sou · GUB337 · 2007-01-01 00:00:00 — Det finns en socialkonstruktivistisk potential i dessa teorier: socialpsykologisk forskning om stereoty- per understryker exempelvis ofta att slentrianmässiga kategorise- ringar utgör falska eller förvridna förståelser av verkligheten. Ändå bygger dessa teorier på en objektivistisk snarare än en konstrukti- vistisk verklighetsuppfattning. Problemet ligger nämligen inte i hur verkligheten konstrueras utan i hur individen uppfattar verklighe- ten.4 Enligt kognitivistiska tankegångar förväntas människor således att kunna handla rationellt och objektivt; därför är de också för- mögna att kalkylera risker (Lupton 1999). För att förklara varför människor inte agerar i enlighet med denna objektiva rationalitet – till exempel när de praktiserar osäkert sex fastän att de vet att det föreligger en smittorisk – hänvisar modellen till rädslor eller okun- skap. Trots modellens övertygelse om att människan är rationell och objektiv så införs således en subjektiv, irrationell dimension för att förklara individens missberäkningar och felsteg. På liknande sätt reduceras även diskriminering till en fråga om individens egna fördomar om det okända eller annorlunda, eller som uttryck för okunskap eller rädsla. Varför det annorlunda uppfattas just som annorlunda lämnas dock obesvarat. Ett grundläggande problem med kognitivismen ur ett socialkonstruktivitiskt perspektiv är såle- des att den tar identiteter – både främmande och förtrogna – för givna. Även maktrelationer lämnas oproblematiserade. När AIDS-delegationen (1986: 6) skriver att kopplingen till homosexu- alitet och missbruk rör en djupt liggande existentiell fruktan som gör att jaget mobiliserar försvarsmekanismer osynliggörs att det är stigmatiserande och förtryckande samhällsstrukturer som i första hand konstruerar homosexualitet som onormalt och avvikande. Modellens fokus på individnivå gör således att cirkelresonemang 4 För en utförligare kritik av kognitiv socialpsykologi se Wetherell och (1992). SOU 2006:37 Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till lätt infinner sig, där exempelvis, om än oavsiktligt, de diskrimine- rade i slutändan skuldbeläggs. Smittskyddslagen och individens eget ansvar Fokus på individnivå återfinner vi också i den mest iögonfallande strategi: att inkludera hiv i smittskyddslagen. Den nya smittskyddslagen gav bland annat utrymme för tvångsisolering, (anonym) registrering, obligatorisk testning vid kontaktspårning samt skyldighet att meddela eventuella partners om sin hivstatus. Kritiker mot lagen påpekade att lagen äventyrade sitt eget syfte eftersom den riskerade att skrämma iväg människor i behov av hjälp. I regeringens argument för lagen framhålls att den vilar på individens eget ansvar. Om du inte missköter dig har du inget att frukta: tvångsåtgärderna är endast till för dem som helt enkelt inte kan eller vägrar att ta sitt ansvar (se prop. 1985/86: 13). I jämförelse med många andra länder framstod den svenska strategin med sina tvångsåtgärder som tämligen repressiv (och 1992; 2005). Smittskyddslagen har också blivit starkt ifrågasatt av forskare och aktivister världen över. På liknande grunder har också motviljan till sprututbytespro- gram och metadonbehandlingar vållat kritik. Paradoxalt nog har den svenska strategin präglats av en jämförelsevis libe- ral sida, framförallt när det gäller synen på sexualitet. Till exempel underströk AIDS-delegationen (1986: 15) att [m]öjligheterna att inom AIDS-informationen utveckla en positiv syn på sexualitet och samlevnad mellan alla människor bör tas tillvara. Likaså påpe- kade delegationen att information om homosexualitet skulle betona att sexualitet var allmänmänskligt. I jämförelse med till exempelvis har också förfäktat en syn på ungdoms- sexualitet som något i grunden sunt och positivt (jfr Patton 1995). Detta tillåtande förhållningssättet hade dock sina tydliga gränser. För det första fanns det tydligt