sou · GUB3109 · 2007-01-01 00:00:00 — har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om utbildning av parkeringsvakter (2002:1, FAP 759– 1). Den föreskrivna grundutbildningen omfattar . I föreskrifterna anges också att parkeringsvakter fortlöpande skall genomgå fortbildning. har i en skrivelse till regeringen hemställt att regeringen vidtar erforderliga åtgärder för att kravet på att det i ett beslut om parkeringsövervakning skall anges det minsta antalet parkerings- vakter som behövs tas bort ur lagstiftningen (N2002/8749/TP). hemställde också att bestämmelserna i 6 § lagen om parkeringsövervakning m.m., om var den som förordnas som parkeringsvakt skall vara anställd skall utgå. I departementspromemorian Ordningsvakter och väktare föreslås ändringar i lagen om parkeringsövervakning m.m. i enlighet med hemställan (Ds 2003:50 s. 106 f.). I promemorian anges bl.a. att kommunerna ofta anlitar entreprenörer för övervakningen och att bestämmelserna om att det endast är anställda vid kommunala bolag eller bevaknings- företag som kan komma i fråga är konkurrensbegränsande. Vidare anförs att det genom kraven på utbildning av parkeringsvakter och kommunens prövning inför förordnandet säkerställs på ett tillräckligt sätt att den som skall förordnas som parkeringsvakt har tillräcklig utbildning och att endast personer som är lämpliga förordnas. Det är därför enligt promemorian inte nödvändigt att ställa krav på vilken arbetsgivare som en parkeringsvakt skall ha. 10.6.2Nuvarande krav enligt LKOP Av 12 § LKOP framgår att markägaren ansvarar för att den som övervakar efterlevnaden av förbud eller villkor som avses i lagen har för ändamålet lämplig utbildning. LKOP är avsedd att kunna tillämpas även på små parkeringsplatser där markägaren själv eller någon av dennes anställda sköter övervakningen. Rikspolis- styrelsens föreskrifter om utbildning av parkeringsvakter enligt LFP omfattar inte den som sköter parkeringsövervakning enligt LKOP. ansåg att frågan om övervakare av tomtmarksparkeringar bör ha särskilda kvalifikationer har nära samband med det fortsatta indrivningsförfarandet (Ds K 1980:14 s. 89 f.). Eftersom en parkeringsanmärkning på gatumark är direkt indrivningsbar menade utredningen att det är viktigt att det ställs krav på utbildning hos övervakaren. Den utfärdade parkerings- anmärkningen vid parkeringsöverträdelser på tomtmark blev mot bakgrund av utredningens förslag endast ett bevismedel. Mot bakgrund av att det inte fordras några särskilda krav på utbildning för att sända ut ett inkassokrav eller ge in en ansökan om betalningsföreläggande i andra sammanhang ansåg utredningen att det inte var rimligt att ställa upp speciella krav för övervakning av tomtmarksparkeringar, när ingen rättsverkan knyts till parkerings- anmärkningen. föreslog dock att om markägaren inte själv ställer ut betalningsanmaning, skall personal som fått för ändamålet lämplig utbildning göra det. I propositionen anförde föredragande statsråd att den som utför övervakningen självfallet bör ha god kännedom om de föreskrifter som gäller för parkeringen, om skyltarnas innebörd, om fordonsägarnas och och skyldigheter osv. s. 25). lagtexten på det sätt utredningen gjort. Även föredraganden ansåg att det förhållandet att en utfärdad betalningsanmaning inte skulle bli indrivningsbar gjorde det omedelbara behovet av särskilda utbildningskrav mindre än vid den offentligrättsliga parkeringen. Han ansåg därför man – åtminstone inledningsvis – borde kunna överlåta ansvaret för utbildningen på markägarna. Föredraganden anförde dock att om utvecklingen skulle visa att utbildningsfrågorna eftersätts borde frågan om formella utbildningskrav tas upp på nytt. Det som anförts i avsnitt 10.5 om problemen med oseriös parkeringsverksamhet gör sig gällande även vid övervägandena om utbildningskraven för parkeringsvakter bör skärpas. Som anförts tidigare är det viktigt att samhället har möjlighet att ingripa mot ett parkeringsbolag som bedriver oseriös verksamhet. En