sou · GUB354 · 2007-01-01 00:00:00 — Bristen på respekt för deras behov av utbildning, information och skilda former av samhällsstöd på teckenspråk är den bakgrund mot vilka kraven måste förstås. Jag har inom ramen för mitt utredningsuppdrag noga satt mig in i bakgrunden till de motiv som ligger till grund för stadga om landsdels- eller minoritetsspråk. Jag har också noga analyserat de argument som i lagts fram såväl för att inkludera teckenspråk som ett nationellt minoritetsspråk som de skäl som anförts emot. Jag har vid besök vid i förhört mig om de argument som där finns då det gäller möjligheterna respektive svårigheterna att tillämpa stadgans be- stämmelser för tecknade språk. som och riksdag har avvisat tanken att ge svenskt teckenspråk status som ett territoriellt obundet minoritetsspråk med hänvisning till att minoritetsspråkstadgan är en kulturkonven- tion ägnad att skydda och utveckla historiska minoritetsspråk, inte språkliga minoriteter. Motsvarande argument har framförts av tjänstemän vid de tre direktorat11 jag besökt inom Europaparlamen- tet som samtliga påpekar att stadgan inte tillkommit med avseende på teckenspråk. 11 Directorate General I - Legal Affairs Directorate of Co-operation for Local and Regional Democracy / European Charter for Regional or Minority Languages, Directorate General og Human Rights – Secretariat of the Framwork Convention for the Protection of National Minorities, Directorate of Social Affairs and Health, Directorate III – Social Cohesion. Det svenska teckenspråkets status Det är riktigt att stadgan inte tillkommit med avseende på teckenspråk, men i övrigt finner jag de argument som framförts oriktiga. Jag delar inte minoritetsspråkskommitténs bedömning att teckenspråkets funktion inte i första hand kan ses som kulturell. I likhet med andra språk är teckenspråk både ett kommunika- tionsmedel och ett medel att skapa kulturell gemenskap; det är över huvud taget mycket vanskligt att skilja på dessa uppgifter. Svenskt teckenspråk uppfyller mycket väl de grundläggande kriterierna för territoriellt obundna minoritetsspråk enligt ram- konvention. Det har använts av hävd i , det skiljer sig påtagligt från majoritetsspråket och det används av ett så stort antal individer att det motiverar olika åtgärder för skydd och främjande. Men eftersom minoritetsspråksstadgan inte är skriven med teckenspråk i åtanke, har den i vissa stycken dålig relevans för teckenspråk. Det beror på några grundläggande skillnader mellan tecknade och talade språk. Till skillnad från teckenspråkiga förutsätts personer som tillhör en nationell minoritet med ett talat språk lära sig och kunna använda landets majoritetsspråk då så erfordras. Döva, dövblindas, hörselskadades och vuxendövas behov av teckenspråk är på ett helt annat sätt behovsbaserat, eftersom de på grund av sin hörsel- nedsättning inte kan tillägna sig de talade språken genom inlärning. Teckenspråkiga är också på ett grundläggande sätt beroende av tolk och information på teckenspråk, eftersom majoritetsspårket är ett talat språk. Minoritetsspråksstadgan erbjuder t.ex. minoritets- språkstalare rättigheter att använda sitt språk vid vissa myndighets- kontakter, och den ålägger den offentliga förvaltningen visst bruk av minoritetsspråk. Dessa rättigheter kan vara helt otillräckliga och inadekvata för de teckenspråkigas behov. Flertalet föräldrar till barn som är beroende av teckenspråk behärskar inte detta språk när barnet föds. De är i hög grad beroende av den information de erhåller för att aktivt kunna möta sina barns behov av en tvåspråkig utveckling. Teckenspråket förmedlas från generation till generation främst i skolor som erbjuder en teckenspråkig miljö. Till skillnad från de kulturarv som är förknippade med de talade minoritetsspråken, kan dövas tvåspråkighet i större utsträckning sägas vara monokulturell, eftersom teckenspråket till stor del förmedlar samma kultur som det svenska språket. De allra flesta personer i som är beroende av