig på ett frågeformulär med ett fyrtiotal frågor, i huvudsak desamma i samtliga tre län även om de är olika placerade i de olika formulären. De viktigaste i det här samman- hanget är följande: a) Redogör för flyttningsförhållandena föregående år. 22 Civildepartemenetet, statsrådsprotokoll . Källorna rörande samernas vinterbetesmarker b)Är detta den vanliga flyttningsvägen? Om ej ange hur flytt- ningarna brukar vara under goda och dåliga år. c)Har i forna tider flyttningarna i Eder by (andra bekanta byar) varit väsentligt annorlunda än nu? (speciellt har man gått längre ner mot kusten?). Anm. Frågan ställdes endast i Nb och Vb län och i i . d)Var möter den största oviljan från de bofasta? Varpå beror skillnaden? Flera frågor gällde tillgången på bete inom olika delar av betesom- rådet. När det gäller vinterbetet ville man ha svar på frågan om renlavens längd i dessa. Man ville också ha uppgifter om själva ren- skötseln varvid tillgången på vaktmanskap och förekomsten av mjölkning var nyckelfrågor. Det sammanhängde med att man intresserade sig för hur långt den extensiva renskötseln trängt fram. Mjölkning av renar var ett tecken på att man höll sig till den inten- siva renskötseln. Hälften av frågorna gällde förekomsten av bete i och följderna av en eventuell gränsavstängning. Intervjuerna i och har utgjort underlag till de kartor över flyttningsleder och betesområden i de båda länen som ingår i Renbetesdelegationens arkiv (se karta 7.7.1–4). Kartorna är odaterade men har i denna utrednings digitala kartskåp av praktiska skäl tidfästs till 1914. Undersökningarna genomfördes –1913 och det verkar av andra handlingar som om man därefter bearbetade resultaten. Någon helt säker datering är det dock inte frågan om. Det står angivet på kartorna att de är bilagor till intervjuprotokollen. Några motsvarande kartor för finns tyvärr inte. I ingår visserligen ett antal kartor över detta län. En av kartorna uppges dock avse nuvarande betesområ- den och nuvarande renantal i länets lappbyar (se karta 7.7.5). De som gjort kartan - , och – var, bortsett från , inte alls engagerade i norrbottensintervjuerna. Däremot utarbetade de tillsammans den s.k. till reglering av renantalet inom de olika fjällappbyarna län (1912). Det har tyvärr inte varit möjligt att återfinna denna utredning i arkiv eller bibliotek, men allt tyder på kartorna tillkommit genom denna utredning. Den hade till uppgift att undersöka olika rationaliseringsalternativ och Källorna rörande samernas vinterbetesmarker det framgår av påskrifter på norrbottenskartorna att de tillkommit just i ett sådant sammanhang.23 Kartan är ganska schematisk och har, när det gäller länets nordli- gaste del, inte tagit hänsyn till de resultat 1907 och renbe- teskommissioner kommit fram till. Kartbilden i den delen avviker starkt från den dessa kommissioner presenterade. Det kan bero på att kommissionernas karta ensidigt speglar fjällsamernas uppfatt- ning och inte tar hänsyn till de många skogssamer och renägande bönder som fanns i . Största värdet med Norrbottens- kartan är kanske att den ger en bild av skogssa- betesområden. Eftersom texterna till kartan ej återfunnits är det dock svårt att avgöra hur stor trovärdigheten är. Eftersom Norrbottenskartans värde är tveksamt blir uppgifterna i intervjuerna så mycket viktigare. Tyvärr är dessa när det gäller ganska knapphändiga, möjligen beroende på språk- barriärer mellan intervjuare och intervjuade. Samerna i stora delar av talade endast samiska och det är inte säkert att intervjuarnas språkkunskaper alltid räckt till. En fråga man måste ställa sig är om de intervjuade samerna påver- kades av syftet med undersökningarna. Uppfattade de att dessa gällde sedvaneområdena och därför ville utsträcka den längre än de hade rätt till? Det är svårt att tro det. Huvudfrågan i undersök- ningen gällde ju hur samerna skulle klara en eventuell gränsstäng- ning mot . I ett förhandlingsläge har man knappast