sou · GUB345 · 2007-01-01 00:00:00 — Relativt få barn och unga verkar framförallt ha möjlighet att ägna sig åt ett mer aktivt och eget kulturskapande. Skolan introducerar snarare än aktiverar? Resultaten av undersökningen antyder att skoleleverna i ganska hög utsträckning åtminstone varje skolår får möjlighet att se på film, teater eller kanske en dansföreställning. Däremot är det sällan teater, film eller dans också finns på schemat, i alla fall i de högre årskurserna, och därmed blir en mer regelbunden aktivitet i skolan. Sådana aktiviteter är dock efterfrågade av eleverna, framförallt av flickorna. Litet inflytande, litet intresse Få barn och unga upplever att de har någon möjlighet att bestämma över aktiviteter och upplevelser i skolans regi. Inte heller har res- pondenterna i undersökningen haft kontakter med representanter för hemkommunen om fritidsaktiviteter. Huruvida dessa uppfatt- ningar speglar faktiska förhållanden är svårt att veta. En intressant fråga är dock om elevernas nöjdhet med skolans verksamheter skulle öka om de fick ett större inflytande. Kultur konsumeras i hemmen Få familjer verkar ägna sig åt kulturellt skapande i någon större omfattning. Få barn och unga har exempelvis musicerat eller dansat med sina föräldrar. Kultur verkar istället i hög utsträckning kon- sumeras inom familjens ramar eller åtminstone inom hemmets väggar. Filmintresset, liksom intresset för datorer, spel och Inter- net är stort bland dagens barn och unga och det är också aktiviteter relaterade till detta som familjer ägnar sig åt tillsammans. Kanske är en förklaring alla dessa aktiviteter finns lätt tillgängliga i hemmen. Med vissa undantag har pojkar och flickor i det stora hela samma aktiviteter i skolan och är med om samma upplevelser. Däremot finns det, med anledning av enkätsvaren, anledning att tro att deras intressen inte alltid sammanfaller. Det finns några klara skillnader i vad de skulle vilja göra i skolan. Intresset för att skriva egna texter, dansa och spela teater är betydligt mer utbrett bland flickor än pojkar. är det intressant att notera att nöjdheten med besök på teater-, dans-, och konstföreställningar bara är marginellt mindre utbredd bland pojkarna än bland flickorna. Pojkar och flickors fritidsintressen skiljer sig också. Att måla och teckna, läsa böcker och skriva egna texter och dansa är mer utbredda intressen bland flickorna än bland pojkarna. Musik och film förefaller däremot locka ungefär lika många pojkar som flickor. Bland flickorna är önskemålen om aktiviteter som att dansa, filma och fotografera ganska väl utbredda. I mindre utsträckning gäller detta också pojkarna. Tillspetsat och krasst kan man kon- statera att pojkarnas intresse för sport verkar kunna tillgodoses i betydligt större utsträckning än flickornas intresse för kultur. Men man kan också se en potential att öka intresset för kultur hos pojkarna. De, om än få, pojkar som genom skolan fått möjlighet till exempelvis teaterbesök och dansföreställningar är ju relativt nöjda med dessa upplevelser. Glesbygd kontra storstad, mindre kommuner och större Det kulturella utbudet torde vara större i storstadsregionerna än på mindre orter. Det är därför inte särskilt förvånande att vi kan konstatera vissa skillnader mellan barn och ungdomar boende i olika kommuntyper. Skillnaderna är mer tydliga vad gäller akti- viteter än upplevelser – även eleverna från mindre orter besöker genom skolan museer, ser på film och går på teaterföreställningar. Men färre barn och unga utanför storstadsregionerna ägnar sig åt musik och dans på mer regelbunden basis. Det är svårt att avgöra varför så är fallet. Enkätsvaren visar att intresset för dessa aktiviteter är mindre utbrett utanför stor- städerna. Men vad som är vad, om mindre möjligheter till musik, sång och dans resulterar i mindre intresse eller tvärtom, är svårare att veta. Mellan det kända och okända – vårt behov av teater Konstnärlig ledare för på , filmregissör och professor i regi på Jag har valt