sou · GVB386 · 2007-01-01 00:00:00 — Båda anser att problemen är höga kostnader, svårigheter att få tävlings- veterinärer att ställa upp, brist på kompetens hos tävlingsveterinärer samt att hanteringen är resurskrävande. Det ska dock noteras att anser att problemen bara avser tävlingsveterinärer, medan Nationella stiftelsen anser att problemen gäller såväl ban- veterinärer som tävlingsveterinärer. ser inte samma problem. I stället anser myndigheten att problemet är att den veterinära tillsynen inte är tillräcklig och behöver utökas. När det gäller lösningar står och Nationella stiftelsen varandra nära. Båda föreslår ett system där tävlingsvete- rinärer inte längre ska vara anställda av (tidigare ). Veterinärerna får själva debitera arrangör- erna. Det enda som tycks skilja Nationella stiftelsens lösning från är på vilket sätt tävlingsveterinärerna ska få sin officiella status. föreslås att de förordnas av läns- styrelsen. Nationella stiftelsen invänder att det skulle leda till att en övergripande nationell samordning skulle komma att saknas. Den föreslår i stället att den själv i samarbete med skulle vara huvudmän. anser att det är viktigt att veterinärerna förblir anställda av . ske genom att tävlingsveterinärer inte längre skulle behöva anställas för varje tävling utan att ett visst antal tävlingsveterinärer skulle visstidsanställas på samma sätt som banveterinärer. Syftet med denna bakgrundsbeskrivning skulle vara att få fram de frågor utredningen behöver analysera. Inledningsvis anser dock utredningen att det kan finnas skäl att på ett mer grundläggande sätt analysera frågorna om skälen för veterinärers medverkan vid tävling och syftet med att veterinären står under myndigheters kontroll. Det framkommer i bakgrunds- materialet att det är underförstått att det är fråga om att garantera ett gott djurskydd och att säkerställa veterinärernas kompetens och oberoende. En fråga som dock inte är berörd är vad som styr kravet på veterinär närvaro. Är det riskbedömningen för skada som är en- samt avgörande eller finns det även andra faktorer som har betydelse? Vilken betydelse har det förhållande att totalisatorspel förekommer? Finns det en etisk dimension som innebär att djurskyddet vid täv- ling måste vara särskilt högt? Har det betydelse att hanteringen av djur vid tävling är offentligt? Utredningen kommer att analysera dessa frågor i kapitel 4. Av bakgrundsmaterialet följer att det tycks finnas en del lagtek- niska problem. Det är mycket svårt att genom regelverket utläsa när det krävs en veterinär närvaro vid tävling med djur. För att klara det måste man dels besitta en egen kunskap om vilka tävlings- discipliner det finns för djur. Vidare måste man klara att läsa regel- verket baklänges, genom att ta bort de angivna undantagen kan man dra slutsatser om vilka grenar som finns kvar och som alltså kräver veterinär medverkan. Det som skulle behöva analyseras är om det inte vore lämpligt att det av djurskyddsförordningen skulle framgå när veterinär medverkan är nödvändig. Ett annat lagtekniskt problem är att det inte finns en över- ensstämmelse mellan lagtexten och tillämpningen. Av lagtexten framgår det att en veterinär förordnas och att denne fattar beslut. I praktiken anställs veterinären och det är som fattar beslut. Denna diskrepans måste lösas. Om veterinären inte ska vara anställd krävs det en ändring av djurskyddslagen så att det framgår att myndighetsutövning i detta fall får överlämnas till enskild. Den praxis som har utbildats om att tävlingsveterinärer anställs för varje tävling framstår som tungrodd och resurskrävande. En oklarhet är också vem som ansvarar för att den anställde vete- rinären är lämplig. finns det ett delat ansvar mellan länsstyrel- serna och . Det delade ansvaret har lett till att det är oklart vem som ansvarar. Det framstår också som nödvändigt att se över i vart fall ban- veterinärernas arbetssituation, så att de återigen kan fatta beslut. Det måste klarläggas om deras beslut