sou · GUB343 · 2007-01-01 00:00:00 — Vid transporter mellan stater anslutna till råder avtalsfrihet eftersom ansvarsreglerna då är lika i de båda staterna. Transporter till en anläggning i eller annan konventionsstat 28 § (6 § 2 stycket och 8 §, art 4 (a) (ii) (iii) och 4 (b) (i) och (ii) PC) föreskriver att den avsändande anläggningsinnehavarens ansvar upphör när ansvarigheten enligt skriftligt avtal mellan avsändare och mottagare går över på mottagaren. Om ett sådant avtal inte ingåtts går ansvarigheten över på mottagaren när denne övertar ämnena, dvs. närmast när mottagaren tar ämnena i besittning. Transporter från eller annan konventionsstat till en icke- konventionsstat 29 § är ny och saknar motsvarighet i den nuvarande lagen. Eftersom lagens tillämpningsområde utvidgas och också kan avse radiolo- giska skador som uppkommer i en icke-konventionsstat har en be- stämmelse, som grundas på art 4 (a)(iv) i , tagits in i förevarande paragraf. Av denna reglering följer att den svenska anläggningsinnehavarens ansvar upphör först när kärnämnena (med undantag av naturligt uran och utarmat uran) eller kärnavfallet lossats från det transportmedel med vilket ämnena transporterades till en icke-konventionsstat. Transporter från en icke-konventionsstat till eller annan konventionsstat Enligt 30 § (7 § 1 och 2 styckena, art 4 (b)(iii) och (iv) PC) gäller som ett avsteg från principen med ett avsändaransvar vid trans- porter från avsändare i en icke-konventionsstat till en kärnteknisk anläggning i en konventionsstat att mottagaren, om denne skrift- ligen samtyckt till transporten, svarar för skada som uppkommer genom en radiologisk olycka under transporten redan från det att godset lastats ombord på transportmedlet. I 31 § (7 § 3 stycket, art 4 (a) (iv) PC) regleras den situationen att en radiologisk olycka inträffar i i samband med transporter mellan icke-konventionsstater eller vid tillfällig uppläggning. I denna situation är den som har tillstånd till transporten ersättningsskyldig. För en mer utförlig genomgång av transportansvarsregleringen kan här hänvisas till prop. 1968:25 s. 93 ff. Krav på ett direkt ekonomiskt intresse i transporten (ny, art 4 c PC) I paragrafen, som är ny och behandlas i avsnitt 6.4.2, begränsas an- läggningsinnehavarens möjligheter att överföra ansvaret för skador under transport till en annan anläggningsinnehavare. Av bestämmelsen följer att det enbart är den som är ägare till eller av annan anledning har ett sådant direkt intresse i de trans- porterade kärnämnena (med undantag av naturligt uran och utarmat uran) eller kärnavfallen att vederbörande kommer att lida en ekono- misk förlust om egendomen skadas, dvs. har det s.k. försäkrings- bara intresset i godset som transporteras, som kan bära ansvaret under transporten. Även om ägaren är annan än den som skickar eller tar emot kärnämnena eller kärnavfallet kan han eller hon ha ett direkt ekonomiskt intresse i det transporterade godset. Denna situation kan uppkomma om kärnämnena eller kärnavfallen skickas mellan flera anläggningar för att behandlas på visst sätt. En sådan ägare får trots detta anses ha ett direkt ekonomiskt intresse i det transporterade godset. Regeln syftar till att undvika att en anläggningsinnehavare för- söker kringgå de nationella reglerna i fråga om ansvarsnivåer genom att vända sig till en anläggningsinnehavare i ett land med lägre an- svarsnivåer och avtala att en anläggningsinnehavare i det landet skall överta ansvaret för transporten. Det skall alltså inte längre vara möjligt för en anläggningsinnehavare, som t.ex. avser transportera kärnämnen eller kärnavfall från till , att genom att anlita en anläggningsinnehavare från en annan stat med mycket låga ansvarsbelopp, t.ex. en grekisk anläggningsinnehavare, därigenom låta transporten omfattas av betydligt lägre ansvarsbelopp än de som gäller i och . Ansvar för transportören efter särskilt beslut (10 §, art 4 (e) PC) Med stöd av denna bestämmelse, som överförts från