att arbeta för barn med teater och har varit tvungen att bekämpa vad jag kallar samhällets barnrasism, en inställning som ofta haft att göra med språket: Barn förstår inte den här pjäsen eller de har inte fattat det här, det är för avancerat språk, är invändningar som följt den konst- närliga teatern för barn. Att man själv inte kan tala betyder inte att man inte kan förstå vad som sägs och erfarenheter visar att förmågan att förstå och uppfatta sammanhang finns mycket tidigt hos oss. I boken och på skriket av spädbarnsanalytikern , beskrivs läkande samtal med traumatiserade spädbarn . Barnet möter i vårdarens famn en annan vuxen som formulerar sanningen – och läkning sker. Kan en spädbarnsanalytiker tala med känsla, kropp och inlevelse till ett tremånaders barn, borde teatern kunna göra detsamma. I finns projektet , där man skapade och utvärderade föreställningar av dans, mim, dockteater med mera, för . Det utföll så väl att projektet nu har övergått i ett stort EU-projekt, Glitterbird, med sju inblandade länder. Att se teater och dans visade sig ge positiva effekter på barns utveckling. Man fann också att ju mer genomarbetade före- ställningarna varit, desto mer , koncentrerade och ljusa till sinnes har barnen blivit av att se dem. Som regissör är jag alltid inne på ett vidgat begrepp av ordet förståelse. Mäter vi ord och testar vad barn kan återge från en pjäs eller en film kan alla vuxna kritiker få rätt. Men den sinnliga erfarenheten av orden, gesten och känslan bildar en helhet. Och varför skulle vi inte tilltro våra små barn att se teater, när vi tilltror dem att vandra genom staden: galleriorna, varuhus. Och att se filmer, TV, spel, serier, bilder? Den moderna spädbarnsforskningen omfattar nya kunskaper om hur barnet via ansiktet, rösten, kroppen och känslorna lär sig sin väg till mänskligheten. Teatern är som gjord för detta spel med ansikte, känsla och röst. Men då måste teaterns hantverkare också få tillfälle att forska lite djupare i sitt arbete. I arbetet med Babydrama på Unga har vi haft stor hjälp av möten med barnläkare och barnanalytiker. Teater behöver sam- arbeta med forskare. Men ibland svarar vetenskapen som affekt- forskaren svarade mig på frågan Kan jag arbeta med spädbarnsmask för barnen? – Det vet inte jag, det vet bara teatern. Teatern undersöker sin publik som den alltid gjort: Vad funkar? Vad tråkar ut? Det som intresserar mig som teaterregissör är teorier om hur känslor upp- kommer och uttrycks i relationer. Och teaterns viktiga roll för vår känsloutveckling, en förmåga att bry oss om. Jag har med mitt barnperspektiv följt den exploderande teori- bildningen kring spädbarnsforskningen, och iakttagit hur biologi, psykodynamik och det sociala korsbefruktar och utvecklar var- andra. Spädbarnet är ingalunda ett vitt papper – ej heller ett helt färdigt program, men mera kompetent och utrustat än vad vi vetat, mera LIK OSS VUXNA (eller vi liknar babyn?) Ja mer än vad vi vill tro, och min uppfattning är att när vi tillfullo inser vad späd- barnet är redan vid och före födseln kommer vi att få radikalt tänka om vad gäller resurser kulturpolitiskt och socialt. Kvarstår gör – det späda barnets totala beroende av förstående vårdare – barnet är inte vårt objekt. Babyn är en människa att respektera och försöka förstå. Låt oss se på hur man kan föreställa sig en idealisk åskådare: Tänker inte på vad den ska ha till middag, göra eller sa . Fri från konventioner. Har inte läst recensioner. Tydligt vaken med stora öppna ögon. Svarar med kropp, själ och sinnen. Ärlig i sitt gensvar. En idealisk åskådare är baby! Från den franska barnanalytikern hämtar vi också vår målsättning för arbetet: Det viktigaste för människan är det som stärker hennes livslust. Det är det som får henne att leva, och det är det som ger mening åt hennes liv. Detta är det som måste förmedlas till alla barn. Fullskalig teater för de yngsta med all vår kunskap och passion är ett kulturpolitiskt påstående. Om vi vände på resurserna och gav