haft anledning att tala om att omfattande och rika betestillgångar fanns på svensk sida. Man kan dessutom konstatera att samernas uppgif- ter ganska väl överensstämmer med de beskrivningar över betesom- råden som lämnas i betänkandena och 1896. Möjligen skulle man kunna tänka sig att svaren färgats av dem. Mot detta talar detaljrikedomen i de flesta intervjusvaren och det förhållandet att endast ett fåtal samer torde ha sett eller läst dessa betänkanden. Flertalet av dem var ju inte svenskspråkiga. Man bör för övrigt också lägga märke till att undersökningen inte var en- sidigt inriktad på frågor rörande renbetenas förläggning utan hade till uppgift att ge en bred insikt i samiska förhållanden. 23 Utredningen finns omnämnd i Renbetesmarkerna. Betänkande avgivet av Renbetes- marksutredningen (SOU 1966:12) s. 15. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker En annan fråga gäller representativiteten. Vid intervjuerna skulle ordningsmännen ange antalet renskötande familjer i sina lappbyar. Av de 14 lappbyar som ingår i undersökningarna i och finns sådana uppgifter för tolv. De visar på en låg representativitet för lappbyarna (inkl. ) och södra – endast hälften av renägarna hördes där. Deras uppgifter när det gäller vinterbetena är dessutom påtagligt vaga och oklara. De visten och flyttningsvägar som visas på kartan för måste därför bygga på en vidare bearbetning, kanske med hjälp av lappfogden. När det gäller lappbyarna fr.o.m. i och norröver ligger det bättre till. Där blev av alla ren- ägare enligt ordningsmännens uppgifter intervjuade. Representati- viteten är alltså där god. För och del visar kartorna flyttleder och visten. De sistnämnda får inte uppfattas som flyttningsledernas absoluta slutpunkter. Runt ett viste skall man räkna betesområden, som ibland kan vara rätt stora. De detaljkartor över flyttleder i nordligaste , som kommission lämnat efter sig, visar att renarna kunde hålla till åtskilliga mil (upp till 3–4 mil) från det ställe där familjerna vistades. I söder uppgav renägare i lappby att vistet där familjerna bodde låg i , medan renhjor- darna kunde hålla till i Vemdals- och ca söderut, där de bevakades av renskötare. En viktig fråga är naturligtvis vad som menades med normala flyttleder. Man skall nog inte tro att det bakom den formuleringen ligger några långa tidsperspektiv. Det torde vara den vid intervju- tillfället gällande normaliteten som avses. Markområden blir efter- hand utbetade och då får man hålla till med renarna på något annat ställe medan laven får växa till sig på det gamla. Det är inte sannolikt att de intervjuade uppfattade att de skulle redogöra för alla växlingar som förekommit – om de nu kände till dem. Av de 80 intervjuade samerna i var det tolv som angav att det var under flenår som de flyttade ned till kusten. Det innebär knappast att andra samer inte gjorde det vid behov. De har bara inte nämnt det vid intervjuerna. En slutsats man kan dra av svaren är att flyttningarna till kustbygden primärt inte ägde rum för handelns skull. Om så vore fallet borde de ha förflyttat sig dit . I de fall man nämner något om anledningen till kustflytten upp- ges att det var för betets skull. Särskilt själva havsstranden och öarna var eftertraktade under svåra år eftersom marken där var lätt- åtkomlig och ofta nästan bar (intervju nr 56). Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Sju av de 80 intervjuade samerna i uppgav att deras normala flyttningsväg gick ned till kustbygden. I var det bara samerna i lappbyar som uppgav sig flytta ned till Bottenhavskusten. Det var dock bara tre av de 17 intervjuade samerna i denna by som uppgav sig göra så. Den helt övervägande delen stannade (förhållandena kan ha varit annorlunda tidigare) längre in i landet. I en promemoria sammanbunden med intervjuprotokollen från får man en del insikter i hur utredarna såg på sedva- nemarkerna i länet. Vid en gränsstängning borde man, ansåg några av dem, kunna