verkligen ska överlämnas skriftligen och ska kunna överklagas. De förslag som lämnats tidigare måste analyseras. Det kan noteras att Nationella stiftelsens förslag och förslag står varandra nära, medan förslag avviker. I detta kapitel ska vi jämföra det svenska systemet för kontroll av tävlingsdjur med systemen i några andra länder. Vi har valt och för denna jämförelse. I båda dessa län- der finns det enligt uppgift ett egenkontrollsystem. har vidare en lång tradition av såväl tävlingar med djur som ett starkt intresse för djurskydd. I 3.1 kommer vi att redovisa våra erfaren- heter från och i 3.2 motsvarande från . Under 3.3 gör vi en jämförande analys. Detta avsnitt bygger på information från ett möte med företrädare för Dansk Travsports Centralforbund. I är de djurtävlingar där veterinär närvaro förekommer i första hand trav, galopp och hopptävlingar med häst. Travsporten är mycket större än galoppen. Antalet hästar som startar i galopp- tävlingar uppgår till av de starter som finns inom travet. Det finns åtta travbanor i . Dessa har travtävlingar ca var- annan dag. Bara spelverksamheten omsätter ca 500 miljoner . På varje travbana finns det en banveterinär. Denne anlitas och be- talas av den enskilda travbanan. Detta sker utan inblandning av någon myndighet. Det saknas alltså helt och hållet lagreglerade krav om banveterinärer. Det är inte svårt att få tag på bra banveterinärer, trots att betalningen inte är hög. Banveterinären bygger sitt mandat på att han är utbildad veterinär. Yrket innebär att bevaka djurens intressen, vilket även klart framgår av examensbeviset för veterinärer. Det skulle därför vara självklart att det förhållandet att det är trav- banan som betalar banveterinären inte utgör en intressekonflikt. Ban- veterinärens uppgift är att inspektera banan och titta på hästarna samt att ge första hjälpen till hästar vid olycksfall. särskild besiktning i en volt före starten utan veterinären iakttar hästarna under uppvärmningen och loppen. Om någon häst skulle visa tecken på hälta kontaktar banveterinären oftast måldomaren som då bestämmer att hästen inte får fortsätta. Banveterinären använder sig annars av tävlingsreglementet när denne fattar beslut. Det danska tävlingsreglementet är snarlikt det svenska och har utarbetats med det svenska reglementet som förebild. Om banveterinären under loppet får ett intryck av att kusken använder spö för mycket, brukar han undersöka hästen. Om hästen då har piskmärken på ryggen leder det till avstängning och licensindragning. Allvarliga missbruk av spö kan leda till att banveterinären polisanmäler kusken för djur- plågeri. Det tas i 250 dopningsprover på travhästar, vilket motsvarar av alla startade hästar. har inget prov varit positivt. Detta avsnitt bygger på information som utredningen inhämtade vid ett besök i . I sammanträffade vi med , Food and Rural Affairs (Defra), motsvarigheten till och Jord- bruksverket i , företrädare för the The Royal to Animals (RSPCA), som är en stor djur- skyddsorganisation, företrädare för galoppsporten och företrädare för . I tävlas det i huvudsak med hästar och hundar. För hästar är den främsta tävlingsformen galopp. Det förekommer även trav, men i mycket mindre utsträckning. Vidare tävlas det med hästar i olika grenar av ridning, såsom distansritt, hoppning, dressyr, fält- tävlan och westernridning. Även för hundar är kapplöpning stort. De hundar som används är Greyhound. Till skillnad från är greyhoundsporten ingen familjesport. Hundarna bor oftast i en och inte i hem. De tävlas ofta och det förekommer en långt- gående totalisatorverksamhet även för hundarna. gäller för alla ryggradsdjur i och Animal Welfare Act 2006. Det är en ramlagstiftning som ersatt en föråldrad lag. Det slås i den bl.a. fast att det inte är tillåtet att orsaka ett djur onödigt lidande. Den som är ansvarig för djuret måste också med hänsyn till vad som är rimligt se till djurets behov. Dessa är angivna till lämplig miljö, lämpligt foder, möjlighet