den nuvarande lagen utan ändringar i sak, kan regeringen eller den myndighet rege- ringen bestämmer förordna att en transportör i stället för innehava- ren av en kärnteknisk anläggning skall ansvara för en eventuell radio- logisk olycka under transporten. I praktiken torde bestämmelsen aldrig aktualiseras och behovet av bestämmelsen torde vara närmast obefintligt. motsvarande reglering är frivillig och överlämnar åt anläggningsstaten att närmare reglera frågan genom lagstiftning (prop. 1968:25 s. 103). Trots att det inte finns något egentligt behov av bestämmelsen kan den inte slopas eftersom bestämmelsen också kan bli tillämplig i förhållande till andra konventionsstater (se nedan). (10 § 2 stycket, art 4 (e) PC) Paragrafen har överförts från den nuvarande lagen utan att ändras i sak. Bestämmelsen anger att ett förordnande motsvarande det som regleras i 33 §, och som meddelats enligt annan konventionsstats lag för det ansvar som åvilar en anläggningsinnehavare i den staten, skall gälla även när svensk lag är tillämplig för att bedöma ersätt- ningsanspråket. Såsom också konstaterats beträffande 33 § kan det praktiska behovet av bestämmelsen anses ringa. Eftersom det inte helt kan uteslutas att bestämmelsen inte kan komma att aktualise- ras tas bestämmelsen in också i denna lag. Transporter till eller från reaktordrivna transportmedel (6 § 3 stycket, art. 4 (a) (iii) PC) Bestämmelsen, som är tillämplig på transporter till och från varje reaktordrivet transportmedel, har överförts från den nuvarande lagen utan några sakliga ändringar. Bestämmelsen torde ha en mycket begränsad betydelse och kan upplevas som något obsolet. I praktiken kan bestämmelsen emel- lertid aktualiseras i förhållande till atomfartyg, t.ex. det amerikansk- registrerade fartyget . Bestämmelsen kan också omfatta sådana mobila flytande kärnreaktorer som klassas som fartyg. reglering, som bestämmelsen bygger på, står i full överensstämmelse med konvention om ansvarighet för redare av atomfartyg. Av konvention följer att ansva- righet för innehavaren av fartygets reaktoranläggning inträder i och med att vederbörande övertar kärnämnena (med undantag av naturligt uran och utarmat uran) eller kärnavfallet (atomsubstansen). I 9 kap. 3 § sjölagen (1994:1009) finns vidare en bestämmelse som anger att det inte föreligger någon rätt till ansvarsbegränsning beträffande en fordran med anledning av en radiologisk skada orsakad av atom- fartyg. Ansvarsförsäkring för skada under transport (delvis ny och 12 § 2 stycket, artikel 3 (a) ii, 7 (b) och 10 (c) PC) Bestämmelsen saknar motsvarighet i den nuvarande lagen och har tillkommit eftersom det kan anses motiverat med lägre försäkrings- nivåer och lägre krav på annan finansiell säkerhet för vissa typer av mindre riskfyllda transporter. Bakgrunden till bestämmelsen i första stycket är den möjlighet som artikel 7 (b) i den reviderade ger att sätta ned ansvars- eller försäkringsnivån för mindre riskfyllda transporter till lägst . Utöver transporter av obestrålat uran kan bestämmelsen bl.a. aktualiseras vid sådana transporter av låg- eller medelaktivt kärnavfall som bedöms vara förenade med små risker. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.12. Av andra stycket följer att för det fall de skador som har uppstått vid en olycka skulle komma att överstiga den lägre försäkringsnivå som kan fastställas med stöd av första stycket svarar staten i andra hand för anläggningsinnehavarens ansvar med stöd av denna lag. Ur de skadelidandes synpunkt innebär en sådan begränsning därför inte någon risk. Av tredje stycket följer, i likhet med vad som gäller enligt den nu- varande lagen, att det är möjligt för anläggningsinnehavaren att teckna separat försäkring för ansvarighet under transport. Om en radiologisk olycka inträffar under transport av kärnämne (med undantag av naturligt uran och utarmat uran) eller kärnavfall och orsakar skada på transportmedlet så omfattar anläggningsinne- havarens ansvar enligt denna