mest åt dem som växer mest och tillgodogör sig mest skulle vi omfördela och revolutionera samhället till oigenkännlighet. Barn skapar mening! Om små barns konstnärliga upplevelser Av , professor i teatervetenskap, föreståndare för , När börjar det? Från vilket ögonblick i ett barns liv kan vi tala om konstnärliga upplevelser? När kan barnet uppfatta, uppleva och uppskatta musik och rörelse, ordkonst och bildkonst, teater och dans? I FNs konvention om barnets rättigheter (artikel 31) formuleras barnets rätt att fritt och till fullo delta i det kulturella och konst- närliga livet. Men när är det lämpligt att börja? När barnet är 5 och ett halvt? Eller anser vi vuxna att är lagom? Vad vuxenvärlden tycker ändrar sig efter tidens syn på barn och barndom, fostran, kultur och konst. Man kan roa sig med att fråga från andra hållet s.a.s. – när är det att sluta uppleva konst, vid 93 eller 85 eller 67? Visst känns det absurt med en äldre åldersgräns – kanske är det lika absurt med en yngre? Förmågan att registrera ljud, rörelser och rytmer nedärvs som grundläggande mönster redan under fosterstadiet. Ur detta formas sedan människans musiska förmåga under barnets hela livsutveck- ling. I finns forskare och konstnärer inom projektet (numera Glitterbird, som också inbegriper , , och ) – som menar att alla människor har rätt till konst, oavsett ålder. Klangfugl gör scen- konstföreställningar för en publik mellan 0 och 3. De ser på också de minsta barnen som en publik med behov av och kapacitet för att ta emot konstnärliga upplevelser. De utgår från modern spädbarns- forskning, från samspelet mellan små barn och vuxna, men också från lekforskning och kunskapen om hur barn använder rörelser och ljud och skapar symboliska handlingar för att ge form åt tankar och känslor. Klangfugl menar att små barn är experter på form. Barn upp- skattar komplexa former, rytmer och dynamiska skeenden. Klang- fugl talar om små barn som en postmodern publik, som dekon- struerar och plockar sönder, snappar upp fragment och bitar, för att foga samman dem till individuellt färgade upplevelser, helheter. Konst för de minsta behöver inte vara entydig, den kan också ge rum för förundran, frågor och tolkningar. Klangfugls erfarenheter är att barnpubliken generellt är mycket intresserad, koncentrerad och engagerad. Liknande reflektioner väcker Unga , en föreställning om miraklet att födas och lusten att leva, för en publik mellan . Också de yngsta barnen är mottagliga för symboler och teaterns språk. De fascineras av scenkonstens blandning av färg och form, rum och rörelse, musik, bild, ljus och språk. Också de små kan trollbindas av dess specifika stämning och förtrollande ögonblick. Småbarnsteater, språk och lek För småbarnsteatern är barns språkutveckling en grund. Barnets språkinlärning kan sägas börja redan under fosterstadiet – och det är i bokstavlig mening frågan om ett modersmål. Forskning har visat att nyfödda barn reagerar på mammans röst – tonfall, rytmer, melodiska drag – direkt efter förlossningen. Spädbarnet får en repertoar av ljudmusikaliska fraser med nyanser och rytmiska förändringar. Modersmålet för det lilla barnet utgörs av en helhet av ljud och rörelse. Små barn reagerar kroppsligt på musik; klang, rytm och tonhöjd är betydelsefulla komponenter. Här finns också samband med forskningen kring spädbarns minne – musiken är en viktig kommunikativ länk till det lilla barnet. Och små barn tål mer komplexa musikaliska strukturer än vad vi vanligtvis tror. Den ryske barnboksforskaren och författaren skriver, i boken till (1925) om rim, ramsor och nonsensverser, att barnets utveckling mellan två och fem kanske är den mest kreativa i en människas liv och han hävdar vikten av rytmiska ordlekar och språklig fantasi. I hans budord för poeter som skriver för barn ingår kraven på verbal bildkonst, poetisk med- vetenhet och musikalitet. och ljudspel är viktiga för att stimu- lera barnens sinne för språk och poesi. Tjukovskij analyserar också barnets