könade, klassade och, som vi kom- mer att se senare, etniska skiljelinjer i hur olika sexuella uttryck uppfattas. Till exempel tilläts unga tjejer inte att vara lika sexuellt erfarna som unga män. Likaså fanns det ett moraliserande kring tidig sexualdebut bland unga tjejer ofta med arbetarklassbakgrund. För det andra sågs sexualiteten som en naturlig och självklar rättig- het endast inom ramen för en specifik relation: en kärleksrelation med en och samma partner. Såväl smittade som icke-smittade Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till uppmanades att ha så få sexualpartners som möjligt, och, som vi såg tidigare, avrådde man (direkt och indirekt) icke-smittade från att ha sex med någon från riskgrupperna. Det var alltså inte först och främst en osäker sexteknik som förknippades med ett riskfyllt beteende, utan med vem eller hur många man hade sex med. Pro- stituerade utgjorde en riskgrupp med motiveringen att de har sam- lag med många partners (se t.ex. Läkare mot AIDS 1986: 18). Likaså var det föreställningen om frekventa partnerbyten bland homosexuella män som bidrog till att göra homosexualiteten till en riskidentitet. Denna sexualmoral befästes också i den så kallade bastuklubbslagen som förbjöd bastuklubbar för homosexuella män med motiveringen att de uppmuntrade ett promiskuöst bete- ende (SFS 1987:375). I en studie av lagens tillämpning och konse- kvenser beskriver Finn (2001) hur använda kondomer, ironiskt nog, användes som bevis för att brott hade begåtts. RFSL ställde sig starkt kritiska till både smittskyddslagen och bastu- klubbslagen. De var också de mest ihärdiga förespråkarna för en radikal säkrare sex strategi som inte fokuserade på antalet partners. Det fanns också andra som påpekade att AIDS-delegationens moraliska budskap om trohet och betoningen av att hålla sig till en partner riskerade att omintetgöra fokuseringen på riskpraktiker (se t.ex. Winfridsson 1988: 2). Del 3 Kulturanpassad information Ursprungsmyten och heterosexualiseringen av aids Redan tidigt i den svenska debatten hade ursprungsmyten om aids fått fotfäste både bland experter och bland lekmän som fram- höll att viruset hade spridits från till och vidare till Europa.5 Likaså hade ryktet om som en smittohärd nått . Myndigheterna påpekade också att det fanns en betydlig risk att bli smittad under utlandsvistelse och avrådde utlandsresenä- rer från sexuellt umgänge med okända personer (se t.ex. Socialsty- relsen 1985: 11). 5 Ursprungsmyten hänvisar ofta till besläktade virusstammar hos vissa apor i . (1992: 222, egen översättning) påpekar att ursprungsmyten gör det tydligt att västvärlden har mycket lättare att föreställa sig en orsakskedja från apor via afrikaner till homosexuella, än att erinra hur västländer har exporterat stora mängder okontrollerat blod till sina klientstater i tredje världen (än mindre vill de kännas vid hur svarta och vita har både homosex och heterosex med varandra). SOU 2006:37 Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till I dessa sammanhang poängterades det också att hivsmitta i dessa länder främst spreds heterosexuellt, det vill säga bland män och kvinnor som inte nödvändigtvis var prostituerade eller sprutnar- komaner.6 Denna heterosexualisering av aids översattes dock inte till heterosexuella män och kvinnor i , utan tvärtom underströk man ofta att vid sexuellt umgänge mellan man och kvinna är ris- kerna för att stöta på en smittad partner relativt liten (Läkare mot AIDS 1986: 12). Det riskabla låg således inte i att praktisera osäkert heterosex utan att göra det med någon okänd, utomlands. Trots detta intresse för smittorisken utomlands fanns till en början ingen motsvarande föreställning om invandrare som risk- grupp. Tvärtom var invandrare en tämligen osynlig kategori under de tidiga årens aidspolicyutformning. I propositionen om en ny smittskyddslag (prop. 1985/86: 13) nämns inte invandrare som en särskild målgrupp över