lag också skador på transportmedlet. (Genom ändringsprotokoll till har den tidigare fakultativa reglering i konventionen angående undantag för skador på transportmedlet i artikel 3 (a) (ii) 2 upphävts. Härigenom kom anläggningsinnehavarens ansvarighet vid transportolyckor att obligatoriskt omfatta skador på transportmedlet, se prop. 1981/82:163 s. 27). Ansvaret vid tillfällig uppläggning utanför eller i en kärnteknisk anläggning (9 §, art 3 (a) och 5 (c) ) Paragrafen, som reglerar ansvaret för t.ex. en container som utan att vara under transport befinner sig utanför en kärnteknisk anläggning, har överförts utan sakliga ändringar till den nuvarande lagen. Bestämmelsen kommenteras mer utförligt i prop. 1968:25 s. 101 f. (5 § 2 punkten, art 5 (b) ) Paragrafen, som reglerar ansvaret vid tillfällig uppläggning, motsva- ras med vissa språkliga justeringar av regleringen i den nuvarande lagen. Bestämmelsen kommenteras mer utförligt i prop. (18 §, 5 (d) PC) Paragrafen, som endast ändrats redaktionellt i förhållande till den nuvarande lagen, innehåller en särskild begränsningsregel som kan aktualiseras i samband med transporter. Om ett fartyg som transporterar flera partier kärnämne (med undantag av naturligt uran och utarmat uran) eller kärnavfall från olika anläggningar förliser eller kolliderar eller på annat sätt råkar ut för en olycka som ger upphov till radiologiska skador är anlägg- ningsinnehavarnas ersättningsansvar solidariskt, men den totala skyl- digheten att betala ersättning skall begränsas till det högsta ansvars- belopp som gäller för någon av anläggningsinnehavarna. Med ett obegränsat ersättningsansvar för anläggningsinnehavarna aktualiseras bestämmelsen primärt i den situationen att en eller flera utländska anläggningsinnehavare kan hållas ansvariga och ersätt- ningsfrågan prövas i svensk domstol. (39 §, art 4 (c) ) Paragrafen, som innehåller föreskrifter om s.k. transportcertifikat, har endast ändrats redaktionellt i förhållande till den nuvarande lagen. Med stöd av 6 § förordningen (1981:327) med förordnanden enligt atomansvarighetslagen (1968:45) är det enligt nu gällande bestäm- melser som avfattar och fastställer de formulär som ligger till grund för transportcertifikaten och som ut- färdar intyg. Några ändringar i dessa hänseenden är inte aktuella. Bestämmelsen kommenteras mer utförligt i prop. 1968:25 s. 176 ff. Allmänna bestämmelser som reglerar försäkring eller annan ekonomisk säkerhet Villkor som gäller för försäkring (22 §, art 10 (a) och 10 (d) PC) I första stycket har tagits in en bestämmelse som grundar sig på Paris- konventionen och anger att försäkringen skall godkännas av rege- ringen eller den myndighet regeringen bestämmer. I godkännandet ligger bl.a. att pröva om försäkringen uppfyller kraven i denna lag. Av 3 § förordningen (1981:327) med förordnanden enligt atomansva- righetslagen (1968:25) följer att uppgiften kan delegeras till tidigare , numera , som då har att pröva om de krav som ställs i denna lag uppfylls. Av andra stycket följer att försäkringsgivarens ersättningsskyldig- het mot den skadelidande kvarstår efter det att försäk- ringsavtalet har sagts upp eller av andra skäl upphört. Tiden räknas från den dag en skriftlig anmälan om försäkringsavtalets upphörande kommer in till . (24–26 §§, art 6 (a) ) I första stycket regleras möjligheten att få ut ersättning direkt av försäkringsgivaren eller den som har ställt säkerhet av annat slag för anläggningsinnehavarens ersättningsansvar. Bestämmelsen avviker inte i materiellt hänseende från vad som gäller med stöd av den nuvarande lagen. Av bestämmelsen följer att en skadelidande inte behöver föra talan mot anläggningsinnehavaren. Detta gäller alltid när talan om ersättning med stöd av denna lag får väckas i . Lagens regler om direkt talan gäller alltså när svensk domstol är be- hörig och således svensk lag är tillämplig för att pröva krav på ersätt- ning med stöd av denna lag. Andra stycket reglerar förhållandet mellan