sou · GUB314d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Svåra betesförhållanden denna vinter hade medfört att samerna förlorat greppet om sina hjordar som skingrats och spritt sig över stora områden där de åsamkat jordbruket stora skador. Riksdagsdebatterna föranledde Kungl. () att tillsätta en utredning. Dess uppgifter var många. Den skulle se över gränsdragningen mellan samebyarna, framför allt på vår-, sommar- och höstlanden. Man skulle vidare försöka bedöma hur omfattande renbetningar naturen medgav i olika delar av området. Med ledning av resultaten skulle man för- söka fastslå s.k. rationella renantal för de olika samebyarna. Kom- mittén skulle också se på möjligheterna till ökad avsättning för renkött, bättre slaktmetoder, reducering av antalet ströängar och byggande av olika hjälpmedel bl.a. stängsel vid utsatta platser. Till ordförande i kommittén utsågs landshövdingen i A. Sedan sedermera anmodats inkomma med förslag å en med lappväsendet och renskötsel i allmänhet förtrogen person tillkallades nomadskolinspektören fil. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker och som hans ersättare tillkallades f.d. landshövdingen . Med hänsyn till jordbrukets intressen utsågs vidare jordbrukskonsulenten i att delta som expert. Sedan även avlidit utsågs ingen ny utredningsman. Eftersom utredningsarbetet uppdragits åt Länssty- relsen i var det naturligt att landssekreteraren och lappfogdarna i länet, , , och aktivt medverkade. Dess- utom engagerades, troligen med tanke på de gränstvister som före- låg mellan länen, lappfogden i . Det torde ock skrevs det dessutom i direktiven, vara önskvärt, att vid upp- görandet beträffande de olika lappbyarna av förslag till åtgärder i förevarande avseende en eller två i renskötsel förfarna lappar för varje lappby tillkallas såsom rådgivare, varjämte vederbörande ord- ningsman med hänsyn till sin erfarenhet från betning i trakten och sin ortskännedom i övrigt bör tillhandagå med upplysningar. Slutli- gen torde böra samråda med lappar och bofasta angå- ende dem särskilt berörande spörsmål och för sådant ändamål i den mån det finnes lämpligt överlägga med nämnda befolkningsgrup- per. Utredningsarbetet kantades av svårigheter. De båda dödsfallen på viktiga poster innebar kraftiga avbräck. Skarp kritik mot kom- mitténs arbete framfördes också i en motion från i 1933.43 Bakom den fanns en skrivelse från en grupp fram- trädande samer. I skarpa ordalag kritiserade de lappfogdeväldet och påpekade att det var detta som präglade hela det utredningsar- bete som i fått ansvar för. Ingen enda same hade trots direktiven beretts plats i själva utredningen. Dess- utom ansåg man att uppdraget var alltför begränsat till och de konflikter i och socknar, som karesuandosamernas inflyttning inneburit. Behoven av utredning var betydligt större än så och borde omfatta även och arbete resulterade i Betänkande angå- ende åtgärder för avhjälpande av de inom vissa delar av läns yppade missförhållanden samt rörande de kostnader som därav kunde föranledas m.m. (SOU 1936: 23). Efter en omfat- tande remissbehandling och en ny kritisk debatt i 1937 Motion 194 och 199 i FK. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker beslutade regeringen (nr 64) att betänkandet skulle överarbetas av särskild utredningsman. Till sådan utsågs först expeditionschefen . Denne avled emellertid var slut och till hans ersättare utsågs generaldirektören i Kammar- kollegium . Som särskilda experter förordnades sex personer varav två var samer (kyrkoherde och lapp- mannen P.L. Andersson-Juuso) att delta i överläggningarna. Utred- ningens arbete delades upp i olika avsnitt. Det resulterade i två betänkanden, SOU 1940: 37 som väsentligen handlade om frågor om fjällägenheter och SOU 1942: 41 som gällde stöd för de ren- skötande lapparna m.m.. Först kan Norrbot- tenskommitténs arbete sägas ha blivit avslutat genom proposi- tionerna nr 43 (ibland betecknad som 53) och 1944-01- 28 nr 65 samt Betänkande med förslag till byordningar och