att utöva sitt naturliga beteende, möjlighet att umgås med andra djur samt skydd från smärta, lidande, skador och sjukdomar. Det viktigaste med lagen ska vidare vara att den ger myndig- heterna möjlighet att förordna om bestämmelser som mer i detalj ger ett bra djurskydd. Enligt uppgift från Defra planeras för närva- rande bestämmelser som skulle förbjuda s.k. petshops, alltså affärer där man säljer exempelvis hundar. Vidare utreds hund- kapplöpning. När det gäller tävling med djur saknas det i lagstiftningen be- stämmelser om skydd för djuren. Det som skyddar djuren är i stället tävlingsarrangörernas egna bestämmelser. Dessa kan dock i gengäld vara långtgående. Inom ridsportens olika grenar ställer inte tävlingsarrangörernas eget regelverk krav på veterinär närvaro vid tävlingar om det inte är fråga om tävlingar på nationell eller internationell nivå. Detta betyder dock enligt inte att skadade hästar medverkar vid tävlingar. Om någon deltagare skulle komma till en tävling med exempelvis en halt häst, skulle denne bryskt avvisas av domarna eller tävlingsarrangören. Enligt finns det generellt en stor kunskap om hästar hos hästägarna. Det finns också en tra- dition av att det skulle vara förkastligt att tävla med ett skadat eller sjukt djur. instämmer i den be- skrivningen. Organisationen menar att kontrollbehovet av rid- sportens grenar är litet jämfört med behoven inom galopp, trav och hundkapplöpning. Skälet är att vinstintresset är så mycket större inom dessa grenar och att benägenheten att eftersätta djurskyddet därför kan vara större. De djurskyddsinsatser som bör göras bör därför enligt RSPCA koncentreras till dessa grenar. Det bedrivs i hundkapplöpning på 40 banor. De flesta loppen sker i regi av eller . Enligt Defra finns det tyvärr också lopp utan kontroll av dessa förbund. Vid hundkapplöpningar före- kommer det inte veterinär närvaro och det finns inte heller ett krav på detta. Det händer att hundarna skadas under loppen. Enligt upp- gift från RSPCA är det oftast fråga om förslitningsskador på arm- bågar, skuldror eller andra leder. En förklaring till det skulle kunna vara att hundarna oftast springer flera lopp . har media rapporterat om andra djurskyddsproblem för hundkapplöpning. Ett stort problem skulle vara att det avlas fram många kapplöpningshundar. Om de sedan inte presterar på tävlingsbanan avlivas de. Ett stort antal hundar försvinner på detta sätt . Det har också rapporterats om att hundarna avlivas av icke-veterinärer på ett olämpligt sätt, eftersom det skulle vara bil- ligare. Denna rapportering har lett till en politisk diskussion om villkoren för kapplöpningshundarna och en nu pågående utredning. Det kan komma en lagstiftning med ett krav på för- bättrat djurskydd för kapplöpningshundarna. I finns det 60 galoppbanor. Det finns ett internt regelverk för galoppsporten som bestämts av dem som organiserar sporten. Från början var detta förbund jockeyklubben. bildades dock BHB, dvs. Ett underorgan är HRA, Horse Racing Authority, som är den gren som utfärdar bestämmelser för galoppsporten och även övervakar att dessa bestämmelser följs på de olika galoppbanorna. HRA utför bl.a. dopningstester och ansvarar för att djurskyddet upprätthålls. Verk- samheten finansieras genom att en viss procentsats av totalisator- verksamheten går tillbaka till galoppsporten. HRA samarbetar med djurskyddsorganisationen . En representant för RSPCA reser runt och undersöker de olika banorna och loppen och för sedan diskussioner med HRA om djurskydd. Samarbetet gagnar enligt uppgift från representanter från HRA och RSPCA båda parterna. RSPCA har drivit igenom att galoppsporten numera bara tillåter att ryttarna använder ett spö med mindre slagkraft än de spön som Fördelen för HRA är att RSPCA kan hjälpa dem med att få ut saklig information om djurskydd till media. Om det exempelvis framställs påståenden i massmedia om att galoppsport utgör en form av djurplågeri kan RSPCA bemöta det med sakliga uppgifter om