teckenspråk för sin kommunikation är födda i av svensktalande föräldrar. Det svenska teckenspråkets status kulturarv och de traditioner som föräldrar, syskon och anhöriga till teckenspråkiga förmedlar är oftast majoritetssamhällets. Härigenom överensstämmer minoritetsspråksstatus för svenskt teckenspråk mindre väl med konventionen vars huvudsyfte är att skydda och främja språket som grund för bevarande av ett kulturarv. I minoritetsspråksstadgan betonas värdet av flerspråkighet och att främjande av ett landsdels- eller minoritetsspråk inte ska gå ut över det officiella språket i landet och behovet av att lära sig detta.12 Personer som tillhör en nationell historisk minoritet förutsätts lära och kunna använda sig av landets officiella språk i sammanhang då så erfordras. Syftet med minoritetsspråket är enligt ramkonvention om skydd för nationella minoriteter att de nationella minoriteterna ska kunna bibehålla och utveckla sin kultur och de väsentliga beståndsdelarna i sin identitet, nämligen religion, språk, traditioner och kulturarv.13 Dövas, dövblindas, hörselskadades och vuxendövas behov av teckenspråk är på ett helt annat sätt än mino- ritetsspråkigas behovsbaserat, eftersom de på grund av sin hörsel- nedsättning inte genom inlärning kan tillägna sig de talade språken. De syften som konventionen har sammanfaller därmed inte med de behov som man kan anse det svenska teckenspråket och människor beroende av teckenspråk är i behov av. Skillnaderna är för stora. Till skillnad från de europeiska historiska minoritetsspråken för- medlas inte teckenspråk från generation till generation genom att barnet lär sig språket av sina föräldrar. Tvärtom eftersträvar många föräldrar att barnet genom träning ska tillägna sig föräldrarnas och majoritetssamhällets talade språk. Medan minoritetsspråkiga barns föräldrar aktivt engagerar sig i och agerar för att barnet ska ges möjlighet tillägna sig språket är situationen den om- vända för teckenspråkiga barn. Flertalet föräldrar till barn som är beroende av teckenspråk behärskar inte detta språk. De är därför i hög grad beroende av den information de erhåller för att aktivt kunna bidra till att möta sina barns behov av en tvåspråkig utveck- ling. Eftersom de flesta barn som är beroende av teckenspråk för sin kommunikation föds och växer upp i familjer som lär sig teckenspråk med barnet förmedlas detta språk från gene- ration till generation främst i skolor som erbjuder en teckenspråkig miljö. Till skillnad från de historiska minoriteterna som kan kommuni- cera och tillgodogöra sig information på landet officiella språk, är 12Europarådets stadga om landsdels- eller minoritetsspråk – Inledning, 5 avdelningen. 13Europarådets ramkonvention om skydd för nationella minoriteter, artikel 5. Det svenska teckenspråkets status teckenspråkiga på ett helt annat sätt än dessa beroende av tolk och information på teckenspråk eftersom de officiella språken primärt utgörs av talade språk. Det svenska teckenspråket har vid en internationell jämförelse en stark ställning i . Denna ställning har ytterligare stärkts genom språkpolitiska beslut . Det jämställer teckenspråk med modersmål och andra språk i , och i språkvårdshänseende ges teckenspråket samma ställning som de fem minoritetsspråken. Min bedömning är att teckenspråket också borde tillerkännas en folkrättslig ställning i det svenska samhället som i viktiga delar motsvarar de fem minoritetsspråkens ställning. Efter att noga ha prövat och övervägt frågan har jag funnit att de syften den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk har, bara till en del sammanfaller med behoven för svenskt teckenspråk och för de människor som är beroende av detta språk. I likhet med vad som framförts av är det min bedömning att teckenspråket behöver ett stöd som liknar – men inte sammanfaller med – det som erbjuds de nationella minoritetsspråken i minoritetsspråkskonventionen. Liksom i hans utredning om den nordiska språk- konventionen anser jag att