låta samerna i och södra flytta österut mot kusten. De ansåg inte att det kunde ske över och . Där fanns enligt utredarna ingen sedvanerätt. Däremot ansåg två av dem – och – att man skulle kunna föra renarna över och till andra sidan . I hela området öster om denna sjö ansåg de att sedvanerätt förelåg. Följaktligen borde även samerna väster om kunna tillgodogöra sig denna rätt. Mot detta synsätt reserverade sig den tredje författaren, . Han menade att det skulle stöta på stort motstånd om man på detta vis överflyttade sedvanerätt från ett område till ett annat. Att samerna i de sydliga områdena hade sedvanerätt till vinterbete i större delen av området väster om tycks däremot varken han eller de övriga författarna vara i tvivel om. synpunkter fick stöd av landshövding , som menade att sedvanerättsförhållandena allmänt sett inte var helt klara och att det hur som helst inte var särskilt välbetänkt att i dubbel måtto belasta de bofasta som bodde öster om med renbeten.24 Undersökningarnas resultat mera i detalj redovisas när det gäller kartorna i avsnitt 7.7.1–5 och när det gäller intervjuerna i det topo- grafiska kapitlet (kapitel 9). 24 Utredningar om lappförhållanden inom och av och C. (men undertecknad även av den . Promemorian sammanbunden med förhörsprotokollen (YK 5441, RA, men även i länsmuseums arkiv). Landshövding synpunkter framfördes i en odaterad PM som finns i Renbetesdelegationens arkiv (YK 1766, RA) vol. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker 7.6.5.1Kommitténs uppgifter och arbete lappkommitté var mycket betydelsefull. Den hade ett brett uppdrag. Som allmän riktlinje gällde att den skulle pröva, vilka åtgärder, som borde vidtagas för att vidmakthålla, värna och trygga den nomadiserande befolkningens tillvaro och främja ren- skötselns även för staten ur såväl social som nationalekonomisk synpunkt viktiga utveckling på de trakter, där förutsättningar i sådant hänseende vore för handen. Målet skulle vara en revision av gällande renbeteslag. Till ordförande i kommittén utsågs landshöv- ding () och till ledamöter kansli- rådet , lappfogden , landssekrete- raren samt ledamöterna av andra kam- mare lantbrukaren och bankkamreraren . Därutöver förordnades särskilda sakkunniga att med kommittén överlägga rörande frågor som angick västerbottens- lapparna. Det var lappfogden , kommunalnämnds- ordföranden i Västansjö, landsfiskalen i Vilhel- mina distrikt samt lappmän- nen och . Sedermera skedde vissa förändringar. 13 oktober 1921 avlöstes , som blivit kommunika- tionsminister, som ordförande av landssekreterare . Kommit- tén utökades med hovrättsrådet som blev sekreterare. brev utökades kommittén med lappmännen (), (), (län) samt för frågor rörande skogssamerna från Araksuolo i socken. arbete var tidsbegränsat till 1923 då renbetes- konventionen med skulle träda i kraft. Kommittén överläm- nade sitt betänkande Förslag angående lapparnas renskötsel m.m. (SOU 1923:51) i rätt tid. Till betänkandet bifogades Karta över renskötselns utbredning i med angivande av de områden i , inom vilka svenska lappar jämlikt konventionen mellan Sve- rige och äga rätt att beta sina renar upp- rättad av . Betänkandet blev föremål för en omfattande remissbehandling och för att bearbeta alla synpunkterna tillsatte regeringen den Källorna rörande samernas vinterbetesmarker en särskild sakkunnig. Som sådan utsågs landshövding och som sekreterare hovrättsrådet . De sakkunniga avgav sitt betänkande 1927 (SOU 1927: 25). Maj:t antog slutligen ett förslag till ny renbeteslag. Konselj- akterna (nr 31 och Jord- bruksdepartementet nr 48) är omfattande och innehåller mycket material från de gångna årens utredningsarbete. förvaras också på (YK 193) och är likaledes omfattande (18 vol). karta 1919 utgjorde som nämnts bilaga till betänkande. Dess tillkomsthistoria är inte riktigt klarlagd. Det framgår av karttexten att den använts i samband med förhandling- arna om renbeteskonventionen 