huvudtaget.7 I AIDS-delegationens strategidokument nämns invandrare som en specifik grupp som är viktig att nå med information, men inte som en grupp som skulle vara extra riskutsatt. Invandrare hamnade i stället som en av raden av grupper som kunde behöva specialanpassad information, så som hörselskadade och funktionshindrade. Fokus var främst på att information om hiv/aids skulle översättas till andra språk än svenska och producerades ett antal broschyrer på flera olika språk. förebygger aids (Lafa) gav exempelvis ut en folder, Aids angår dig, på åtta olika språk, vilken innehöll information om var man kunde testa sig samt annan basfakta om aids (1988: 3). Broschyrer till allmänheten översattes också och spreds som en bilaga i (1985; 1986). I strategidokumentet framhålls även 6Det kan vara värt att påpeka att detta fokus på heterosexuell överföring mycket väl kan bottna i ett generellt osynliggörande av homosexualitet/andra sexualiteter utanför västvärlden. Likaså finns det forskare som hävdar att bristande möjligheter till adekvat hälsovård är den grundläggande orsaken till den snabba smittspridningen på den afrikanska kontinenten (se t.ex. Gisselquist m fl 2003). 7Som jämförelse har jag även granskat en av de större artikelserierna som gick under namnet AIDS hotet i november och december1985. Även om det finns stora skillnader mellan medie- och policydiskursen - mediediskursen kretsar exempelvis mycket kring frågan om myndigheterna gjort tillräckligt i kampen mot aids - så är diskurserna förhållandevis lika i sitt sätt att peka ut vissa riskgrupper som särskilt ansvariga för smittans spridning. Precis som myndigheterna är riskgrupperna i artikelserien uteslutande prostituerade kvinnor, homosexuella män samt sprutnarkomaner. Några av artiklarna berör även män som köper sex av prostituerade kvinnor samt bisexuella män som har sex med andra män trots att de lever i ett heterosexuellt förhållande. Dessa kategorier män porträtteras som en brygga till den heterosexuella allmänheten. Min läsning av mediediskursen överensstämmer med Ljungs (2001: 67), som också påpekar att det afrikanska hotet // uppmärksammades relativt sent i den svenska debatten. Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till olika vägar att nå invandrare, däribland förslaget att utnyttja de naturliga kontaktytorna, det vill säga invandrarbyråer, flykting- samordnare och invandrarorganisationer, inklusive invandrarnas egna radio- och tv-program. Man skulle även ge direkt stöd till invandrarorganisationer för informationsaktiviteter inom ramen för deras verksamheter. Medan invandrare främst sågs som en svåråtkomlig grupp att nå med information, var förhållandet till flyktingar mer ambivalent. Flyktingar kopplades oftare ihop med risk genom att en del av dem kom från länder där hivsmitta var betydligt vanligare än i , och frågan om obligatorisk hivtestning för flyktingar åter- kom med jämna mellanrum. Myndigheterna höll dock fast vid den grundläggande principen om frivillighet för hivtest. Myndigheterna framhöll också att det inte var ett tillräckligt skäl att testa någon enbart på grund av dennes etniska eller nationella tillhörighet. Pre- cis som den övriga befolkningen var han eller hon endast skyldig att testa sig i enlighet med smittskyddslagens bestämmelser, som exempelvis i fall då den behandlande läkaren misstänker hivsmitta vid en individuell bedömning av patienten eller om han eller hon blir kontaktad vid en partneruppföljning. I stället för obligatorisk testning föreslog man att alla flyktingar skulle erbjudas ett hivtest i samband med den hälsoundersökning som ingår i mottagandet i . därefter kom även de som anlände till med så kallad anhöriginvandring att bli erbjudna en allmän hälsoundersök- ning. Enligt uppgift blev utfallet av antalet testade så högt som ; i praktiken fick således förfarandet nästan samma effekt som en obligatorisk testning (1991, se även SOU 2004:221). En del debattörer har påpekat att det höga utfallet hänger samman med att många flyktingar har uppfattat testet som obligatoriskt och av olika anledningar inte förstått att de kunnat tacka nej (m.fl. 1990). Den initiala osynligheten i policysammanhang ersattes snart av ett växande intresse för invandrare. 