teckenspråk så långt möjligt bör jämställas med talade språk. bedömer jag, på grund av de ovannämnda skillnaderna mellan talade språk och teckenspråk, att teckenspråket behöver ett starkare och annorlunda stöd än det som minoritetsspråksstatus skulle medföra. Teckenspråket bör alltså ges en folkrättslig ställning som motsvarar minoritetsspråken. Detta bör uppmärksammas i ett fortsatt arbete med svensk språklagstiftning, vid en revision av den nordiska språkkonventionen och vid en översyn av nordisk språkpolitik. Inom bör verka för en konvention eller stadga som ger de europeiska teckenspråken en ställning motsvarande minoritetsspråken. För att ytterligare stärka teckenspråkets ställning bör i det pågående arbetet med en för funktions- hindrade personers mänskliga rättigheter verka för att tecken- språkigas rätt och möjligheter att använda teckenspråk stärks. Det svenska teckenspråkets status Vidare bör regeringen vidta åtgärder för att komma till rätta med olika former av strukturell diskriminering på grund av språk. Vid sidan av dessa rättsligt inriktade åtgärder kan också andra insatser övervägas för att höja teckenspråkets status, t.ex. genom kunskapsförmedling. Den svenska ger eleverna en grundläggande orientering om de nordiska grannspråken och de nationella minoritetsspråken; på samma bör den orientera om teckenspråket. 6 Utbildning på teckenspråk I mitt uppdrag har ingått att kartlägga förutsättningarna för likvär- dig utbildning på teckenspråk för döva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade barn, ungdomar och vuxna. I tilläggsdirektiv har jag fått i uppdrag att även inkludera hörande barn, ungdomar och vuxna som på grund av andra slag av funktionsnedsättning inte kan tillgodogöra sig talat språk och som därför är beroende av insatser av samma slag som andra teckenspråkiga. Min bedömning: Det tidigare sammanhållna statliga stödet teckenspråkiga har kommit att fragmenteras. Detta beror på att det statliga ansvaret för såväl utbildning på teckenspråk som stöd åt dem som behöver teckenspråk för sitt lärande har delats upp på ett flertal myndigheter. Förändringarna har lett till att personal som har till uppgift att bedöma teckenspråkigas behov har i sitt lärande och att ge råd och stöd till skolhuvudmän har skilts från de miljöer där teckenspråk används som undervisnings- och umgängesspråk. Kunskapen om teckenspråkigas lärande har därigenom succes- sivt tunnats ut parallellt med att färdigheterna i svenskt tecken- språk har minskat hos dem som har till uppgift att ge råd och stöd till skolhuvudmän om teckenspråkigas utbildning. Uppdelningen av ansvaret på flera myndigheter har gjort att samhällets stöd åt teckenspråkigas lärande i viktiga avseenden har försvagats. Detta har medverkat till att den utbildning som erbjuds teckenspråkiga kan anses likvärdig med den som erbjuds andra i samhället. Samtliga nuvarande statliga former av verksamheter till stöd för likvärdig utbildning på teckenspråk förs till en myndig- het - Specialskolemyndigheten.1 Möjligheten med externa klasser2 inom specialskolan återin- förs. ges i uppdrag att intensifiera tillsyn i form av utbildningsinspektion, uppföljning och utvärdering av utbildning för barn, ungdomar och vuxna som är beroende av teckenspråk för sin kommunikation. Inom vuxenutbildningsområdet utgår jag från att regeringen genomför de speciella insatser som regeringen bedömt behöva göras om teckenspråkstolk vid utbildning och som avi- serats i proposition 2000/01:72 Vuxnas lärande och utvecklingen av vuxenutbildningen, antagen av . Utbildning är av central betydelse för den enskildes möjligheter såväl på arbetsmarknaden som i samhällslivet i övrigt. Det är därför av yttersta vikt att teckenspråkiga erbjuds utbildning på tecken- språk motsvarande den som erbjuds andra barn, ungdomar och vuxna i samhället och att de under sin uppväxt får möjlighet att ut- veckla en additiv tvåspråkighet så att de kan använda såväl svenskt teckenspråk som svenska språket som instrument i sitt livslånga lärande. Inriktningen av den svenska handikappolitiken är att barn, ungdomar och vuxna, med olika slag av funktionshinder ska få en utbildning, likvärdig den som erbjuds andra, inom ramen för de ordinarie utbildningssystemen. Utbildningen ska utgöra en natur- ligt integrerad del av den ordinarie utbildningen. 