åtgärd som skulle kunna förbättra möjligheterna att komma till rätta med problemen skulle kunna vara att skärpa utbildningskraven för parkeringsvakter. De skäl som ligger till grund för de nuvarande reglerna om utbildning – som innebär att det finns grundläggande skillnader i utbildningskraven – har i och med utredningens förslag till enhetligt sanktionssystem inte längre samma tyngd. Bl.a. innebär utredningens förslag att samma sanktion, felparkeringsavgift, kommer att användas vid parkeringsöverträdelser både på gatumark och på tomtmark. Förslaget innebär även att en utfärdad felparke- ringsavgift inte kommer att vara indrivningsbar. Därmed får det huvudsakliga skälet till att ställa olika utbildnings- krav på övervakaren beroende på om övervakningen avser gatumark eller tomtmark mindre betydelse. Istället är det rimligt att man i ett enhetligt sanktionssystem ställer enhetliga krav på parkerings- övervakningen, i vart fall om det är fråga om yrkesmässig verksamhet. Det är godtagbart att lägre krav ställs på enskilda markägare som i liten skala övervakar parkeringen på egen mark. Det följer emellertid redan av utredningens förslag i avsnitt 8.7 att markägare är undantagna från utbildningskravet. Det bör därför inte när det gäller utbildningskraven behövas någon undantagsregel för den markägare som själv sköter parkeringsövervakningen. anser alltså att utbildningskraven för yrkes- mässig parkeringsövervakning bör vara desamma på tomtmark och gatumark. Utbildningen bör vara så upplagd att en utsortering av olämpliga sökande är möjlig. Utbildningen bör vara inriktad mot ett samspel mellan bilägarna och trafikövervakarna. Praktiskt och service- mässigt bemötande av bilisterna bör ingå i utbildningen. Det är viktigt att en parkeringsövervakare kan undvika vardagsmässiga konflikter undviks och att han eller hon kan lämna begripliga förklaringar till de parkeringsregler som gäller. Det bör ingå i utbildningen ett obligatoriskt praktikavsnitt under handledares översikt samt att en uppföljning sker därefter. Det bör också införas en obligatorisk fortbildning, exempelvis vart annat år. Även den övervakare som inte arbetat som parkeringsvakt bör vara tvungen att genomgå utbildning innan han eller hon kan återinträda i tjänst. Genom att låta de regler om utrustning och utbildning som gäller för parkeringsverksamhet på gatumark även omfatta parkeringsverksamheten på tomtmark införs en möjlighet till skärpning av kraven i enlighet med vad som sagts ovan. Den bestämmelse om utrustning som gäller för parkeringsvakter i kommuner bör göras gällande för alla parkeringsvakter. Det lämpar sig bäst att låta den för utbildningskraven ansvariga myndigheten ställa upp de specifika krav som är nödvändiga. är det RPS som ansvarar för föreskrifter om parkerings- vakters utbildning. Enligt utredningens förslag skall dock polisen inte längre handlägga ärenden om felparkeringsavgifter. Den mest lämpade myndigheten är därför , som redan har föreskriftsmandat i närliggande frågor och som är den myndighet som RPS skall samråda med i nu aktuella frågor. Vid utformningen av föreskrifterna bör samråda med RPS. 10.7Parkeringsvakters befogenheter och arbetsmiljö Utredningens bedömning: Parkeringsvakternas befogenheter bör inte utökas. Parkeringsvakternas särskilt utsatta situation är sådan att det kan finnas skäl att se över de sekretessbestämmelser som gäller. Utredningen har övervägt om parkeringsvakternas befogenheter bör utökas, genom att t.ex. låta parkeringsvakter övervaka även tomgångskörning och körning inom miljözon. Ett sådant ansvar kan tyckas ligga nära det ansvar som parkeringsvakter har . Systematiskt ligger dock bestämmelser om tomgångskörning inte i trafiklagstiftningen. En första förutsättning för att parkeringsvakter skulle få utökade befogenheter är att reglerna överförs till trafiklagstiftningen. Något annat vore systematiskt olämpligt. Vidare bör en annan förutsättning vara att överträdelserna avkriminaliseras. Därtill kommer