djurskydd. Detta hade sporten inte klarat själva, efter- som misstänksamheten mot deras uppgifter är större. Vid loppen i är alltid minst två veterinärer när- varande. En veterinär () övervakar loppet och tar dopingtester. Den andre, banveterinären, är anlitad av banan. Denne är där för att ta hand om de hästar som kan komma att skadas under loppet. Banveterinären har alltid tillgång till två djurambulanser vid banan. Vid varje lopp följer banveterinären loppet i en bil för att genast vara på plats om en häst skadas. Efter honom följer en bil vars förares enda uppgift är att vara beredd att tillhandahålla skärmar. Skärmarna sätts upp runt det skadade djuret för att ge veterinären arbetsro och för att åskådarna inte ska kunna se. Enligt uppgift från HRA är det för galoppsportens överlevnad avgörande att de hästar som skadas under loppen tas om hand om på bästa och snabbaste sätt. Om så inte skedde skulle det kunna leda till massiv kritik från allmänheten. En häst avlivas i princip aldrig på banan. Skadade hästar förs i stället med ambulanser till den särskilda veterinärstationen som finns tillgänglig på varje bana. Om hästen behöver opereras trans- porteras den från veterinärstationen till djursjukhus. 100 000 galopp- hästar startar i lopp. Av dessa skadas ca 2 000. 180 av dessa 2 000 skadas så allvarligt att de måste avlivas. Det betyder att risken för skador med dödlig utgång ligger på . Det sker ingen besiktning av hästarna före loppet utom vid de största tävlingarna. Däremot tittar veterinärerna på hästarna före och vid starten och kan vid behov hindra en häst från att starta. Enligt uppgift från företrädare för har en besiktning före starten av alla hästarna ingen betydelse för skaderisken under loppet, vilket enligt dem skulle bekräftas av forskning i och . Det finns inte heller utrymme för en besiktning. HRA för dock också ett register över samtliga hästar som startar i galopp- tävlingar. Uppgifterna samlas i en databas. Uppgifter om varje häst som skadas i ett lopp förs in i registret. Inför varje lopp får HRA- veterinären tillgång till dessa uppgifter. Det betyder att veterinären känner till varje startande hästs skadehistoria. Om veterinären skulle bedöma att en häst på grund av tidigare skada inte borde starta kan han diskutera detta med ägaren/tränaren. Denne kan då avstå från att låta hästen starta. Skulle ägaren/tränaren inte hålla med kopplas även banveterinären in. Dennes uppfattning blir då avgörande om hästen får starta eller inte. Uppgifterna i databasen används också för att identifiera riskfaktorerna vid loppen och för att förebygga skador. Exempelvis har den givit information om dåligt underlag på vissa banor. Underlaget från är mindre än underlaget från . En förklaring till det är att organisationerna i själva bestämmer över djurskyddet utan inblandning av myndigheter. I finns inte heller övervakning av någon djurskyddsorganisation på sätt som i . Därmed sak- nas det också möjlighet att få information utom från organisa- tionerna själva. Det som betonas i är att veterinären har en yrkesheder som följer med veterinärlegitimationen. Därmed skulle det inte utgöra en konflikt att banveterinären är anlitad och betald av travbanan. Motsvarande resonemang förs inte i . En banveterinär i har större frihet än sin kollega i när det gäller beslutsfattandet, eftersom man i stöd- jer sig på det egna reglementet och inte lagstiftningen. Banveteri- nären kan därmed fatta en mängd olika beslut, medan hans kollega i är bunden av lagstiftningen. I är den stora djurskyddsorganisationen av den uppfattningen att behovet av kontroll av ridsportens grenar är litet jämfört med behoven inom galopp och hundkapplöpning. När det gäller hundkapplöpning är det missvisande att jämföra förhållandena mellan och . Hundkapplöpning i är en familjesport utan fullständig totalisatorverksamhet. Hundarna hålls hemma och inte i . Den enda uppgiften om hundkapp- löpning från som skulle kunna framstå som intres- sant även