sou · GUB396d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Sammantaget tycks de brittiska domstolarna efter Human Rights Act inte ha blivit överdrivet försiktiga i sin tillämpning av de regler 793Se s Perryman[1891] 2 Ch 269 och Holley v. [1998] QB 726. 794Se , Freedom of press and prior restraint, L.J. [2005] s. 4. Se även v. [2004] EWCA 1462, där Court of Appeal inte fann skäl att ändra den hävdvunna regeln och inte heller fann denna skilja sig märkbart från konventionskraven. Förbud att publicera påståenden om en känd kvinnas samröre med en kriminell individ medgavs ej. 795[2002] EWHC 137 (QB). 796[2001] 430. 797[2003] EWHC 1101. som medger hinder av publikationer – stale news is no news at all som saken uttrycks i ett fall.798 I finns ett klart uttryckt hinder (prior restraint) för de politiska partierna mot att använda televisionen. – utom i vissa undantagssituationer i samband med val – alls sända politisk reklam i TV. I fallet R v. BBC ex parte kom House of Lords att godta den bedömning BBC gjort genom att inte sända en politisk reklamfilm med ingående skildringar av aborter och foster.799 Det ansågs inte ha varit ett klart fel av de ansvariga att vägra sända materialet eftersom detta klart och tydligt var stridande mot god smak. Det har varit möjligt att lagföra den som stör den allmänna ordningen (breach of the peace). Så var t.ex. fallet enligt Public Order Act.800 I en lag utvidgades ansvaret till att omfatta gärningar som inte direkt kopplades till allmän ordning, utan mer till rashat. I nu gällande Public Order Act 1986 sektion 18 stadgas att det är ett brott att använda hotande, kränkande eller förolämpande ord eller beteenden eller att visa så- dant material offentligt om det sker med uppsåt att skapa rashat eller om det är sannolikt att sådant hat kan uppmuntras utav materialet.801 En viktig skillnad mot tidigare lagstiftning är att kravet på hot mot ordningen tagits bort helt och att det snarare är fråga om en allmän bedömning om materialet uppmuntrar till rashat. gör det bestämmelsernas placering i en ordningslag något para- doxal. Det bör noteras att endast hets mot grupper som baseras på hudfärg, etnicitet eller nationalitet omfattas av bestämmelsens 798I tycks utvecklingen vara den att det efter införandet av som lag inte förekommit något fall där publicering stoppats, se /Smillie, Freedom of Expression v. The Multiple Publication Rule, , and Technology (2005), s. 8. 799[2003] UKHL 23. 800Barendt s. 178. 801Sektion 18–23 behandlar dessa frågor. ansvar, hets mot religiösa grupper eller homosexuella är inte straff- belagt. Det diskuteras vidare om inte straffansvaret är alltför snävt utformat, eftersom det krävs att det finns en (abstrakt) risk för att rashat följer på gärningen. I fall där material endast sprids bland den grupp som kränks är detta mera osannolikt, trots att sprid- ningen i sig är kränkande.802 Vidare har det framförts att även ut- talanden som mera allmänt uttrycker diskriminerande åsikter rikta- de mot etniska grupper eller t.ex. påkallar återsändande av hela folkgrupper till ursprungslandet skulle omfattas av bestämmel- sen, men det har avvisats såsom ett alltför långtgående ingrepp i yttrandefriheten.803 Den nuvarande regleringen är alltså begränsad till situationer där det verkligen handlar om klara risker för rädsla eller andra psykologiska skador hos en hel grupp, inte mera allmänt nedsättande uttalanden. Det är vidare förbjudet att publicera och sprida sådant material, liksom att inneha det. Vid grundad misstanke om innehav får polisen, efter att ha fått domstols tillstånd, företa husrannsakan för att eftersöka materialet ifråga. Undantaget från straffansvar är rapporter som är rättvisande och balanserade från parlamentet eller från förhandlingar inför rättsliga tribunaler.804 Detta motsvarar den typ av privilegierade situationer som vanligen brukar vara sank- tionsfria enligt brittisk rätt. Till saken kan tilläggas att rasistiskt motiverade brott medför strängare påföljder