1I samband med inrättandet av tillfördes institutet dels det resurscenter för döva och hörselskadade barn och ungdomar som tidigare utgjort en del av dåvarande Åsbackaskolan, dels de medel som tidigare anvisats till landstingen för specialpedagogiskt stöd till elever med hörselskada i grund- och gymnasieskola samt resurserna för de kunskapscenter för döva, hörselskadade och dövblinda som fanns samlokaliserade med de dåvarande regionala specialskolorna för döva och hörselskadade. I samband med inrättandet av institutet inrättades också ett nytt resurscenter för barn och ungdomar som är dövblindfödda. Dessa delar samt de medel som institutet fördelar till kommuner för särskilda undervisningsgrupper för elever med hörselskada föreslås överförda till . 2Med extern klass avses undervisningsgrupp inom specialskolan lokaliserad till annan ort än den i vilken regional eller riksrekryterande enhet inom specialskolan är belägen. 6.1Likvärdig utbildning – ett centralt begrepp I skollagens portalparagrafer för det offentliga skolväsendet före- skrivs att utbildningen inom varje skolform för barn, ungdomar och vuxna ska vara likvärdig varhelst den anordnas i landet.3 Före- skriften om likvärdig utbildning utgör själva grunden för ett natio- nellt reglerat utbildningsväsende och är också grunden och ut- gångspunkterna för skolformsförordningarna, läroplanerna, pro- grammålen, kursplanerna och betygskriterierna och för regeringens nationella utvecklingsplaner. Principen om likvärdig utbildning varhelst den anordnas är också en central utgångspunkt för den statliga tillsynen av utbildningsväsendet (SOU 2002:21). Vad avses då med begreppet likvärdighet? I antologi om Likvär- dighet i skolan (1995) beskrivs det av docenten i pedagogik vid på följande sätt: Med likvärdighet menas ibland att alla oberoende av kön, geografisk hemvist, sociala och ekonomiska förhållanden ska ha lika tillgång till utbildning. betyder det att utbildningen inom varje skolform skall bedrivas under likartade förutsättningar och ge likvärdiga kun- skaper som bedöms på ett enhetligt sätt. Vidare kan likvärdighet syfta på att en genomgången utbildning värdera lika överallt såväl inför fort- satta studier som i yrkeslivet. Och man kan förstås också mena att lik- värdighet i svensk skola skall innefatta alla dessa aspekter. (s. 30) Ansvaret för att barn, ungdomar och vuxna tillförsäkras en likvär- dig utbildning bärs gemensamt av stat och skolhuvudmän. Stats- makterna ställer upp målen för skolverksamheten medan skolhu- vudmännen har ansvar för att på bästa sätt genomföra verksamhe- ten så att målen nås (prop.1990/91:18, s. 26). Likvärdighetsbegrep- pet i skollagen, innebär inte att utbildningen ska utformas på samma sätt överallt. Tvärtom ska det, inom de ramar statsmakterna ger, finnas utrymme för att anpassa undervisningen och organisa- tionen av utbildningen till de behov som olika elever och olika skolor har. Instrumentet för att uppnå en likvärdig utbildningskva- litet ligger i de för hela landet gemensamma läroplanerna (ibid. s. 28). I dessa föreskrivs att undervisningen ska anpassas till varje elevs förutsättningar och behov.4 31 kap. 2 och 9 §§ skollagen (1985:1100). läroplan för det obligatoriska skolväsendet, förskoleklassen och fritidshemmet (Lpo 94), läroplan för de frivilliga skolformerna (Lpf 94). Motsvarande föreskrift finns även läroplan för förskolan (Lpö 98) under rubriken : Den pedagogiska verksamheten skall anpassas till alla barn i förskolan. Språket har en central betydelse för framgång i skolan. Tillgäng- lighet till utbildning på teckenspråk är en förutsättning för att såväl de handikappolitiska som de språkpolitiska målen ska kunna upp- nås för döva samt för vissa dövblinda, vuxendöva respektive hörsel- skadade barn och ungdomar. För barn som inte kan gå i eller motsvarande del av särskolan på grund av dövhet eller hörselskada, finns specialskolan. Föreskrifter om detta finns i 1 kap. 6 § skollagen. 