att det troligen måste införas ett motsvarande ansvar för fordonsägaren som finns inom trafiklagstiftningen. Med tanke på utredningens förslag, om att införa ett enhetligt sanktionssystem som vilar på civilrättslig grund, är införandet av sådana utökade befogenheter än mer främmande. Utredningen anser därför sammanfattningsvis att parkeringsvakternas befogenheter inte bör utökas. Under utredningens arbete har frågan om parkeringsvakternas arbetsmiljö väckts. Även om många parkeringsvakter trivs med sitt yrke så är det enligt vad utredningen erfar inte ovanligt med hotfulla situationer. Från bl.a. fackförbundet har framförts ett starkt önskemål att det ska vara möjligt att skydda parkeringsvakternas namn från att lämnas ut. Statistik från trafikkontor visar att under de tre första kvartalen 2006 har det rapporterats 14 kränkningar, 12 hot, 26 ofredanden, 7 misshandelsfall samt 1 fall av grov misshandel. Enskilda parkeringsvakter har för utredningen vittnat om obehaget de upplever när trafikanter försöker få reda på deras namn. Av 7 kap. 11 § sekretesslagen och 1 a § sekretessförordningen följer att sekretess gäller i vissa uppräknade myndigheters personal- administrativa verksamhet för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider men om uppgiften röjs. Parkeringsvakter omfattas av bestämmelsen men en parkerings- vakts namn ingår inte uttryckligen i den uppräkning av uppgifter som bestämmelserna avser. Frågan om sekretess gäller för en parkeringsvakts namn har bl.a. prövats av Kammarrätten i i en dom (mål nr 6073-05). Klaganden hade yrkat att få ta del av namnet på den parkeringsvakt som fotograferat hennes bil på en parkeringsplats. Kammarrätten biföll överklagandet och förordnade att den begärda namn- uppgiften skulle lämnas ut. Kammarrätten anförde i huvudsak att bestämmelsen i 1 a § sekretessförordningen inte innefattar uppgift om namn på den som fullgör myndighetsutövning och att detta inte heller har avsetts (jfr. 1993/94:165 s. 34). Regeringen tog i prop. 2003/04:93 s. 44 f., upp frågan om sekretesskyddet för poliser och ansåg att gällande bestämmelser i 7 kap. 11 § fjärde stycket SekrL utgör en lämplig avvägning mellan intresset av offentlighet inom personaladministrativ verksamhet och behovet av sekretesskydd för polispersonals namn. Man menade att offentlighetsprincipen utgör en av hörnstenarna i vårt demokratiska system och att det finns ett starkt allmänt intresse av att kunna granska offentlig verksamhet. Utredningen har inte haft möjlighet att göra någon mer djupgående analys av avvägningarna i sekretessbestämmelserna. Däremot vill utredningen understryka problematiken med att parkeringsvakters namn lämnas ut. är det mycket enkelt att via söktjänster på internet finna adress och telefonnummer till personer om man har tillgång till namnet. De starka önskemålen från kommunalt anställda parkeringsvakter bör beaktas. Enligt utredningens uppfattning bör regeringen därför överväga att särskilt genomföra en översyn av sekretessbestämmelserna i detta avseende. Problematiken berör dock ett stort antal yrkeskategorier hos de myndigheter som räknas upp i 1 a § sekretessförordningen och utredningen är medveten om att frågan måste ses i ett större sammanhang. Utredningens bedömning: Betalningsalternativen vid framför- allt sjukhus, vårdinrättningar och liknande bör anordnas på sådant sätt att betalning för nyttjad tid i efterskott är möjlig. Vid avgiftsbelagd parkering är betalning med mynt i förskott fortfarande det vanligaste betalningsalternativet. Myntmaskiner är dock på utgående. Det kan inte anses särskilt konsumentvänligt att en parkeringsautomat endast tar emot mynt som betalning. Det har dock blivit allt vanligare att även vissa konto-, bensin- eller kreditkort accepteras i biljettautomater. En del större parkerings- bolag tillåter även andra tekniska lösningar såsom t.ex. betalning via mobiltelefon. Vissa parkeringsområden är även anordnade på sådant sätt att betalning med kontanter eller kort