instruk- tioner för ordningsmännen i lappbyarna (SOU 1944: 6).44 Förslagen medförde vissa lagändringar som bl.a. innebar en maximering av antalet renar som varje same fick ha. Under arbetets gång kom utredningens arbete att skifta karaktär och gälla frågor av mera allmän natur än de som ursprungligen ini- tierade dem. Det är därför på sätt och vis vilseledande att, som ofta gjorts, kalla kommittén för . Ett uttryck för förändringen är att kommitténs arbete också gav upphov till och , vilka båda ingår i konseljakten. När det gällde betesmarkerna och deras fördelning ägnades det mesta utrymmet åt vår-, sommar- och höstmarkerna. Vinterbetesmarkerna fick en utförligare behandling endast när det gällde samebyarna och socknar. I dessa socknar fanns problem med sammanblandningar mellan fjällsamers och skogssamers renhjordar. Enligt utredningen var de beroende på en mindre god uppläggning av lapparnas flyttnings- vägar och en olämplig fördelning dem emellan av vinterbeteslan- den. Här fanns också det gamla tvisteämnet mellan länen, att lappbyarna i de två berörda socknarna vid behov sökte sig till kust- socknarna söder om i . Detta för- menades dem av i sistnämnda län som ville förbehålla områdena för de västerbottniska lappbyarna. 44 Sakkunnig för biträde åt i för avhjälpande av miss- förhållanden i (YK 1768, RA), Utredning 1939 om överarbetning av lappkommittés betänkande 1939 (YK 1009, RA) samt Social- departementets konseljakt nr 65 där en stor del av bakgrundsmaterialet för åren 1930–1944 ingår. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker 7.6.6.3Kommittén undersöker historiska förhållanden Utredningen tog också som sin uppgift att undersöka de historiska förhållandena. Vid kommitténs första sammanträde beslutade man – efter allt att döma på initiativ – att äldre samer skulle utfrågas om renskötselns bedrivande under olika årstider och under olika tidsperioder . Härigenom skulle ett viktigt material erhållas för bedömande av möjligheterna på de olika trakterna av intensifiering i renvården. Genom detta arbete skulle dessutom säkerligen tillvaratagas ett värdefullt veten- skapligt material som eljest löpte fara att försvinna i glömskan.45 Ett särskilt frågeformulär, som återges i betänkandet, utformades. De intervjuade samerna ombads bl.a. beskriva samebyarnas omfatt- ning och flyttningsvägar såsom de sett ut – 1875, 1880, 1885, 1900. Resultaten redovisas närmare i det topo- grafiska kapitlet (kapitel 9). och , som ingår i konseljakten, lämnar inga uppgifter alls om vin- terbetesmarker. 7.6.7.1Sedvanerätten i länet behöver utredas uppdrog regeringen åt f.d. landskamreraren i att verkställa en utredning om renbetes- trakterna för lapparna i och . Bakom beslutet fanns en framställning från i att någon kunnig person skulle ges i uppdrag att åstadkomma en kvalificerad och mera fullständig utredning angående dessa lappars sedvanerätt i syfte att i den mån det var möjligt skaffa dem trygghet med avseende å sedvanetrakternas utnyttjande. Därvid borde alla upplysningar såväl från äldre personer bland lapparna och de bofasta som från arkivmaterial efterforskas och användas. Behovet av en utredning av det här slaget hade påpekats redan i den s.k. och i utlåtande jämtländska renbetesutrednings betänkande. I skrivelse till stötte läns- 45 1930 (YK 1768, RA) vol. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker styrelsen ytterligare på i frågan. Anledningen var framför allt de tvister med krav på betydande ersättningar för skador på skog som olika markägare i initierat. hade allt oftare – och enligt uppfattning starkare än tidigare – fram- förts protester, framför allt från markägarna i , mot att renbetning på privat mark över huvud taget fick förekomma. De menade att sedvanerätt i området saknades. Till skrivelsen fogades protokoll från sammanträde med markägare i som med all tydlighet visade motsättningarnas skärpa. förutsåg att ytterligare ett stort antal rättegångar var att vänta. Skrivelserna föranledde inga omedelbara åtgärder från