för svenska förhållandena är uppgiften från RSPCA om att det förekommer att hundarna skadas under loppen. Även här kan det dock vara så att förhållandena inte är jämförbara, i springer hundarna oftast flera lopp och skadorna är oftast förslitningsskador. Av större intresse är därför endast vad som framkommit om galopphästarna. Detta är dock i gengäld desto intressantare. Det finns två stora skillnader. Den första skillnaden är organisationen och den andra är djurskyddet i sig. När det gäller organisationen är det så att sporten själv bestäm- mer sina djurskyddsregler och själva ser till att de efterlevs. Det finns visserligen en ramlagstiftning som innebär att det inte är tillåtet att orsaka djur onödigt lidande, men denna nya lag har ännu aldrig tillämpats på galopphästar. I stället är det galoppsporten som själv ser till djurskyddet. I är det ju i stället så att det i lagstift- ningen finns bestämmelser om tävling med djur, myndigheter som är ansvariga och veterinärer som är anställda av myndigheten. När det gäller djurskyddet i sig, som alltså galoppsporten själv tillhandahåller och övervakar är frågan om det är sämre eller bättre än det djurskydd myndigheterna och organisationerna skapat i . Inledningsvis tycks det finnas en avgörande skillnad. I är banveterinärens främsta uppgift att förhindra att skadade djur startar. Detta sker genom en s.k. besiktning. I själva verket är detta dock ingen besiktning utan endast en syn. Samma tycks ske i . Därutöver har banveterinären i till- gång till varje hästs skadehistoria. Motsvarande saknas ofta i , eftersom varken myndigheterna eller organisationerna har byggt upp fungerande rapporteringssystem. Eftersom det har saknats har myndigheterna inte heller kunnat analysera riskerna. I anses veterinärernas huvuduppgift i stället att vara att ta hand om de djur som skadas under loppet. För detta har man byggt upp en beredskap med veterinärstation, djurambulanser, banveterinär i bil osv. Motsvarande organisation verkar inte finnas fullt ut i . Från banveterinärer i har i stället fram- kommit synpunkter om att det är oklart om det är deras uppgift att ta hand om skadade djur, att det är svårt att hinna utan att loppen förskjuts och framförallt tycks det inte alltid finnas utrustning som djurambulans eller omedelbar tillgång till veterinärstation. Det är svårt att hitta någon förklaring till dessa skillnader. En fråga man förstås måste ställa sig är om skaderisken vid galopptävlingar i är mycket större än vid våra galopp- och travtävlingar, eftersom be- redskapen för skador är mycket större. Från har framförts att det görs ca 100 000 starter inom travsporten , ca 5–6 hästar dör under tävlingarna. Skälet är dolda infektioner eller hjärtproblem. Ytterligare ca 50–100 får allvarligare skador. Det skulle betyda att skaderisken vid trav i är mindre än vid galopp i . I är risken för allvarligare skador , medan risken för skador med dödlig utgång i är 0,2. Förbundet har dock hänvisat till siffror från , där av galopphästarna skadas så allvarligt att hästen måste avlivas. Skillna- derna mellan och lär kunna bero på att det i i vissa galopplopp ingår hinder. Därmed skulle alltså skaderisken till viss del, men kanske inte helt, förklara skillnaderna i beredskapen. En annan förklaring kan vara att galoppsporten i har bättre resurser än galopp- och travsporten i . Sammantaget framstår det alltså därmed som om djurskyddet är minst lika bra eller bättre i än i . Detta trots att det är organisationen själv som tillhandahåller det och att den inte övervakas av någon myndighet. Betyder det att det skulle bli bättre om man i helt överlät ansvaret för djurskyddet vid täv- lingar till och ? Här vill vi peka på en avgörande skillnad mellan och . I finns det en lång tradition av att ideella organisationer utför arbete som i är myndigheternas ansvar. Som framgår av beskrivningen från har den stora djurskyddsorganisationen en viktig roll i galoppsport- ens arbete med djurskydd. trycker på