6.2Teckenspråk ska vara första språk för dem som behöver det pekar i princip all nationell och internationell forskning på att utvecklandet av modersmålet/första språket har stor betydelse för barns och ungdomars skolgång, såväl för språkinlärningen och lä- randet i ett mera övergripande perspektiv som för barns och ung- domars identitetsutveckling. Dessa forskningsresultat är grunden för regeringens förslag i propositionen 2005/06:2 Bästa språket – en samlad svensk språkpolitik, antagen av . Regeringen före- slår där att utöver de åtgärder som redan görs bör modersmålsun- dervisningens status höjas och innovativa lösningar på området stödjas som det görs insatser för att utveckla svenskun- dervisningen för elever med annat modersmål än svenska. De ar- gument som regeringen i propositionen anför som stöd åt dessa barns och ungdomars språkutveckling gäller i lika hög grad tecken- språkiga barns och ungdomars språkutveckling. Såväl svensk som internationell forskning om teckenspråkiga barns och ungdomars språkutveckling visar nämligen likartade resultat som forskningen om språkutveckling för barn och ungdomar med annat modersmål än majoritetssamhällets. För barn som är döva liksom för vissa dövblinda barn är det, en- ligt vad som anges i regeringens proposition 1998/99:105 Elever med funktionshinder –- ansvar för utbildning och stöd, självklart att teckenspråket är deras första språk (s. 46). När det gäller elever med hörselskada är behovet av teckenspråk emellertid inte lika en- kelt att definiera. Enligt propositionen har flertalet barn med hör- selskada svenska språket som sitt första språk. De ska därför erbju- das utbildning inom den kommunala skolan med de anpassningar eller varaktigt behöver mer stöd än andra skall få detta stöd utformat med hänsyn till egna behov och förutsättningar. som krävs, alternativt i en regional hörselklass. En mindre grupp kommunicerar huvudsakligen genom teckenspråk, men kan under vissa förutsättningar tolka och utveckla talad svenska. För denna grupp är det viktigt att de tillförsäkras undervisning i specialskolan, som de vid sidan av teckenspråk ska ges möjlighet att ut- veckla talad svenska (ibid, s. 46). Den syn på barns behov av svenskt teckenspråk för sitt lärande som återges i den ovan refererade propositionstexten har sitt fokus på huruvida barnet i någon grad kan tillägna sig talad svenska eller inte. Med en sådan begränsning riskerar barn med hörselskada åter igen att objektifieras utifrån att fokus är den begränsning indivi- dens funktionsnedsättning ger upphov till. En begränsning som tros kunna korrigeras med stöd av tekniska hjälpmedel och träning. 6.2.1Barns behov av teckenspråk uppmärksammas inte alltid saknas bl.a. kunskaper om vilka elever med hörselskada som är i behov av att utveckla ett teckenspråk. Detta uppmärksammas i analys av faktorer som påverkar möjligheterna att uppnå de handikappolitiska målen inom skolsektorn och som ver- ket redovisade till regeringen . Bristen på kunskap om vilka som behöver teckenspråk beror på att många hörselska- dade elever går integrerade i skolor där deras behov inte uppmärk- sammas. Enligt kan detta resultera i att de ges mindre gynnsamma förutsättningar för sitt lärande och att en övergång till specialskolan försenas. Skälet till att föräldrar till barn med hörselskada söker sig senare till specialskolan än tidigare beror enligt analys på flera faktorer. En sådan är föräldrars förhoppningar om att tekniska landvinningar eller träning ska kunna upphäva konsekvenserna av funktionsnedsättningen. En annan faktor är den teknikutveckling som medger överföring av teckenspråk på distans i realtid och till- gången till alltmera förfinade hörseltekniska hjälpmedel, exempel- vis cochleaimplantat, som vidgar förutsättningarna för lärande i en skola nära hemmet. Teknikutvecklingen är inte odelat positiv enligt ana- lys. Den kan resultera i att elever med hörselskada hänvisas till tek- niska lösningar och lämnas ensamma i sitt lärande utanför klassge- menskapen, vilket kan vara till men för deras sociala utveckling (2005). Den bild redovisar i sin analys stämmer väl överens med de iakttagelser jag noterat under arbetet med utredningen. 