sker i efterskott. För vägtrafikanten finns det klara fördelar med ett sådant system bland annat eftersom avgiften då endast motsvarar den faktiska tid som han eller hon nyttjar parkeringsplatsen. Den parkerande behöver således inte överbetala för att vara på den säkra sidan och riskerar inte att en uppskattad och i förskott betald tid övergår till en tidsmässigt otillåten parkering på grund av någon oförutsedd händelse. kan det även vara svårt att redan på förhand veta hur länge en parkeringsplats behöver användas. Detta torde framför allt gälla vid besök på t.ex. sjukhus och vårdinrättningar där den parkerande inte själv råder över besöks- och väntetider. Utredningen anser därför att betalnings- alternativen särskilt vid sjukhus, vårdinrättningar och liknande bör anordnas på sådant sätt att betalning för nyttjad tid i efterskott är möjlig. I finns inga enhetliga regler för parkeringsskivan. Utformning, system och regler varierar från kommun till kommun. Detta kan vara ett problem både för kommunerna och för den enskilde parkeraren. Med nuvarande ordning krävs att en tilläggstavla sätts upp under varje parkeringsmärke. Ett enhetligt system skulle förenkla avsevärt för aktörerna. Antalet vägmärken skulle minska om man införde en nationell bestämmelse om att parkeringsskivan skall användas där tidsbegränsning gäller för gratis parkering. I finns enhetliga regler för parkeringsskivan. Bekendtgörelse om parkeringsskiver, bekendtgörelse nr. 327 av , finns regler som anger bland annat hur en parkeringsskiva skall se ut, var skivan skall placeras samt en del andra regler för hur skivan skall användas. Det kan för övrigt påpekas att det i även finns ett särskilt utvecklat system med en elektronisk form av parkerings- dosa, kallad p-watch. Denna används som parkeringsskiva vid gratis parkering men är tänkt att utvecklas med elektronisk betalning. Utredningen anser att det är viktigt att undanröja eventuella hinder mot ny teknik inom parkeringsområdet. har lämnat förslag till viss reglering av hur parkeringsskivor får användas och frågan bereds inom . Utredningen anser att det vore till fördel om även frågan om en enhetlig definition av parkeringsskivor övervägs eller om gavs i uppdrag att utreda även denna fråga. 11 Flyttning av fordon 11.1Rikspolisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om flyttning av fordon har med stöd av 19 § FFF meddelat föreskrifter och allmänna råd om flyttning av fordon (RPSFS 2004:5, FAP 640– 1). Föreskrifterna innehåller allmänna råd vad avser utredning, meddelande om flyttning av fordon i vissa fall, underrättelse till fordonsägare m.m., utlämning av fordon, övergång av äganderätt och registerföring. 11.2Några tidigare lagstiftningsärenden m.m. fanns det i princip inte några författningsbestämmelser om flyttning av felaktigt uppställda eller övergivna fordon. Med den ökande fordonsparken hade de s.k. bilvraken i naturen och fordon som ställts så att de utgjorde hinder i trafiken eller försvårade nödvändiga väghållningsarbeten blivit ett allt större problem. Det ansågs därför finnas ett påtagligt behov för allmänna organ att kunna flytta eller bortskaffa sådana fordon. Uttryckliga bestämmelser på området saknades så gott som helt. Med stöd av bl.a. vissa bestämmelser i polisinstruktionen om rätt för polisman att under särskilda förutsättningar använda våld för upprätthållande av allmän ordning och säkerhet hade dock flyttning av fordon i viss utsträckning skett genom polisens försorg. Rättsgrunderna för vissa flyttningsåtgärder hade dock ifrågasatts av JK och JO och detta hade medfört att berörda myndigheter blivit än mer osäkra om sina befogenheter. Myndigheterna hade därför framställt önskemål om en snar rättslig reglering på området. Departementschefen fann lagstiftning i hög grad påkallad för att man i möjligaste mån skulle komma tillrätta med rådande missförhållanden. Han ansåg det därför nödvändigt att ge myndigheterna större och säkrare möjligheter att ingripa när allmänna