försäkringsgivaren och skadelidande. Av bestämmelsen följer att försäkringsgivaren inte får åberopa någon invändning grundad på försäkringsavtalet eller över huvud taget på förhållandet mellan försäkringsgivaren och anlägg- ningsinnehavaren för att begränsa ansvaret gentemot en skadeli- dande. Om de skadelidande skulle utnyttja möjligheten att vända sig direkt mot försäkringsgivaren kan försäkringsgivaren emellertid göra gällande samma invändningar som anläggningsinnehavaren hade kunnat åberopa i en process mellan denna och den skadelidande. Bestämmelsen har tillkommit med hänsyn till att direkt talan tillåts mot försäkringsgivaren. Motsvarande reglering finns också bl.a. i 10 kap. 14 § tredje stycket sjölagen (1994:1009) och 17 § trafikskade- lagen, som ändrats och hänvisar till för- säkringsavtalslagen (2005:104). En regel som i vissa fall föreskriver att det skall vara möjligt för den skadelidande att vända sig direkt mot försäkringsbolaget med sitt krav (s.k. direktkravsrätt) finns i 9 kap. 7 § försäkringsavtalslagen. Denna regel, som gäller bl.a. skadeförsäkring men inte tillämpas på återförsäkring, är tvingande i förhållande till tredje man (1 kap. 6 § 2 stycket samma lag, jfr också 1 kap. 3 och 4 §§). Försäkringsavtals- lagens reglering är emellertid snävare än de krav som följer av Paris- konventionen och en särskild bestämmelse har därför tagits in i den nya lagen. (24 § 2 p, art 6 PC) Första stycket reglerar förhållandet mellan å ena sidan försäkrings- givaren eller den som ställt annan säkerhet och å andra sidan för- säkringstagaren/anläggningsinnehavaren. Av bestämmelsen, som har överförts utan sakliga ändringar från den nuvarande lagen, följer att en försäkringsgivare eller annan som ställt säkerhet inte kan framställa invändningar mot ett försäkringsanspråk på grund av förhållandet mellan parterna i försäkringsavtalet eller andra förhållanden som beror på annan än den skadelidande. Försäkringsgivaren kan där- emot i försäkringsavtalet förbehålla sig regressrätt i förhållande till anläggningsinnehavaren. Av andra stycket följer att ansvaret för försäkringsgivaren eller den som ställt säkerhet av annat slag enligt första stycket gäller när talan om ersättning enligt lagen får väckas i trots att ut- ländsk lag är tillämplig på förhållandet mellan försäkringsgivaren och anläggningsinnehavaren och anläggningen är belägen utanför . (40 §) Bestämmelsen reglerar straffansvaret för den anläggningsinnehavare som åsidosätter försäkringsplikten enligt denna lag. intentioner och bestämmelsens skyddsintresse motiverar att bestämmelsen kan tillämpas även i förhållande till den som försummar försäkringsplikten på grund av oaktsamhet. I förhållande till straffbestämmelsen i den nuvarande lagen har, med hänsyn till 1 kap. 2 § första stycket , ett tillägg gjorts så att bestämmelsen uttryckligen upptar de subjektiva rekvi- siten uppsåtligen eller av oaktsamhet. En överträdelse av bestämmelsen faller in under allmänt åtal och omfattas av åklagares åtalsplikt (jfr 20 kap. 3 § ). I den nuvarande regleringen saknas uppgifter om vem som skall utöva den egentliga tillsynen över efterlevanden av bestämmelsen. Även om godkännande av ansvarsförsäkring enligt denna lag kan de- legeras till får den egentliga tillsynen över bestäm- melsens efterlevnad naturligt anses ankomma på Statens kärnkraft- inspektion. är den tillsynsmyndighet som övervakar att svensk kärnteknisk verksamhet bedrivs på ett säkert sätt och kontrollerar att utfärdade tillstånd att bedriva kärnteknisk verksamhet efterlevs. Det framstår därför som naturligt att även utövar tillsyn över denna bestämmelse och att uppgiften hanteras inom ramen för myndighetens instruktioner. (15 §, 30 § andra stycket) Bestämmelsen, som reglerar de situationer när annan än innehavaren av en kärnteknisk anläggning har betalat ersättning för en radiolo- gisk skada och träder i den skadelidandes ställe mot anläggnings- innehavaren eller staten, har överförts sakligt oförändrad från den