1990 tillsattes en särskild arbets- grupp för frågor om invandrare och hiv och aids vilken var satt att fungera som en referensgrupp till AIDS-delegationen (Socialstyrel- sen 1990b: 14). Redan tidigare hade identifierat 8 (1991: 36). SOU 2006:37 Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till invandrare som en av deras viktiga målgrupper och påbörjat ett samarbete med flera invandrarorganisationer på riksnivå (Socialsty- relsen 1990a: 8). Likaså hade några kommuner och landsting samt storstadsregionerna börjat arbeta mer aktivt med att nå ut med information till olika invandrargrupper. Myndigheterna höll dock fast vid att invandrare inte var en risk- grupp i sig. I stället underströks det att det kunde finnas riskgrup- per bland invandrare, till exempel homosexuella män eller sprut- narkomaner (Ackerhans ). I ledaren till ett av hiv-aktuellts temanummer om invandrare skriver att [u]tgångspunkten är inte att invandrare som helhet är en riskgrupp för hivsmitta, även om det bland dem likaväl som bland den övriga befolk- ningen finns människor med riskbeteende. Utgångspunkten är i stället jämlikhetsmålet, att hela befolkningen, inklusive invandrare och flyk- tingar, har rätt till upplysning om en dödlig sjukdom – både för att kunna skydda sig och sin partner mot smitta och för att inte behöva känna onödig rädsla och ångest. (1990a: 3) fanns en rädsla att allmänheten inte skulle ha samma för- ståelse. Myndigheterna framhöll att det fanns en risk att allmänhe- ten skulle börja förknippa flyktingar med aids eftersom en del av hivsmittan importeras (1991: 36) via flyktingar. Oron var till viss del befogad då flera röster hade höjts mot den nidbild av afrikansk sexualitet som florerade kring ursprungs- myten. Kritiken gick ut på att både forskare och media hade låtit påskina att det skulle finnas något speciellt med den afrikanska heterosexualiteten som gjorde att smittan spreds så snabbt i vissa . Till exempel sökte vissa forskare efter kulturella mönster: hade afrikaner måhända mer anala samlag? Kritiken handlade också om hur afrikaner skildrades som en homogen grupp och som ett land.9 Myndigheterna framhöll dock inte problematiska bilder om afri- kansk sexualitet som grunden till diskriminering och rasism. I enlighet med kognitivistiskt tänkande sågs diskriminering och rasism i stället som en mer eller mindre oundviklig effekt av det faktum att många hivsmittade i kom från andra länder. För att motverka en sådan utveckling påpekade myndigheterna att det var viktigt att arbeta för en solidarisk och human flykting- och invandrarpolitik, och alltså inte ge efter för de rädslor som hivs- 9 Se t. ex. Awuonda 1989; Lusack 1991. Se även Patton (1992) för en mer omfattande kritik av hur afrikansk heterosexualitet har konstruerats i hiv/aidsdiskurser. Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till mittade flyktingar ansågs kunna väcka. Det ansågs också som vik- tigt att vinna förtroende både hos flyktingar och invandrare samt hos myndighetsskeptiska invandrarorganisationer (se t.ex. Social- styrelsen 1990a: 8). Precis som för homosexuella män framhölls det att diskriminering och utpekande kunde leda till att människor avskärmade sig från budskapet, något som i så fall skulle sätta krokben för ett förändrat beteende och en förändrad attityd. Kultur, kultur, kultur För att nå invandrare med hiv/aidsinformation arbetade man på samma sätt som med andra identifierade målgrupper: dels handlade det om nationella satsningar med ekonomiskt och policybaserad styrning, dels handlade det om att på lokal och regional nivå arbeta både med att utbilda relevant personal och med att nå