förkärlek för absurditeter och nonsens. Ord kan bli lek- saker i barnets språklekar. Förskolebarnens teater ligger nära leken, i båda fallen finns lek- signaler, tydliga överenskommelser. Teatern/leken utspelas inom bestämda gränser. Både teater och lek utgår från rolleken, förvand- lingen av verkligheten (vi låtsas att) och förmågan att ge föremålen liv. Teater kan sägas vara en lek som uttrycker en mening om livet i konstnärlig form. Teatern – liksom leken – är meningsskapande och speglar verkligheten. Vuxenvärlden är ofta skeptisk inför det lilla barnets rätt till konst- närliga upplevelser. Jag tror det hänger ihop med vår vuxna fixering vid förståelse och begriplighet. Att barnen till varje pris skall förstå, i betydelsen förstå våra vuxna intentioner. Min erfarenhet är att små barn inte har några problem med förståelse, de väljer bitar som de tycker är intressanta. En detalj, en effekt eller en enskild aktion kan bli huvudinnebörd och styra resten av upplevelsen. Förskole- barnen och ibland de yngre skolbarnen utgår från specifika föremål, fraser, figurer eller rörelser som de tycker är spännande och roliga och bygger utifrån dem nya och för oss oväntade sammanhang. De ser sina upplevelser som absolut giltiga. Små barn kan också länge minnas skeenden och situationer från teatern som kan dyka upp i leken veckor eller månader efter teaterbesöket. Studier kring småbarnspubliken på teater kan jämföras med forskning kring barns upplevelser av exempelvis film eller bilder- böcker. (2004) visar att förskolebarn genom bilderböcker skapar egna och ytterst fria aktiviteter där de producerar mening och betydelser på ett helt annan sätt än vad förskolepedagogerna tänkt (vilket ofta handlar om pedagogiska mål, förmedling av kulturarv och för- mågan att förstå/ begripa texten). Synen på förståelse förändras genom skolkulturen. Barnen lär sig snabbt ett facittänkande där det finns fel eller rätt svar på alla frågor, vare sig det handlar om räkning eller konst. Det är tydligt att barnen inser vuxenvärldens behov av att barnen skall förstå. Också de mest vildvuxet fantasirika och tolkningsbara föreställ- ningar kommenteras inom förståelseramen. Efter en uppsättning av alogiska och associativa Ett litet drömspel (efter drömspel) kommenterade en grupp nio- åringar: Den var rolig och sorglig och man förstod väldigt mycket också, Det som var bra var att man förstod vad handlingen var i historien och Jag tyckte teatern var väldigt bra. Den var också lätt att förstå. Barnen vet att vuxna ser förståelse som ett tecken på konstnärlig kvalitet. Vid de efterföljande samtalen visade det sig sedan att barnen hade starka konstnärliga upplevelser och person- liga tolkningar av den fragmentariserade drömspelsdramaturgin. För alla människor – inte minst för de små barnen – färgas teaterupplevelsen av egna erfarenheter. I en uppsats av (, ) beskrivs när en grupp förskolebarn var på dockteater och såg en föreställning om en liten gris och en råtta. Barnen hade tidigare hört sagan om De tre grisarna och vargen, vilket hade en avgörande betydelse för deras upplevelse av teaterbesöket. De drog slutsatsen att om det finns en gris på scenen så måste det också finnas en varg. Under föreställningen spreds ett rykte bland barnen om att vargen var i antågande. I samtalen med barnen efter föreställningen visade det sig att vargen (som alltså inte fanns med!) gjorde ett starkt intryck: Det var en varg med och det var en snäll varg. Han hade en sån lång näsa som vargar brukar ha., menade en pojke som i sin fantasi förvandlade råttan till varg. En liten flicka insåg att vargen inte kom: Vargen var vilse i skogen. Den skulle varit med för att det handlar om en varg. Några barn hade också olika lösningar på varför vargen inte kom: Den hann inte, Dom hann inte styra den. Vargen som inte var med var en av de viktigaste upplevelserna på teatern. Barn konstruerar innebörder och skapar mening! Att sedan se om uppsättningen var mycket positivt. Men fort- farande fanns