i brittisk rätt, liksom brott med religiösa förtecken.805 I R v. hade en berusad och handikappad man hotat och trakasserat tre kvinnor och bland annat sagt bloody foreigners och go back to your own country.806 Frågan var om den straffhöjande regeln skulle användas vid bedöm- ningen av trakasserierna. Domstolen konstaterade att dessa uttryck utgjorde rasistiska uttalanden och att uttryck såsom utlänningar och invandrare allmänt måste anses falla in under bestämmelser som rör rasistiska uttalanden eller motiv. framhölls att den vida definitionen av rasistiska brott i sig medförde att åklagare måste vara försiktiga med att inte åtala i fall där det inte var klart att det fanns rasistiska syften bakom beteendet. Domstolen antyder såvitt jag kan förstå att det inte var säkert att sådana motiv verk- ligen låg bakom de aktuella gärningarna. 802Barendt s. 178 f. 803Barendt s. 179. 805Crime and Disorder Act 1998, sec 28-32, se även /s. 534. 806[2005] EWCA Crim 2863. är det inte bara de ovan behandlade bestämmelserna i som är tillämpliga i förhållande till rasistiska yttranden, utan även bestämmelser som mera allmänt skall skydda allmän ordning. Kravet på uppenbart hat m.m. gäller dessutom inte dessa mer allmänna bestämmelser, varför de kan fånga in en del yttranden som inte faller in under hate-speech regleringen. I här relevanta delar lyder lagens sektion 5: (1) a person is guilty of an offence if he; . (b) displays any writing, sign or other visible representation which is threatening, abusive or insulting, within the hearing or sight of a person likely to be caused harassment, alarm or distress thereby. Även denna bestämmelse kan användas för att hindra spridningen av rasistiskt inriktat material. Ett avgjort fall kan illustrera bestämmelsens tillämplighet. I Norwood v. Director of Public Pro- secutions gällde det en man som i sitt fönster haft en banderoll väl synlig med texten ut ur landet och Skydda det brittiska folket samt en bild från terrorattentatet i 2001.807 Domstolarna fann att detta inneburit en förolämpande handling visavi muslimer, att Norwood inte gärna kan ha varit omedveten därom, att det huvud- sakliga budskapet var rasistiskt till sin natur samt att det förelegat fara för att någon känt sig trakasserad, orolig eller rädd till följd av handlingen. Hänsyn till artikel 10 i konventionen ansågs inte kunna leda till någon annan slutsats.808 Denna typ av missbruk av yttrandefriheten kom att utvecklas i sam- band med att boktryckarkonsten tog fart på allvar i . I ett rättsfall befanns det vara ett brott att publicera en bok som corrupt morals and was against the peace.809 I modern tid är det främst The Obscene Publications Act 1959 (och dess 807[2003] EWHC 1564 (Admin). 808Vid klagomål till avvisades talan, Norwood v. UK, no 23131/03, beslut 16november 2004, med stöd av artikel 17. Man kan konstatera att upp- fattar gärningen närmast som ett hatbrott, något de brittiska domstolarna inte gjort. 809Curl [1727] 17 StTr 153. kompletterande lagstiftning 1964) som utgör den rättsliga grunden för bedömningar av denna typ av material.810 Definitionen av obscent lyder enligt lagens sektion 1: []an article shall be deemed to be obscene if its effect or (where the article compromises two or more items) the effect of any one of its items is, if taken as a whole, such as to tend to deprave and corrupt persons who are likely, having regard to all relevant circumstances, to read, see or hear the matter contained or embodied in it. Med artikel avses i lagen böcker, bilder, filmer, negativ m.m.811 Det är vidare förbjudet att publicera obscent material eller att ha sådant material i sin ägo med syfte att publicera det. Till lagen hör också bestämmelser om husrannsakan, beslag och förverkande av materialet. Den som anklagas för brott enligt lagen kan försvara sig med att offentliggörandet är försvarbart för det allmännas bästa eftersom det ligger ett vetenskapligt, litterärt, konstnärligt, under- visningsmässigt eller annat värde