intressen påkallade det. Departementschefen ansåg det inte minst viktigt att bl.a. skapa garantier för den enskildes rättssäkerhet. Förslagen i den departementspromemoria som låg till grund för propositionen innefattade enligt hans mening en godtagbar avvägning av de skilda intressen som gjorde sig gällande på området. Han anslöt sig till uppfattningen att endast olägenheter av mera påtaglig art borde godtas som grund för rätten att flytta fordon. Enligt departementschefen måste en rätt till besvär anses sakna praktisk betydelse när det gällde möjligheterna för en fordonsägare att hindra flyttning. För att syftet med lagen skulle tillgodoses måste flyttning som är påkallad kunna ske utan hinder av anförda besvär. När verkställigheten kan uppskjutas borde ägaren om möjligt beredas tillfälle att själv flytta fordonet. Departementschefen ansåg därför att den enskildes intresse av att kunna få ett beslut om flyttning prövat praktiskt sett måste begränsa sig till frågor om skadestånd eller om skyldighet för myndighet att utan ersättning för flyttningskostnad lämna ut ett fordon som förvaras på särskild uppställningsplats. Frågor om skadestånd borde inte avgöras i administrativ ordning. Detsamma gällde enligt departementschefen i fråga om skyldighet att betala flyttningskostnader och kostnadernas storlek. Han förordade därför att talan i administrativ ordning inte skulle få föras mot beslut enligt lagen. Efter synpunkter från Lagrådet angavs i propositionens förslag till lag om flyttning av fordon i vissa fall att fordon fick flyttas om det är uppställt så att fara för trafikolycka uppstår eller betydande hinder uppkommer i trafiken, är uppställt i strid mot föreskrift om uppställning av fordon så att renhållning, snöröjning eller annat arbete på väg avsevärt försvåras, eller om det med hänsyn till sitt skick, den tid under vilket det stått uppställt på samma plats eller annan omständighet måste anses övergivet. 11.2.2Propositionen 1981/82:65 med förslag till lag om flyttning av fordon i vissa fall I propositionen föreslogs att lag skulle upphävas och att regeringen i en ny lag skulle få bemyndigande att bestämma dels när ett fordon får flyttas, dels vilka myndigheter som får meddela och verkställa besluten. Tanken var att göra bestämmelserna om när flyttning får ske mer precisa och differentierade . I propositionen anfördes att antalet fordon hade ökat ytterligare sedan 1967 års lag infördes. hade samhället ökat ansträngningarna för att minska de negativa effekterna av bilismen. Föredragande statsråd anförde bl.a. att de som har att övervaka trafiken arbetar i en hektisk trafikmiljö och inte sällan möts de av oförstående av trafikanter som är irriterade över svårigheter i trafiken. Besluten om flyttning av fordon måste därför fattas under tidspress. Föredraganden menade att polisens och trafik- övervakarnas arbetssituation kunde förbättras genom att reglerna för flyttning utformades mer precist så att utrymmet för tolkning blir så litet som möjligt. De gällande bestämmelserna ansågs vara både för omfattande och för begränsade. Genom sin allmänna utformning hade de gett upphov till tolkningssvårigheter. Det pekades på att det fanns situationer där fara eller hinder som regel inte kan anses föreligga men där det är angeläget att ett fordon får flyttas, t.ex. då någon obehörigen parkerat på en handikapplats. Föredraganden förordade därför att de gällande bestämmelserna i 2 § lagen om flyttning av fordon i vissa fall till största delen skulle ersättas med en uppräkning av konkreta situationer där flyttning får ske. Syftet med en sådan uppräkning angavs dels vara att den skulle kunna förebygga onödiga flyttningar och möjliggöra flyttningar som är nödvändiga från trafiksäkerhets- eller framkomlighetssynpunkt, och dels att underlätta polisens och trafikövervakarnas arbetssituation. För att få den effekten behövde uppräkningen vara förhållandevis detaljerad, menade föredraganden. En reglering med sådan detaljeringsgrad skulle