en förväntan på vargen: Vargen stack in nosen – bara nosen syntes till. Också andra och nya saker blev viktiga, som för några pojkar som just börjat gå på fotbollsträning: Förra gången var det inte med någon fotboll, då var det utan fotboll men nästa var det med fotboll. Barnens upplevelser utgår från person- liga erfarenheter! Man kunde också se hur barnen vid andra besöket (då de också var lite äldre) fördjupade tankarna kring vänskap, svek och mobbing. Man såg fler och nya detaljer som fogades in i mer bestämda mönster, rollernas relationer fick tydligare sammanhang och den känslomässiga beröringen blev starkare. Ett litet barn kan inte uttrycka sin upplevelse med ord på samma sätt som vuxna – men det betyder inte att upplevelsen är mindre komplex. Ett litet barns känslor är starka och scenkonst för små kan handla om de stora frågorna - livet och döden, kärlek och sorg, ensamhet och vänskap. Den polsk-judiske läkaren, och barnhemsföreståndaren skrev i sin bok rätt till respekt (1929): Det finns inte något sådant som tillfällig mog- nad, ingen åldershierarki, ingen högre eller mindre grad av smärta och glädje, hopp och förtvivlan. Om vi menar att vuxna har behov av konst behöver även barn – också små barn – se sin yttre och inre verklighet gestaltad i konstnärlig form. Och kanske är fundamentet för små barns konstupplevelser tilliten till de egna sinnena, öppenheten inför nya estetiska impulser och den genomgripande glädjen inför musikens, språkets, bildens, rörelsens och teaterns världar. Konst och barn på Barnen har haft en given plats på ända sedan museet öppnade 1958. utvecklade vis- ningar där barnens personliga upplevelser av konsten stod i centrum. Han ville att barnen skulle använda flera språk och också ges en möjlighet att uttrycka sig i bild. har haft flera utställningar som visat bilder som barn skapat. Bland annat har det visats vävar i växtfärgad ull som barn i Harrania i Eypten vävt utan förlagor på enkla väv- stolar. Barnen skildrade livet i byn på landsbygden med getter, ankor och blommande träd. Dessutom presenterade två utställ- ningar om de kommunala förskolorna i Reggio i bilder av 4–6 åringar. Dessa bilder visade vad som händer när barn har tillgång till sina hundra språk. Reggio Emiliautställningarna bidrog till att förändra pedagogiken i och till stora delar även utomlands. Min erfarenhet av att ha arbetat med konst och barn är att en del barn tänker och berättar mer i bilder än i ord. De ser och upplever bildens språk direkt. För andra barn tar det att se bilder. Barn är olika, men de har alla samma rätt att få utveckla sitt bildspråk. Barn behöver erbjudas möjlighet att skapa sina egna bilder. Vi behöver inte lära det lilla barnet att måla – det är en inneboende kraft hos det. Att skapa bilder är en del av vår medfödda vilja att kommunicera. Den engelska konstnären har be- rättat att han var allvarligt sjuk som ung. Det som hjälpte honom att återvända till livet var möjligheten och förmågan att åstad- komma något med sina egna händer. Att just göra något med sina egna händer vet jag av egna erfarenheter har en positiv verkan på människans välbefinnande. Många av oss har tidiga bildminnen av färg och form på samma sätt som vi minns dofter och ljud. Många konstnärer kan ofta referera till den egna barndomen när de berättar om sitt konstnär- skap. Det finns flera konstnärer som vittnar om sina tidiga minnen av färg. Till exempel den spanske konstnären berättar att hans tidigaste bildminnena var färgerna han såg som i livmodern. Eller den svenske konstnären , som är en mästare på färger. I sina memoarer berättar han om en glasprisma från en kristallkrona som han hade över sin säng som ett litet barn. När solens strålar sken på den reflekterades regnbågens färger på väggarna i rummet. Det minsta barnet jag mött som målade, var en pojke . Han låg på mage på ett golv som var brunt. Plötsligt hördes ett bubblande ljud från golvet, det lilla barnet kräktes och en stor pöl av välling bredde ut sig