av allmän karaktär i att publicera.812 Obscenitet bedöms i förhållande till en tänkt publik som sanno- likt kan tänkas komma i kontakt med materialet, det är således inte en enhetlig standard, utan kan skifta beroende på omständigheterna kring en publikation.813 Kriminaliseringen är inte begränsad till att enbart röra erotiska skildringar, utan kan också nyttjas mot vålds- skildringar och förhärligande utav narkotika.814 Det duger dock inte med att bara en liten del av den tänkta publiken kan tänkas förledas av materialet, det måste vara en större andel som påverkas menligt av det. I sammanhanget är det också av betydelse att man ansett att om den grupp som kan tänkas ta del av materialet redan är så illa påverkade av det att de inte gärna kan få sämre moralisk uppfatt- ning så kan straffbarhet inte heller komma ifråga.815 Det finns ytterligare en del lagstiftning på området som främst rör försändelser med obscent material. Tullen har möjlighet att beslagta och förstöra omoraliskt eller obscent material som impor- terats till och postväsendet får inte nyttjas för att skicka dylikt material inom landet.816 Det kan noteras att denna 810Bradley/s. 536 f. 811AGs Reference [1980] 3 All ER 816. 812Sektion 4 I lagen. 813DPP v. Whyte [1972] AC 849 (s. 860). 814Se DPP v. [1968] 1 QB 159 och R v. Skirving [1985] QB 819. 815Barendt s. 372 med hänvisning till ett fall där köpare av s.k. hård-porr beskrivs som inadequate, pathetic, dirty-minded men, seeking cheap thrills – addicts to this type of material och följaktligen inte gärna kan sjunka lägre i moraliskt hänseende. 816Se Customs and Act 1979 och Act 2000. reglering ger vidare möjligheter att ingripa än den rena obscenitets- lagstiftningen eftersom omoraliskt ansetts sätta gränsen lägre än obscent.817 Till saken hör också att EG-rättens rätt till fri rörlighet för varor enligt artikel 28 har ställt hinder i vägen för att tillämpa den brittiska lagstiftningen fullt ut, eftersom den inneburit att utländskt material hindrats komma in på den brit- tiska marknaden på villkor som är strängare än inhemskt tillverkat material.818 Under, eller bakom, dessa lagstadgade begränsningar av yttrande- friheten finns enligt common law ett brott som kriminaliserar be- teenden som innefattar: conspiracy to corrupt public morals or outrages public decency .819 I rättspraxis har detta brott kommit att kräva av domstolen att den bedömer vad den allmänna moralen tål – en känslig uppgift för domare som också medfört en del skiljaktiga meningar om domstolarnas roll på detta område. För- medlande av kontaktuppgifter till prostituerade och kontaktannon- ser för homosexuella har befunnits falla inom tillämpningsom- rådet.820 Efter vissa lagändringar i den allmänna straffrättslagstift- ningen tycks antalet åtal för denna typ av brott ha gått ned avse- värt.821 Ett modernt fall finns dock, R v. , där ett konstgalleri ställde ut skulpturer av huvuden med örhängen som gjorts av frys- torkade foster.822 Domstolen fann att bestämmelsen medger straff för beteendet ifråga såsom förargelseväckande. Det för yttrandefri- hetsskyddet centrala tycks vara att det enligt common law inte finns möjlighet att i dessa fall försvara beteendet med hänvisning till det allmänna intresset, såsom lag (se ovan) ger möjlig- het till. Common law kan således användas för att kringgå denna ursäktande omständighet och därmed verka ytterligare inskränkan- de på yttrandefrihetens gränser.823 och konstaterar sammanfattningsvis att lagstifta- ren och domstolarna tagit till allt kraftigare medel i försöken att stävja spridningen av obscent material, med strängare straff och 817Bradley/s. 537. 818Se C 121/85 Congate v. Customs and Excise Commissioners [1986] ECR 1007 och Weatherill/, EU (1999) s. 529 f. 819Bradley/s. 538. 820Se v. DPP [1962] AC 220 och v. DPP [1973] AC 435. Notera att i det senare fallet fälldes till ansvar trots att sex mellan homosexuella vuxna avkriminaliserats . 821Bradley/s. 539. 822[1990] 2 QB 619. 