nuvarande lagen. (36 §, art 13 PC) Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.8.1, innehåller bestämmel- ser om svensk domstols behörighet att pröva en talan om ersätt- ning för en radiologisk skada som riktas mot en innehavare av en kärnteknisk anläggning eller dennes försäkringsgivare. Redan med stöd av den nuvarande lagen gäller att svensk dom- stol är behörig om den radiologiska olyckan helt eller delvis inträffat i (första punkten). Som en följd av den reviderade Pariskonven- tionen har svensk domstols behörighet utökats till att även omfatta sådana situationer då den radiologiska olyckan inträffat inom ekonomiska zon enligt lagen (1992:1140) om ekonomiska zon (andra punkten). I tredje punkten regleras vilken domstol som är behörig i de fall olyckan inträffat inom en icke-konventionsstats områden. En annan situation som omfattas av bestämmelsen är om en radiologisk olycka inträffar på eller över det fria havet. Bestämmelsen aktualiseras vidare om det t.ex. i samband med transport sker en fortlöpande kontami- nering av vattnet med radiologisk skada som följd och det inte exakt går att fastställa en plats där den radiologiska olyckan inträffade, (Exposé des Motifs, p. (37 §, art 13 (h) PC) Paragrafen, som reglerar frågan om behörig domstol, har ändrats för att stå i överensstämmelse med den reviderade . Paragrafen har behandlats i avsnitt 6.8.2. Genom bestämmelsen ändras den nuvarande lagens interna forum- regler och koncentreras till en enda domstol. I likhet med vad som tidigare gällt utgör alltså regleringen i lagen ett avsteg från forum- reglerna i . (ny, artikel 7 (j) PC) Paragrafen, som reglerar de skadelidandes möjligheter att föra en samlad talan, är ny och motsvarar den reviderade bestämmelse om att den skadelidande inte skall behöva framställa flera ersättningskrav avseende samma radiologiska skada. Bestäm- melsen kan t.ex. aktualiseras om den som lidit en radiologisk skada till följd av en radiologisk olycka som skett under en transport inte kan få ersättning ur det begränsade försäkringsbeloppet och därför också har rätt till ersättning av staten. I en sådan situation skall den skadelidande med stöd av bestämmelsen kunna framställa ett samlat anspråk på ersättning. Paragrafen har behandlats i avsnitt 6.7.1. Ersättning för ränta och rättegångskostnader (17 § tredje stycket, 23 § första stycket, artikel 7 (h) PC) I paragrafen finns bestämmelser om att ränta och ersättning för rätte- gångskostnader inte skall räknas in i försäkringsbeloppet eller de övriga säkerheter som kan aktualiseras för att säkerställa anlägg- ningsinnehavarens ansvar. I sak överensstämmelser bestämmelsen med vad som gäller för försäkring med stöd av den nuvarande lagen. (38 §, artikel 13 (i) PC) Paragrafen innehåller bestämmelser om verkställighet av en utländsk dom om ersättning för radiologisk skada. I bestämmelsen har några språkliga justeringar gjorts som inte ändrar bestämmelsens materiella innehåll. Stat eller del av stat kan likställas med en konventionsstat (4 §) I paragrafen regleras möjligheten att likställa en stat eller en del av en stat med en konventionsstat. I förhållande till den nuvarande lagen har bestämmelsen utvidgats till att också avse en del av en stat. Bestämmelsen, som redovisas i avsnitt 11, har tillkommit mot bak- grund av liksom andra till anslutna staters folkrättsliga åtaganden i förhållande till . Med stöd av bestämmelsen kan regeringen förordna att (the Special Administrative Region of the Peoples Republic of ) skall likställas med en konventionsstat vid tillämp- ningen av lagen. Bakgrunden till bestämmelsen redovisas i avsnitt 11. Omvandling till svenska kronor (17 § 2 stycket) Paragrafen reglerar omräkning till svensk valuta och motsvarar i övrigt den bestämmelse om omräkning från särskilda dragningsrätter till svenska kronor som den nuvarande lagen innehåller. Detta inne- bär att omräkning till nationell valuta skall ske efter kursen den dag då den radiologiska olyckan inträffade. Som