framför honom. Han gör alltid så där, suckade hans mamma – men väntade med att torka upp vällingen. Och hörde jag barnet uttrycka lustfulla ljud från golvet och kroppen visade sprudlande glädje och energi. Den stora vällingpölen hade förändrats, barnet satte sina händer i pölen och stänkte ut vällingen i långa streck. Barnet gjorde en motorisk rörelse som lämnade ett grafiskt spår som hans ögon upp- fattade. Mitt intryck var att han upplevde det som lustfyllt. Hur – och att – man använder färg, pensel och papper är kultu- rellt betingat. Barnet ritar med ett finger i mjölet på bakbordet, i skummet från diskmedlet på diskbänken eller i sandhögen på golvet i hallen. Det målar med jordgubbssylten på vaxduken eller med brun lervälling över sina kläder. Nästan allt går att rita och måla med! Det är viktigt att inse det och inte störa eller avbryta när barnet utforskar de olika materialen. Det är stor skillnad på kon- sistenserna mjöl, skum och sand – men allt kan se gult ut. Viss konst ser barnet på ett annat sätt än de vuxna. Målningen of av John-E föreställer mc- killar och en naken kvinna som ligger med särade ben. Barnen talar om att kvinnan har blå märken kring midjan och på armarna och att det finns många motorcyklar i bilden. Den vuxna läser in en våldtäkt och att motorcyklarna står för aggressiva män som är nazister. Det kan vara svårt att under en visning förklara begreppet Hells . Många vuxna har ett annat förhållningssätt. De kan vara mer låsta och rädda att bli lurade eller göra bort sig och verka dumma. kan man ha blivit inskolad i att konst ska se ut på ett visst sätt – fin konst är sådant som man kan ha i sitt vardagsrum. Det säger sällan barnen. En bild som alla, oavsett ålder, kan fångas av är Drama av . En pistol som skjuter vet alla barn vad det är, de har sett det på TV eller i serietidningar. Bildspråket i en del av Dardels bilder påminner också lite om serietidningens berättande. Inför Drama kan en treåring säga att kvinnan är arg, lika arg som mamma kan vara. Fyraåringen ser blodet som rinner från den skjutnes panna, femåringen ser att hundarna ser ledsna ut och sexåringen att pistolens vinkel visar att det är det andra skottet som avfyras. Hur barn ser på bilder handlar om vilken kontext de visas i. En del av oss döper sina barn i kyrkan framför en bild av en man som misshandlats till döds. Om våra barn frågar om taggarna i törnekrona finns det ofta någon vuxen som kan vara med och förklara. Om inte, erbjuder kyrkan en söndagsskola. Barn har i regel inte samma associationer som vuxna. Vad som är en otäck bild beror på vad de varit med om och vilken kultur de vuxit upp i. Vi startar med det vi vet för att kunna ta in ny livs- erfarenhet. Det är viktigt att lyssna på barnen hur de talar till oss. Vad de har att berätta - men inte bara vad de säger i ord utan även vad de har för kroppsspråk. Att få uttrycka sig och erbjudas en miljö för reflektion kring det man upplever är förutsättningen för att kunna planera sin framtid. När du går in med barn på en konstutställning, be dem välja ut något de tycker är spännande och be dem berätta om det. Ju mer vi talar om verket ju mer kan vi se. Moralisera inte så mycket! Bemöt inte det banala på ett banalt sätt, respektera barnets kärlek till My , ta reda på vad det är de älskar hos den men ge dem mer än så. Vi är snara att stoppa in barnen i fack. Barnen kan både ha en bild av My och en bild av (geten med ett bildäck runt magen) på väggen i barnkammaren. Min erfarenhet är att barn tycker mycket om att se otäcka bilder. En del vuxna vill omge barnet med söta och snälla bilder för att barnet inte ska utsättas för något hemskt. Alla barn möter tidigt svåra saker i sina liv – liksom att de möter det som är underbart. I mötet med konsten kan barnen se att de inte är ensamma om sina erfarenheter. Konsten öppnar nya världar. Vår uppgift som vuxna är att vara vid deras sida och samtala om frågor kring livet. Barn lär sig på många olika sätt, och de lär sig genom att göra.