823Bradley/s. 539. utökade möjligheter till frihetsberövanden, förverkanden m.m.824 har rättsområdet blivit svårt att överblicka och det finns tecken på tillämpningssvårigheter i praktiken.825 Förekomsten av förbjudet material tycks inte heller minska.826 Det finns i brittisk rätt ett flertal bestämmelser som avser bekämpa utbredningen av barnpornografi. Protection of Children Act 1978 är den centrala lagstiftningen på området. Där kriminaliseras tagan- det av oanständiga (indecent) bilder på barn , spridan- det av sådana bilder och annat offentliggörande av dylikt material. Även innehav har kommit att kriminaliseras (1988). Straffstad- gandet lyder: (1) it is an offense for a person – a)to take, or permit to be taken, or to make any indecent photograph or pseudo-photograph of a child; or b)to distribute or show such indecent photographs or pseudo- photographs; or c)to have in his possession such indecent photographs or pseudo- photographs, with a view to their being distributed or shown by himself or others. Bestämmelserna täcker även helt fiktiva, konstruerade bilder som t.ex. gjorts med hjälp av dataanimeringar.827 Inte heller har det be- tydelse för vilket syfte bilderna tas eller innehas, det avgörande är helt och hållet om de är oanständiga. Det diskuteras om regleringen är helt och hållet hållbar givet att bilder som inte på något sätt kan kopplas till de brott som ligger bakom barnpornografi kan komma att bestraffas samt det förhållandet att även helt fiktiva bilder är straffbara, också när de innehas för personligt bruk.828 Det har också noterats att tillämpningen i de brittiska domstolarna kommit att bli tämligen sträng på senare tid.829 824I fallet R v. Holloway [1982] 4 Cr App R (S) 128 uttalar domstolen There is an evil in this kind of pornography. It is an evil which in our opinion has to be stopped. 825Se t.ex. R v. OSullivan [1995] 1 Cr App R 455 om spridningen av materialet. 826Bradley/s. 540. 827Barendt s. 376. Ändringar genomfördes genom Sexual Offences Act. 828Barendt s. 376 f. 829Se OBrien, Clear and Present Danger? and the Regulation of the Internet, Information & Communications Techonolgy , vol 14, no 2 (2005) 151, s. 154. Förtalsregleringen i kan sägas ha en omvänd utgångs- punkt jämfört med många andra rättssystem, inklusive det svenska. I stället för att i lag eller på annat sätt försöka ange vilka yttranden som inte är tillåtna och på vilka ansvar kan följa är utgångspunkten alltid en stämning från en enskild som uppfattat sig som förtalad och rättsområdet beskrivs genom att ange de argument som en svarande kan använda till försvar för sitt uttalande. Medan ett från svenska perspektiv naturligt sätt att närma sig dessa frågor vore att undersöka vilka yttranden som inte är tillåtna, måste man börja från det andra hållet – att undersöka när yttranden befunnits vara motiverade – och först därefter kan man analysera vilka yttranden som inte är rättsenliga. Rättsläget är därtill – av naturliga skäl – klart kopplat till hanteringen av dessa fall i domstol och blir därmed något partikulärt. Det är vidare viktigt att påpeka att i brittisk rätt är regleringen av förtal fördelat på såväl straffrätt som civilrätt, till skillnad från hur saken behandlas i svensk rätt. Den straffrättsliga delen av brittisk förtalsreglering har sin grund i common law och är inte av någon större betydelse. Syftet är begränsat till att hindra hot mot den allmänna ordningen, men detta hot måste inte vara kon- kret för att ansvar kan komma ifråga. Det krävs dock att förtalet är av allvarlig natur och det är möjligt att försvara publikationen med att uppgifterna är sanna.830 Den civilrättsliga sidan av förtalsregleringen är den som egent- ligen är av intresse.831 Det är också en av de mest komplexa delarna av brittisk civilrätt, vilket gör att en kortfattad redogörelse av natur- liga skäl kommer att sakna en del nyanser. Rättsreglerna finns dels i lag, dels i common law. Enligt common law skyddas den person- liga hedern tämligen väl. En person kan stämma en annan för förtal och behöver inte visa att det som yttrats är falskt. Inte heller måste man, när det gäller skrivet och spritt material visa på någon skada. Att det som sagts är sant är däremot ett direkt och avgörande försvar för den som yttrat sig. Sanningshalten i det sagda måste inte vara hundraprocentig, det räcker med att det i huvudsak varit sant 830Bradley/s. 541. 