6.3Språket är lärandets grund 6.3.1Viktigt med undervisning i modersmål för barns språkutveckling I dagens talas över etthundra olika språk och för allt flera barn, ungdomar och vuxna i utgör det svenska språket ett andra språk. Ett språk som de tillägnat sig genom inlärning och som många inte behärskar fullt ut. Parallellerna mellan människor med annat modersmål än svenska och teckenspråkiga är många när det gäller möjligheter till framgång i skolan och i samhället i övrigt. Undervisning i det egna modersmålet är central och har särskilt stor betydelse för de yngsta barnens språkutveckling. I propositio- nen 2005/06:2 Bästa språket – en samlad svensk språkpolitik, antagen av , slås fast: Barn med utländsk bakgrund och barn som är döva måste ha möjlighet att utveckla och bruka sina språk (s. 20). I den citerade meningen är fokus barn med annat modersmål än svenska och deras språkutveckling, men i meningen jämställs teck- enspråkiga barns behov med de behov som barn med utländsk bak- grund har för sin språkutveckling. Många elever med annat modersmål än svenska språket kan ha goda kunskaper om skilda ämnen på sitt modersmål när de börjar skolan men kan inte tillgodogöra sig dem i undervisningen, efter- som de inte kan återge dem på grund av bristande kunskaper i svenska. På motsvarande sätt kan teckenspråkiga barn och ungdo- mar ha kunskaper på teckenspråk som de inte kan återge på grund av bristande kunskaper i läst och skriven svenska. som likheterna med barn och ungdomar med annat modersmål än svenska språket och teckenspråkiga barn och ung- domar är flera än skillnaderna, finns olikheter som påverkar tecken- språkiga barns och ungdomars förutsättningar i utbildning. En så- dan skillnad är att dessa barn och ungdomar i de flesta fall växer upp i familjer där föräldrarna initialt inte behärskar det språk barnet kan tillgodogöra sig. Föräldrar och barn lärt sig svenskt tecken- språk parallellt, och barnet går successivt om sina föräldrar när det gäller detta språk. Teckenspråk förmedlas alltså inte primärt från generation till generation utan det förmedlas och utvecklas främst i kontakt med andra teckenspråkiga i förskola och skola. En annan skillnad är att teckenspråket för personer som är beroende av teck- nat språk, till skillnad från andra personer med annat modersmål, aldrig kan ersätta det svenska språket i dess talade form eftersom funktionsnedsättningen utgör ett hinder för detta. Regering och riksdag konstaterar i den språkpolitiska proposi- tionen som antog , att för personer som är döva, dövblinda eller vuxendöva och för vissa hörselskadade är tillgången till utbildning, tillgången till information och möjlighe- ten att göra sig förstådda på teckenspråk en grundläggande förut- sättning för tillgänglighet och delaktighet i samhällslivet (prop. 2005/06:2). Detta kräver att teckenspråkets ställning ytterligare stärks och att döva, dövblinda och hörselskadade barn och ungdo- mars bereds möjlighet till en additiv tvåspråkighet motsvarande den som eftersträvas för barn och ungdomar med annat modersmål än svenska. Samhället förändras i ett allt snabbare tempo vilket stäl- ler helt nya krav på människors kunskaper. Den pågående struk- turomvandlingen ställer nya krav på den enskilde individen. Dagens arbetsmarknad karaktäriseras av globalisering och teknisk utveck- ling. Denna omvandling ställer stora krav på arbetskraftens kom- petens, som kunskap och kompetens åldras allt snabbare (Ds 2000:49).