dock enligt föredraganden tynga lagtexten på ett olämpligt sätt. Därtill kom behovet av att samordna de konkreta flyttningsgrunderna med olika regler i vägtrafiklagstiftningen. Eftersom denna i allt väsentligt beslutades av regeringen med stöd av bemyndiganden föreslogs att regeringen skulle få ett bemyndigande att bestämma när flyttning fick ske. Det föreslogs också att regeringen skulle bemyndigas att utse de myndigheter, statliga eller kommunala, som borde ha befogenhet att meddela och verkställa beslut om flyttning. Förändringarna ansågs så betydelsefulla att det föreslogs att den gällande lagen borde upphävas och ersättas med en helt ny. Lagrådet anförde bl.a. i sitt yttrande över lagförslaget att med regler om förutsättningarna för flyttning i en författning och bestämmelser om rättsverkningarna i annan författning blev regleringen mindre tillgänglig för allmänheten än enligt gällande ordning, i vart fall om man inte i de olika författningarna markerar sambandet mellan dem. Å andra sidan, fortsatte lagrådet, kunde det medföra praktiska fördelar att regler om när flyttning får tillgripas meddelas genom förordning. Reglerna kunde således vinna i enkelhet och precision genom att direkta hänvisningar kunde ske till bestämmelser i dåvarande vägtrafikkungörelsen och andra av regeringen utfärdade författningar. En annan fördel ansågs vara att bestämmelserna snabbt kunde ändras, om det skulle visa sig att de fungerade mindre väl i praktiken. Även om lagrådet hade föredragit att frågan om när flyttning får ske även fortsättningsvis skulle regleras i den lag som behandlar rättsverkningarna av flyttningen ville lagrådet inte motsätta sig den föreslagna ordningen. Det remitterade lagförslaget innehöll inte någon bestämmelse om att talan inte fick föras mot beslut enligt lagen. Om avsikten var att motsvarande ordning även fortsättningsvis skulle gälla förordade lagrådet att en bestämmelse i ämnet infördes i den föreslagna lagen. 11.2.3Departementspromemorian Felparkering på tomtmark (Ds K 1980:14) I promemorian hänvisade till att parkeringskommitté ansåg att enskilda intressen borde tillgodoses genom att nya grunder för rätten att flytta fordon infördes. Detta mot bakgrund av att kommittén menade att markägaren behövde skyddas mot intrång i situationer där man obehörigt utnyttjade bilplatser som var uthyrda eller reserverade för visst fordon eller viss fordonskategori. Likaså borde mark- ägaren skyddas mot uppställning på mark som endast i begränsad utsträckning var upplåten för trafik, t.ex. lastgator, körbara gångvägar, skolgårdar och festplatser. Kommittén föreslog dock av olika anledningar inte några ändringar i flyttningslagen. ansåg liksom parkeringskommittén att lagen om flyttning av fordon borde kompletteras så att enskilda intressen bättre tillgodosågs (Ds K 1980:14 s. 96 f.). Handräck- ningsförfarandet ansågs inte tillräckligt verksamt för att få bort olovligt uppställda fordon. Genom förslagen i promemorian öppnades möjlighet att i ökad utsträckning ta ut kontrollavgift. Om detta inte var tillräckligt borde enligt promemorian flyttning kunna tillgripas. Utredningen föreslog därför en ny grund för flyttning av fordon på mark där LKOP är tillämplig. Enligt lag om flyttning av fordon kunde fordonet i vissa fall flyttas på grund av att hinder i trafiken ansågs föreligga. Utredningen menade att det, för övriga fall där någon olovligen ställer sitt fordon på en parkeringsplats utan att iaktta föreskrivna villkor, borde införas en flyttningsgrund som kunde tillämpas efter viss tids besittningsintrång även om man inte kunde säga att fordonet utgjorde hinder i trafiken. Enligt utredningen borde kontrollavgift vara den normala påföljden för parkeringsöver- trädelser och utredningen hade föreslagit att en ny kontrollavgift fick tas ut och att maximalt fem kontrollavgifter tas ut. Utredningen menade att eftersom parkeringsvillkoren ofta är lindrigare över veckosluten kommer dessa avgifter att motsvara en veckas felparkering.