831Här bortses för övrigt från den del av förtalsregleringen som berör s.k. slander, som avser det talade ordet eller gester och tecken, se /s. 541. Libel är den juridiska termen för den typ av förtal som behandlas här. (prove the substantial truth) och så länge som det är sant så spelar de subjektiva omständigheterna kring spridandet ingen roll, dvs. om de spreds av illvilja eller liknande. Inom lagstiftningen är den viktigaste produkten på detta område The Defamation Act 1996. Denna – och tidigare lagar på samma tema, främst Defamation Act 1952 – har på många sätt kodifierat common law på ett sätt som gör att man endast i undantagsfall tycks behöva falla tillbaka på denna. Detta betyder dock inte att det inte kan uppkomma nya eller andra situationer där de i common law behandlade privilegierna kan hävdas.832 I lagen be- gränsas möjligheterna att föra talan till efter det att ett offent- liggörande skett och vissa ändringar i de undantag från ansvar som av tradition gällt görs, bland annat i förhållande till parlamentsleda- möters skydd för yttranden i Parlamentet.833 Den varom uppgifter spridits eller den varom uppgifter kan komma att spridas har en möjlighet att vända sig till domstolarna för att stoppa publikationen (som vi sett ovan) alternativt få skade- stånd. Den som publicerat uppgifterna har då en uppsättning av försvar att nyttja för att berättiga publicerandet och dessa har lite olika karaktär beroende på vilken typ av uppgifter det gäller. De försvar som finns tillgängliga delas in i två kategorier, absolute privilege och qualified privilege.834 I de förra fallen kan aldrig an- svar komma ifråga, i de senare kan det under vissa omständigheter ändå bli fråga om att svara för offentliggörandet. Nedan följer en mer detaljerad redogörelse för innehållet i dessa försvar av en publikation eller dylikt. Redan inledningsvis kan dock konstateras att regleringen är tämligen utpräglat kasuistisk och anknyter till ett stort antal specifika situationer. Uppgifter i en publikation som innefattar såväl positiva och nega- tiva påståenden skall bedömas i sin helhet och inte var för sig, det är då ett s.k. bane and antidote fall.835 I fall där uppgifterna kan separeras kan de dock komma att behandlas var för sig och då får inte svaranden föra bevisning om de förhållanden som det inte är fråga om. v. Express Newspapers kan illustrera det hela.836 Där hade man publicerat en helsida kring paret . Det huvudsakliga innehållet var en omfattande artikel på en helsida som framställde paret som lyckligt och 832Se fallet v. [1999] 4 All ER 609. 833Detta skydd framgår redan utav of Rights. 834Bradley/s. 542. 835Chalmers v. Payne [1835] 2 CrM&R 156. 836[1999] QB 931. Instoppat i denna text var en mindre textruta där dessa uppgifter ifrågasattes starkt och det påstods att rykten cirkulerade kring paret om impotens, ofruktsamhet och religiös extre- mism. Domstolen fann att eftersom Cruise enbart stämt tidningen för uppgifterna i den mindre texten och dessa gick att klart separera från den övriga texten så kunde tidningen inte försvara sig med att helhetsintrycket ändå var balanserat och i huvudsak positivt. De processuella reglerna är säregna på detta område. Förtalsrätte- gångar innefattar en rätt för båda parter att prövas av jury, något som i övrigt är sällsynt inom brittisk civilrätt.837 Domaren bedömer om ett yttrande överhuvudtaget faller inom de rättsliga kategorier- na för förtal och juryn bedömer om sökanden blivit förtalad i detta fall och vad skadeståndet i så fall skall uppgå till.838 Det kan vidare knappast överbetonas vilken betydelse det har att det är