1919. Arbetet med kartan kan dock ha påbörjats än 1919. En fråga som var aktuell 1917 kan tyda på det. Pastor i hade då fått ansvaret för en kurs för samer. I kurskraven ingick kunskaper om de svenska samernas flyttningsvägar. Pastor ansökte av den anledningen hos renbetesdelegationens ordförande, justitierå- det , om hjälp med att göra en karta som visade lägena på dessa. Ur denna fråga utvecklade sig en pedagogisk debatt. Det tycks ha varit som fick i uppdrag att göra kartorna. Han ansåg dock att flyttningskartor av det slag efterfrågade var svårtolkade. i sin tur ansökte därför hos kanslisekretera- ren , som tydligen övertagit ärendet från , om tillstånd att få göra en karta som i stället visade de olika lappbyarnas gränser. Av ett brev fram- går att också fått ett sådant uppdrag.25 I så fall blev kar- tan färdig . Det är det årtal som står tryckt på kartan (som är en generalstabskarta), men detta behöver ju i och för sig inte innebära att lappbyarnas gränser inritades just . I brist på säker kännedom om kartans tillkomsthistoria har den inscannade kartan tidfästs till 1919, vilket alltså är ett approximativt årtal. Av brev framgår att han samarbetat med andra. Han hade bl.a. för karteringsarbetet haft sammanträden i och 25 Brev från och från i Renbetesdelegationens arkiv, vol. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Lappfogden har också i ett, tyvärr odate- rat, brev haft kritiska synpunkter hur vinterbetesområden i Ång- ermanland fyllts i på en karta. Mycket talar för att det är Berg- ströms förslag till karta han sett. I slutskedet av arbete upptäcktes att den scannade kartan inte riktigt överensstämde med den offici- ella versionen som bilades betänkandet SOU 1923: 51. Det som skiljer är att hela i den senare inritats som sedva- neområde. I den södra delen rörde det sig om områden som stun- dom besöktes av skogssamer från . Kartans uppläggning och värde behandlas i övrigt i 7.7.6. 7.6.5.3Lappfogden undersökning om jämtlandssamerna 1921–1922 Ett av de viktigaste resultaten av lappkommitté var den utredning om jämtlandssamernas flyttningar som på kommitténs uppdrag utfördes av lappfogden i hade varit lappfogde i länet och kände väl för- hållandena. Enligt direktiven skulle Staaff utreda huru långt utan- för renbeteslanden de till Edert distrikt hörande lapparna dels för det närvarande pläga flytta dels ock i äldre tider plägat flytta inom , och . Särskilt noggrant torde angivas yttersta gränsen österut och söderut för lapparnas flyttningar inom nämnda län såväl som i äldre tider.27 Undersökningen genomförde Staaff genom intervjuer . De omfattade 74 ortsbor inom och . Dessa representerade många olika yrken. Ton- vikten låg dock på jordbrukare. Dessutom blev 36 samer intervju- ade. I enlighet med direktiven lade Staaff särskilt stor vikt vid frost- vikensamernas långväga flyttningsmönster. 57 ortsbor och 14 samer från deras flyttningsområde intervjuades. Genomsnittsåldern bland ortsborna var hela . Staaffs ambi- tion var uppenbarligen att genom att välja gamla informanter lyfta 26Utredningen ingår lappkommittés arkiv på RA (YK 193) vol. 6 och i Lapp- fogdens i arkiv vol BII:1 (HLA) men har i tryck också återgivits i E. , Utredning rörande renbetestrakter för lapparna i och , Stencilerat kommittébetänkande från , bilaga B1. 27Brev till lappfogde Staaff från kommitténs sekreterare den 25/10 1921. I Civil- departementets konseljakt nr 151. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker fram den historiska dimensionen. I åtskilliga fall gick minnena till- baka till mitten av och i vissa fall, när informanterna återgav vad de hört av sina föräldrar, till början av detta århundrade. Undersökningen visar att frostvikensamernas vinterflyttningar berörde så gott som alla kustsocknar i Väster- län och att de även kunde sträcka sig ned till och och i ett fall till i . I enstaka fall hade man också begett sig inåt landet i sistnämnda län t.ex. till och . Metodiskt sett är det intressant att notera, att Staaff vände sig till en annan ålderskategori när han intervjuade samer. Genomsnittsål- dern bland dem var bland frostvikenssamerna och om man räknade de intervjuade jämtlandssamerna i sin helhet. Anled- ningen var säkert den, att Staaff intresserade sig för hur vinterflytt- ningarna sett ut de två närmaste decennierna före utredningen. För det ändamålet var det bäst att fråga aktiva renskötare. Staaff är ganska sparsmakad när det gäller att dra slutsatser av sin undersökning. Han meddelar dock att kustflyttningarna vid tiden för utredningen i stort sett upphört. Detta hade han för övrigt meddelat i ett brev till kanslisekreterare redan 1916.28 Det är viktigt att framhålla att påståendet inte var hans eget påhitt. Ortsborna längs kusten uppgav allmänt att det var 10–de sett några samer på platser dit de brukat komma. Förändringen bekräftades även av samerna. I någon mån tycks man dock ha förhastat sig. Annat källmaterial visar att vinterflyttningar till Härnösands- och pågick ända , men de blev mer sporadiska. var de mer eller mindre årliga. Sistnämnda förhållande framhålls av Staaff i ovannämnda kommentar till karta där denne efter allt att döma först ritat in Västernorrlands kustland som ett flenområde.29 Det var det inte frågan om, menade . Det har ju skrev han, varit deras sedvanliga vinterbetesplatser. Jag har då åtminstone ej hört att deras flyttningar dit varit bero- ende av flen. På karta blev heller inte läns kustområden, till skillnad från läns, markerat som ett flenområde. Undersökningens fokus låg på de långväga flyttningarna ner till Bottenhavskusten. Långa flyttningar är något man lättare minns och vill berätta om. Det har medfört att Staaffs intervjuer 28Brev i Renbetesdelegerades arkiv (YK 1766, RA) vol. 29Skrivelse i Renbetesdelegationens arkiv (YK 1766, RA) vol. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker förmodligen ger en lite skev bild av flyttningsmönstren. De långa flyttningarna omfattade inte alla frostvikensamer och genomfördes inte . Många stannade in i landet. De ovan behand- lande intervjuerna 1912–1913 och åtföljande karta visar att flytt- ningsmönstren var betydligt mer varierade. Det visar också de upp- gifter om betesplatser –1921 som Staaff inhämtade i samband med sin utredning. Enligt 12 § renbeteslag skulle lapparna till vissa utpe- kade ombud i berörda socknar lämna in anmälningar när de flyttade in med sina renar. Ombuden skulle insända anmälningarna till lappfogden som utarbetade listor. Sådana listor finns för Frostvi- kens lappbyars räkning för åren 1900–1943. De omfattar de sock- nar i där frostvikensamerna vistats samt utanför i Väs- ternorrlands län. Sistnämnda socken försvinner dock ur listorna 1912 men ersätts av Nyhem och senare av Hällesjö i sydöstra delen av , vilket möjligen skulle kunna antyda en viss överflytt- ning dit sedan kustflyttningarna slutat. Man bör dock vara försiktig i sin tolkning av rapporterna. Man kan inte av det förhållandet att ombudet för Nyhem ersattes av ett i Hällesjö dra slutsatsen att flyttningarna till den förstnämnda församlingen upphörde.30 Den sista vinterflyttningen till Ljustorp ägde heller inte, som ombuds- rapporterna antyder, rum 1912 utan 1939.31 Tidpunkten för upphörandet har tagits till intäkt för att det var världskriget som gjorde slut på kustflyttningarna.32 Det finns knap- past något som tyder på det, även om årtalet är bestickande. Av- vecklingen av kustflyttningarna hade påbörjats tidigare. Den har för övrigt även gällt vilhelminalapparnas flyttningar till nordöstra . Dessa började upphöra omkring 1915, även om flyttningar förekommit även senare vissa år på grund av flen. Den sista flyttningen till norr om ägde rum 1926.33 30Lappfogdens i vol. AI:1 (ÖLA). De socknar som hade anmälningsmän var Alanäs, Bodum, Borgvattnet, (i ), Fjällsjö, , Gåxsjö, Hammer- dal, Lit, , , , , Tåsjö, samt , och Ljus- torp i . Fr. o. m.