medlem i referensgrupp har jag beretts tillfälle att lämna särskilda kommentarer kring det sakliga innehållet i utredningens förslag till betänkande daterat . Synpunkter lämnas vad gäller (i) införandet av ett obegränsat ansvar, (ii) nivån på den finansiella täckningen av de höjda ersättningsstegen i Paris- och tilläggskonventionen samt (iii) förslag till Finansieringslösning – staten inträder som återförsäk- ringsgivare inom ramen för den statliga garantimodellen. (i) Införandet av ett obegränsat ansvar Utredningen har framhållit att det ingår i utredningens uppdrag att föreslå hur ett obegränsat ansvar för innehavare av atomanläggning- ar bör genomföras i Atomansvarighetslagen. Utredaren har vidare betonat att det i uppdraget inte ingår att argumentera och ta ställning för eller emot införandet av ett sådant obegränsat skadeståndsansvar. Jag vill emellertid framföra följande. Ingen skyldighet för konventionsstaterna att införa ett obegränsat ansvar Genom ändringsprotokollet till höjs nivåerna på den ersättning som anläggningsinnehavarna kan bli skyldiga att betala till skadelidande i händelse av en atomolycka. Ansvarsnivån uttrycks i ändringsprotokollet som en lägsta godtagbar nivå – som huvudregel – med en möjlighet för konventions- staterna att införa ett obegränsat skadeståndsansvar för anläggnings- Det föreligger således ingen skyldighet för konven- tionsstaterna att införa ett obegränsat skadeståndsansvar. Erforderlig ekonomisk analys saknas Lagstiftarens intention att införa ett obegränsat ansvar har inte före- gåtts av en erforderlig ekonomisk analys som tydliggör de samhälls- och företagsekonomiska effekter som ett obegränsat ansvar medför. Det kan ifrågasättas om kraftindustrins kapital används på rätt sätt eller om resultatet blir ett företags- och samhällsekonomiskt miss- bruk av resurser. Lagstiftarens beslut att införa ett obegränsat ansvar borde i högre grad ha föregåtts av en analys av på vilket sätt statens subsidiära ansvar på atomansvarsområdet skulle skilja sig från det ansvar som staten har inom andra verksamheter, när riskerna inte kan hanteras enligt de primära system som utvecklats. Begränsat ansvar har varit en förutsättning för investeringar Det begränsade ansvaret utgjorde en viktig förutsättning när kraft- industrin tog beslut om att investera mycket stora belopp i de kärnkraftanläggningar som producerat energi till nytta för svenska samhället . Det är inte skäligt att i efterhand ändra förutsättningarna i syfte att minska statens risk. Obegränsat ansvar är ägnat att missgynna svensk konkurrenskraft Som följd av EU-samarbetet går utvecklingen mot en gemensam, europeisk elmarknad. Den omständigheten att – men inte samtliga övriga europeiska konventionsländer – inför ett obegrän- sat skadeståndsansvar för anläggningsinnehavare är ägnat att miss- gynna svensk konkurrenskraft på elmarknaden. Sett ur detta per- spektiv finns det ingen anledning att gå längre än miniminivån, , eller snarare den lägre nivå som kan försäkras. Obegränsat ansvar medför ökade kostnader Kraftindustrins kapitalkostnader, bolagens rating och möjligheter att låna pengar påverkas negativt av ett obegränsat skadeståndsansvar. (ii) Nivån på den finansiella täckningen av de höjda ersättnings- stegen i Paris- och tilläggskonventionen I utredningens förslag till betänkande förslås att försäkringsplikten för en innehavare av en atomanläggning i skall höjas för att stå i överensstämmelse med den reviderade så att den som huvudregel uppgår till . Utredningen har emellertid därtill föreslagit att den övre gränsen för anlägg- ningsinnehavarens skyldigheter att finansiera det obegränsade an- svaret skall utsträckas till . Saknas anledning att utsträcka finansieringsansvaret till Ersättningssystemet enligt den reviderade inne- bär att den svenska lagstiftningen måste utformas så att den ålägger en svensk anläggningsinnehavare att ha en försäkring eller annan godtagbar säkerhet som minst uppgår till referensbeloppet om .