mycket svårt att få rättshjälp eller liknande i enligt brittisk rätt för att driva förtalsmål, vilket gör att de ekonomiska förutsättningarna för par- terna i hög grad är bestämmande för hur det rättsliga resultatet blir. Tidpunkten för när journalister hade kunskap om vissa sakför- hållanden kan vara av betydelse för huruvida en publikation kan anses vara privilegierad enligt ovan. Sakförhållanden som i efter- hand visat sig kunna bekräftas, men som för publi- kationen inte var säkra (eller kanske helt okända) skall normalt inte vägas in i bedömningen om ett offentliggörande var berättigat eller ej.839 Saken kan dock vara olika på olika rättsområden och att helt utesluta att hänvisa till senare erhållna kunskaper om fakta är det inte fråga om.840 En anmärkning bör också göras angående betydelsen av de instruk- tioner som juryn får i ett förtalsmål. Domaren får av parterna in de frågor som dessa anser bör ställas till juryn och ett betydelsefullt steg i processen är den granskning som domaren gör av dessa frågor 837Se v. [2001] 1 WLR 1840. 838Skadeståndet kan anta avsevärda proportioner eftersom det kan ges funktionen att hindra en tidning från att vinna ekonomiskt på att skada en enskild (s.k. exemplary damages), se Riches v. [1986] QB 256 och v. News- papers [1997] QB 586. 839Se Loutchansky v.Times Newspapets Ltd (2001) AC. 840Lord uttalade i v. Ltd [1968] 1 WLR 916 (s. 919):[] if a libel accuses a man of being a scoundrel, the particulars of justification can include facts which show him to be a scoundrel, whether they occurred before or after the publication. och hur de slutgiltiga frågor som ställs är utformade. Av praxis framgår att det inte sällan processas särskilt om dessa saker, efter- som domaren har en möjlighet att stryka frågor som parterna vill ställa till juryn och parterna kan överklaga dessa beslut.841 Det är svårt att för en kontinentalskolad jurist att verkligen bedöma be- tydelsen av dessa instruktioner, men givet den tämligen omfattande rättspraxis som föreligger på området, finns skäl att tro att denna del av processen är avgörande för möjligheterna till framgång i sak. Juryns roll i förtalsmål är för övrigt begränsad till att avgöra oklara frågor om fakta som har betydelse för om ett undantag är för han- den, men det är domstolen som avgör om ett undantag överhuvud- taget föreligger.842 I praktiken är denna uppdelning mellan rätts- frågor och sakfrågor svår att göra, något som (återigen) visas i fallet , där of Craighed menade att underrätten inte lyckats hålla dessa saker isär och därmed felaktigt förkastat ett försvar om privilegierad situation.843 När det gäller talerätt i förtalsmål har konstaterats att lokala myn- digheter, statliga myndigheter och politiska partier inte kan föra en sådan talan – till skillnad från t.ex. förhållandena i Tyskland.844 Argumenten för detta ställningstagande har varit att yttrandefrihets- intresset inte medger sådana processer.845 Denna typ av institu- tioner måste det vara helt fritt att kritisera, också på ett sätt som är överdrivet eller sårande för de som verkar där. En talan måste vidare (som redan nämnts) i normalfallet väckas efter det att uttalandet gjorts.846 Enligt common law gäller en regel om att varje ny publicering av ett förtalande material ses som en ny grund för stämning.847 Det finns ett antal relativt nya fall där detta har visat sig medföra ett tämligen långtgående ansvar för spridning via Internet.848 I ett fall 841Se t.ex. McKeith v. [2005] EWHC 1162 (QB), ett fall som rörde en kostrådgivare i TV som minst sagt tycktes ha dubiösa teorier bl.a. om förhållandet mellan färgen på mat och dess nyttighet. Tidningen hade påstått att hon saknade kompetens, hade en värdelös examen och rent allmänt talade strunt, något som i sak tycks ha varit korrekt. 842Adam v. [1917] AC 309. 843Se v. [1999] 4 All ER 609. 844Se v. [1993] AC 534 och Goldsmith v. Bhoyrul [1998] QB 670. 845Bradley/s. 542. 846Limitation Act 1980, sektion 4 A med undantag i sektion 32 A.