departe- mentets sida. I personligt brev till jordbruksminister vädjade emellertid landshövding om att något skulle göras. Allteftersom tiden lider blir de vittnesbörd som kan fås av äldre personer allt färre, skrev han, och han angav själv inriktningen på arbetet. Utredningsmannen måste resa runt i bygden och tala med både samer och bofasta och forska i arkiv och bibliotek. Som lämplig utredningsman föreslog han landskamrera- ren i länet, , som skulle pensione- ras. Han var sedan gammalt, i sin egenskap av föredragande i samefrågor, väl insatt i ämnet och lämplig.46 Vid konselj beslutade regeringen slutligen att utredningen skulle genomföras. Till utredningsman förordna- des, så som landshövdingen föreslagit, . Sakens betydelse för samerna underströks i beslutsprotokollet. Skulle den sedva- nemässiga betesrätten underkännas eller lapparna låta sig skrämmas från att använda sin sedvanerätt, blev renskötseln i nomadiserande form omöjliggjord. Flyttningsområdena komme att inskränkas, lavbetena bleve snart förtärda och behovet att låta renarna under svåra år beta på trakter, som eljest icke regelbundet uppsöktes, kunde ej tillgodoses. var född i . Efter kansliexamen i Upp- sala 1913 hade han utnämnts till länsbokhållare i och i . 1932 förordnades han till länsassessor vid i och 1940 blev han landskamrer, dvs. chef för den ena av två avdelningar, 46 statsrådsprotokoll och konseljakt nr 18 (RA). Lappfogden Gardham underströk i skrivelse 1942 till generaldirektören i starkt detta behov. Se utredningen om överarbetningen av lapputrednings betänkande (YK 1009, RA) vol. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker utredningsarbete efter pensioneringen resulterade i departementsbetänkandet (Jord- bruksdepartementet) Utredning rörande renbetestrakter för lapparna i och . Utredningen föranledde inga andra beslut från regeringens sida än att betänkandet skulle stencileras i 300 exemplar och distribueras till berörda statliga myndigheter, domstolar, kommuner, samebyar, bibiliotek, arkiv och museer.47 7.6.7.2En mycket grundlig utredning gick mycket grundligt till väga. Han utgick från de undersökningar som gjorts tidigare av lappfogdarna och P.A. 1896 och 1898, lappfogden 1913 och 1921–1922. Därutöver gick han igenom alla proto- koll från lappfogdarnas årssammanträden med samerna från omkring 1920 . Han utnyttjade också en föreskrift i renbeteslagen att samer skulle anmäla sin ankomst till en socken utanför åretruntmarkerna till landsfiskal. Tyvärr hade denna före- skrift efterföljts mycket sporadiskt och säkert mödosamma arbete med att gå igenom landsfiskalsarkiven gav begränsade resul- tat. Utöver detta hade han tagit del av karta 1919 (se 7.7.6) och läst en omfattande litteratur. Huvuddelen av betänkandet innehåller protokoll från intervjuer med samer och bofasta – eller ortsbor som han benämner dem. intervjuade 50 samer och samtliga samebyar är representerade i materialet. För att kontrollera samernas uppgifter intervjuade han sedan ortsbor. Det blev hela 410 personer. valde ut byar eller trakter där samerna uppgett att de vistats. De intervjuade skulle vara personer som bott länge på orten. För att få fram lämpliga namn och inte själv påverka urvalet bad han om förslag hos kom- munalnämndens ordförande eller någon annan framträdande per- son i de aktuella kommunerna. I några fall fick han också hjälp av poliser på orten som kunde utpeka lämpliga intervjupersoner. Till helt övervägande del var det hemmansägare som intervjuades. av de hörda var sådana, var arrendatorer eller lägenhetsinnehavare, var tjänstemän (främst från poli- sen och skogsstaten) och bestod av övriga (handlande, hotellägare, änkor m.m.). 47 statrådsprotokoll och konseljakt nr 17. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Säkerligen fanns det fler byar och trakter som kunde ha tagits med i undersökningen, om tid och resurser medgivit det. Urvalet av orter var emellertid väl avvägt och får anses ge en relativt god bild av jämtlandssamernas betesområden så som de uppfattades vid tiden för undersökningen. Några områden lämnades medvetet utanför. Det gällde framför allt läns kustland. ville naturligt nog begränsa utredningsarbetets omfattning där så var möjligt. Av intervjuerna med samerna hade han kommit till slutsatsen, att flyttningarna till och Medelpads kustområden var avslutade och otidsenliga och därför inte skulle återkomma. De kommuner i som han gjorde intervjuer i var Tåsjö, Bodum och Fjällsjö (tillhöriga ), , , och . Väster- bottensamernas förekomst i samma områden behandlade han inte. Protokollen från samernas årliga möten med lappfogden har den fördelen att de tillkommit någorlunda med de aktuella händelserna. Protokollen omfattar med enstaka undantag alla år till 1958. I samband med Gränsdragnings- kommissionens arbete har det kompletterats 1959–1971. lämnades inte längre några uppgifter av detta slag. Mötena hölls våren efter en genomgången vinter. Svagheten i materialet är, förutom att de lämnade uppgifterna kanske inte alltid var lika väl övervägda, att de endast anger punkter, inte områden. Detta är en ganska betydande begränsning, eftersom betesområ- dena runt en punkt kan vara rätt omfattande. Mötesprotokollen lämnar uppgift såväl om besökta orter längs flyttningsvägarna som om slutpunkterna. Genom arbetssättet får man en värdefull kontrollmöjlighet vid bedömningen av de intervjuer gjorde. Om man grupperar punkterna efter sameby kommer man dessutom till den insikten, att helt klara gränser mellan samebyarnas vinterbetesområden sak- nades. Inte så sällan hände det att samebyar gick in på varandras områden. Det bekräftar att en fast fördelning av vinterbetesmar- kerna som karta 1919 ger intryck av inte överens- stämde med verkligheten. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker 7.6.7.3 Diskussion om källvärdet i utredning Källvärdet i intervjuer diskuteras ingående i domarna i det s.k. renbetesmålet i . Markägarna är i sin inlaga till mycket kategoriska och hävdar följande: borde, med utgångspunkt i sitt material och sin uppfattning i rättsfrågan, rätteligen inte ha kunnat komma fram till annan slut- sats än att samebyarna saknade sedvanerätt till vinterbete utanför renbetesfjällen. – lägger i stället största vikt vid uppgifterna från äldre samer och ortsbor. Rimligen bör dessa uppgifter behand- las med stor försiktighet, eftersom de tillfrågade känt till syftet med utredningen. är uppgifterna närmast att jämställa med skriftliga vittnesintyg, en normalt inte tillåten form av bevis- ning i svensk rätt. Tingsrätten skriver i sin bedömning av intervjuer med samer följande: Eftersom renarnas uppehållsorter – enligt vad som framgår av utredningen – varierar alltefter växlande betes- och väderleksförhållanden, kan av dessa utsagor inte dras några säkra slutsatser om var och när renbetning ägt rum, i vart fall inte när det gäller ytterområdena för de påstådda vinterbetesmar- kerna. Därtill kommer att i några av utsagorna anges att vinterbet- ning förekommit vissa år eller de flesta åren under en tidsrymd eller att den numera äger rum inom vissa områden. Vidare är att beakta att utsagorna, som avgetts ofta avser förhållanden, som ligger 20–. Ett liknande resonemang förs när det gäller intervjuerna med ortsborna. I de flesta fall har de enligt tingsrätten angett tidpunk- ten för sina iakttagelser till så länge han minns. Med dessa käll- värderingar som bakgrund kom rätten fram till att lappfogdarnas årssammanträdesprotokoll utgör det enda tillförlitliga underlaget i utredning. Hovrätten godtar i det stora hela tingsrättens bedömning på denna punkt.48 Det är viktigt att man vid en bedömning tar hänsyn till kompetens och erfarenhet och analyserar hans arbetssätt. Lappfogdarnas årsmötesprotokoll kan inte ställas i motsättning till hans utredning. De utgör tvärtom en del i denna. är den förste som lyfter fram dem ur arkiven och publicerar dem i sin utredning. Som gammal handläggare av renskötselfrågor vid Läns- styrelsen i insåg han dock protokollsuppgifternas 48 Dom meddelad av i det så kallade renbetesmålet s. 153 ff, 161 ff. Hovrättens för Nedre dom s. 52 ff. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Därför kompletterade han dem med en omfattande intervjuundersökning. Han var inte blind för att intervjuerna med samerna kunde betraktas som partsinlagor. Därför kompletterade han dem med intervjuer med ett stort antal ortsbor. För att inte bli beskylld för partiskt urval bad han kommunal- nämndsordföranden eller någon annan framträdande person i kom- munerna att utse trovärdiga personer för intervjuerna. Det antal ortsbor han intervjuade var nio gånger större än antalet samer. Detta var naturligtvis ett medvetet val. Att beskriva dessa ortsbor som representanter för samma partsintressen som samerna är egendomligt. avsikt måste tvärtom ha varit att försöka belysa saken från båda sidorna. Om det varit så att alla sagesmäns vitt- nesmål påverkades av att de kände till syftet med undersökningen, borde konklusionen vara att markägarna angivit mindre betesom- råden än de faktiskt gjorde. Domstolarna lägger i sin bedömning stor vikt vid att inter- vjuer inte är precisa när det gäller tidsangivelser och namn på same- byar. Frågan är emellertid vilka krav som är rimliga. Att samebyar- nas betesplatser kunde växla är ett sedan gammalt välkänt karaktärsdrag inom rennäringen som inte kan läggas den till last. Det förhållandet att ortsbor ibland inte visste vilken sameby det var frågan om är av den anledningen heller inte så märkligt. Bruket av en betesplats var heller inte årligt. Tidsrummen mellan de olika bruken kunde och kan vara betydande. Det torde vara få människor förunnat att när tidfästa vad man upplevt under en livstid. Detta måste ha gällt även sagesmän. Det är en orättvis beskrivning att sagesmännen bara använt svepande tidsangivelser som i äldre tid. Det är tvärtom så att flertalet intervjuer innehåller hållpunkter som gör att man åtminstone på decenniet när kan avgöra när iakttagelserna gjorts. Man måste också lägga vikt vid att de intervjuade personerna i allmänhet bott på sin ort större delen av sina liv och säkert hade ganska god överblick över vad som passerat där . Att främst vänt sig till äldre personer ligger i sakens natur. Hans uppdrag var ju att utreda sedvanerätten. Det förhållandet att intervjuuppgifterna sträcker sig 20–, ibland mer, tillbaka i tiden innebär inte att de utan vidare kan förkastas. I utredningar av den här typen är metoden vanlig. Den har t.ex. använts i den inlaga som markägare i södra inlämnat till denna utredning. Källvärdet måste bedömas utifrån uppgiftslämnarens och utredarens Källorna rörande samernas vinterbetesmarker trovärdighet och inte efter någon slags generell mall enligt vilken endast uppgifter om dagsaktuella förhållanden är trovärdiga. När ritade sin s.k. Husslinje på karta har han naturligtvis vägt in informationen från såväl lappfogdeprotokollen som inter- vjuerna. Vad som är särskilt värdefullt i de senare är att de innehål- ler ganska utförliga beskrivningar av betesområdenas geografiska utsträckning. Att avvisa dessa som oprecisa och endast tillskriva lappfogdeprotokollens punktvisa redovisning värde, kan inte vara riktigt i en så arealkrävande näring som renskötseln är. Lägger man in intervjuernas områdesbeskrivningar på en karta får man faktiskt en ganska god täckning över länets vinter- betesområden. Det gäller såväl när man använder markägarnas som samernas uppgifter. De båda parternas beskrivningar av orsaks- sammanhang kan visserligen ibland skilja sig åt, men sällan sakin- nehållet. När t.ex. markägarna i sydöstra gärna talar om att deras marker var genomflyttningsområden talar samerna om att det var områden som de mera sporadiskt besökte. 