utvecklingen om djurskydd. Den övervakar också att djurskyddet fungerar. Slutligen legitimerar den också galoppsporten inför allmän- heten. Om de svenska sportorganisationerna själva skulle ansvara för sitt djurskydd är det svårt att föreställa sig att någon organi- sation i skulle kunna klara dessa tre uppgifter även om mandat fanns. En hypotes skulle därmed kunna vara att dessa tre uppgifter – om de är nödvändiga – i måste tillses av myndig- heter. I detta kapitel ska utredningens frågor ytterligare analyseras. Enligt vår uppfattning kan uppdraget sammanfattas i följande problem- formuleringar: 1.När krävs det att veterinär medverkar och varför? 2.Vad ska veterinären ha till uppgift? 3.Hur ska organisationen se ut? Vi kommer att i de följande avsnitten analysera varje problem för sig. 4.1När krävs det att veterinär medverkar och varför? Djurskyddslagen är uppbyggd på det sättet att det finns grund- läggande bestämmelser om djur som gäller generellt. Vidare finns det särskilda skyddsbestämmelser som gäller i specifika situationer. Det generella skyddet innebär att djur ska behandlas väl, skyddas mot onödigt lidande och hållas på ett sådant sätt att det främjar deras hälsa och ger dem möjlighet att bete sig naturligt. De specifika situationerna där det gäller särskilda skyddsbestäm- melser är exempelvis djurförsök, slakt samt tävling med djur. Syftet med detta är förstås att det ska finnas särskilda skyddsregler i de situationer där djur är särskilt utsatta. 4.1.2Varför veterinär medverkan vid just tävling? När djur används för tävling är de onekligen utsatta. Djuret väljer inte att tävla utan gör det på människans villkor. Det saknar möj- lighet att sätta gränser. Utifrån ägarens/tränarens perspektiv finns det flera olika intressen. För majoriteten är säkerligen djurskydds- intresset av stor betydelse. Man värnar i sig om djuret. Det är oftast även av ekonomiska skäl lönsamt att ta väl hand om djuret. Genom ett väl fungerande djurskydd kan djuret användas och man kan slippa kostnader för att åtgärda skador. finns det inom tävlingar ett vinstintresse. Regelverkets uppgift är att se till att vinst- intresset inte inskränker djurskyddsintresset. De förbund som organiserar djurtävlingar eftersträvar verknings- fulla djurskyddsbestämmelser. Syftet är att det inte ska löna sig att eftersätta ett bra djurskydd. Detta gäller särskilt eftersom tävlingar är publika. Enligt förbunden är skadade eller lidande djur till men för sporten, allmänheten accepterar det inte. Svenska Travsportför- bundets , , Svenska Ridsportförbun- det, , och har exempelvis också som framgått av kapitel 2 interna reglementen som inom vissa områden sträcker sig längre än lagstiftningen, ibland betydligt längre. När det gäller tävlingsverksamhet med djur finns det i sig en rad olika djurskyddsfrågor. Det handlar bl.a. om avel, träning, inhysning, transport osv. Utredningens uppdrag är koncentrerat till veterinär närvaro vid tävling. Denna begränsning ifrågasätts . Tävlings- djur tillbringar en mycket kort stund på tävlingsbanan, men mycket tid vid träning. Träningen med djur sker vanligen också utan insyn för allmänheten. Det har också anförts att den veterinärbesiktning som sker inför mindre hopptävlingar är betydelselös, skaderisken för hästen vid hoppning kan exempelvis vara mycket mindre än vid annan hantering av häst, såsom t.ex. lastning. Innebörden skulle alltså vara att riskerna för djuren skulle vara större på hemmaplan än på tävlingsbanan. Oavsett dessa argument ska det dock noteras att den veterinära övervakningen vid tävling är av stor betydelse. En viktig etisk prin- cip är att man inte tävlar med skadade djur. Själva tävlingen utgör också grunden för all träning, man tränar djuret för att klara de krav som ställs på tävlingsplanen. Elittävlare utgör också förebilder för de som tävlar på lägre nivåer. Sammantaget finns det alltså en stor smittorisk, missförhållanden på tävlingsbanor skulle i hög grad på- verka träningssituationen.