7.6.7.4Intervjuerna speglar förändringarnas följder Intervjuerna bekräftar fullständigt protokollens bild att vinterflytt- ningarnas längd började inskränkas . Som en anledning angav samer att framkomligheten minskat genom den ökande biltrafiken på vägarna och de växande tätorterna längs vägen. En same pekade på att de begynnande kraftverksut- byggnaderna gjorde att samerna på grund av ängslan för isarnas bärighet tvingades starta nedflyttningen från höstlanden senare . Såväl samer som bofasta intygade att utbyggnaden av kraftverken rent allmänt gjorde flyttningen över älvarna, särskilt , vanskligare och att den därför på många håll föränd- rade flyttvägarna. Några exempel visar hur intervjumaterialet speglar renskötselns förändringar och ger en bild av intervjumateria- lets kvalitet: Byggmästaren i (by), född . är född i och har alltid varit bosatt därstädes. I ungdom besökte lappar med sina renar de varandra när- belägna byarna , Krånge, , Forsmo, Ovanmo, Sels och Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Dessa besök ägde rum till fram emot , – förmodligen beroende bl.a. på tillkomst – först avtogo och sedan snart helt upphörde. Lapparna flyttade vid dessa besök med renarna över nämnda trakter i regel utan att göra något egentligt uppehåll för betning av djuren. Flyttningen skedde under förjulsvintern från norr till söder och i motsatt riktning vid återfärden till fjällen. erinrar sig emellertid att lappar några vintrar omkring 1910 stannade med renarna och betade dem i dessa trakter . Därvid bodde lapparna under bevakningen av renarna i tältkåtor och hos den bofasta befolkningen. kan ej närmare uppgiva varest betningen av djuren skedde. har hört äldre personer i orten omnämna att lappar brukade med sina renar besöka trakten. Äldre personer ha även omnämnt att i gamla kyrka tidigare fanns en särskild bänk, den s.k. lappbänken, avsedd för lapparnas kyrkobesök de vistades i orten. är skiljelinjen mellan vinterbetesområde och flyttningsom- råde helt klar. Färden mellan höstlandet och vinterlandet var ingen enkel pendeltågsresa mellan två punkter. Längs vägen stannade man på många platser och på några kunde uppehållet vara . Under vissa vintrar kunde man flytta med hjordarna mellan olika betesområden beroende på växlande väderleksförhållanden. I södra och i var detta i själva verket vanligt. Svårig- heten att klassificera områden framgår av ovanstående intervju från , men kanske ännu mer av följande: Hemmansägaren Per i Mällbyn (kommun), född . har varit bosatt i . varit bosatt i , ha lappar ofta betat renar inom Mällbyns och de närbelägna byarna Norrgårds, Bye (i socken), Ugårds, Ubyns och Gräfte byområden. Ett avbrott i renarnas besök i denna trakt på 2 à kunde tidigare förekomma; under de senaste cirka 5 åren ha emellertid renarna varit å dessa trakter . Betningen har i allmänhet pågått under någon månads tid eller län- gre. Den har skett i Semelåns dalgång å bl.a. fyllnadsjordarna till Ubyns och Gräfte byar samt i Åssjöfloarna, belägna mellan Mällbyns och Högåsens byar, ävensom å de s.k. Hållbacksfloarna (norr och väster om Stora och ). Renarna ha ock betat i trakten mellan bebyggelsen i Mällbyn och närliggande byar, å ena, samt Ock- esjön, å andra sidan. Källorna rörande samernas vinterbetesmarker Emellertid har trakten ibland använts allenast som flyttningsled, då renarna ej gjort uppehåll därstädes. Såvitt har sig bekant ha de lappar, som för renarna använt ifrågavarande trakter, tillhört nuva- rande Sösjö lappby. håller emellertid troligt att även lappar från annan lappby tidigare någon vinter haft renar å nämnda markom- råden. har av äldre personer erfarit att lappar även innan han flyttat till Mällbyn uppehållit sig med renar i dessa trakter. Intervjun är inte ensam i sitt slag och den visar ganska klart vilka svårigheter man stöter på om man efter ett slags schema försöker dela in länet i betesområden och mindre frekventa flyttningsområ- den. Utifrån det historiska materialet är det nog i stort sett omöj- ligt. Som den tjänsteman var undvek han att själv dra slutsatser av sitt material. Han överlät det till andras bedömning. Dock ritade han på karta in en linje som markerade samernas sedvaneområde, den s.k. Husslinjen. Vid närgranskning av denna ser man att den bygger på de uppgifter han fått, inte minst från markägarna.