invandrare via till exempel skola, primärvård, flyktingförläggningar och svenskundervisning. En av de mer uttalade satsningarna gick ut på att använda sig av invandrarorganisationerna. Att gå via invandrar- organisationerna sågs som en lösning på både språkliga och prak- tiska hinder för kunskapsförmedlingen om hiv/aids. Det fanns också en tanke om invandrares likhet som i enlighet med KAB- modellen ansågs underlätta informationsspridning. Det är i detta sammanhang som kulturbegreppet dyker upp. Att invandrare informerar andra invandrare framstod som en bra metod för att överbrygga de kulturella barriärer som man menade finns mellan svenskar och invandrare.10 I ett flertal artiklar i hiv-aktuellt kan man läsa om hur invandrare lär sig om hiv/aids av varandra vid arrange- rade informationsträffar eller via egna radioprogram. För andra förmedlande instanser så som flyktinghälsovård, svenska för invandrare (SFI) och anordnas speciella utbildningar om kultur och kulturskillnader. Tanken var att också svensk perso- nal kan bli kulturkompetent, även om det ofta betonades att det är viktigare att vara lyhörd för skillnader än att bli expert på alla olika kulturer. Man ansåg också att det var viktigt att kulturan- passa hivpreventiv information. 10 Jag vill understryka att jag här återger ett begreppsbruk som används av myndigheterna. Som framkommer av efterföljande diskussion finner jag kategoriseringen av invandrare och svenskar ytterst problematisk. SOU 2006:37 Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till I boken sitter i hjärtat: barnomsorg, invandrarfamiljer, sexualsyn från (1989) finns flera tydliga exempel på diskursens problemfokus. Boken vänder sig främst till personal inom barnomsorgen, men beskrivs i hiv-aktuellt (1990a: 24) som till stor del relevant för alla som arbetar med frå- gor kring sexualitet i olika kulturer. Kultur beskrevs i Sjaletten sit- ter i hjärtat som en oundviklig och central del av en människas identitet: Alla vi människor är produkter av en kultur. Som svensk är man på- verkad av den svenska kulturen. En grek har danats i samspel med sin grekiska kultur. Variationerna är förstås stora inom varje kultur. Man tänker och handlar olika. Men utöver språket finner man alltid igen- känningstecken när man möter någon från sin egen kultur. Mycket känns hemvant och tryggt. (1989: 25) Kultur förstås också som en tyst överenskommelse vilken blir synlig först i mötet med andra, och man understryker vidare kultu- rers tröghet samt att förändring är svårt. Våra värderingar är djupt rotade i vår kultur och tar – oftast över flera generationer – att förändra. Invandrare från andra kulturer för helt naturligt med sig sin syn när de kommer hit. Ju större skillna- derna är mellan de egna och de nya värderingarna, desto större blir svå- righeterna och desto behövs för att finna fram till en i balans mellan de båda kulturerna. (ibid. 1989: 10) Kulturers tröghet, framhålls det, gäller särskilt förändring av synen på sexualitet och könsroller (se även 1990a: 3). Vidare påpekar att om kulturella skillnader inte hanteras varsamt riskerar det att leda till kulturkrockar mellan invandrare och svenskar. Det beskrivs som naturligt att männi- skor är rädda för det okända, och att rädslan ökar med avståndet mellan olika kulturer. Allra mest utsatta anses barn och ungdomar vara: via dagis och skola har de en fot i det svenska samhället sam- tidigt som de växer upp i en familj med en annan kultur. Om bar- nen hamnar mitt emellan två skilda synsätt kan det leda till miss- förstånd och lojalitetskonflikter, särskilt om barnen upplever att föräldrarnas auktoritet är ifrågasatt av det svenska samhället. För att invandrarbarnen skall få en stabil identitet och positiv självbild fordras det också att omgivningen förmedlar en insikt om att de båda kulturerna är jämlika. Att inte majoritetssamhället intar en nedlåtande attityd till barnets kultur eller till de traditioner man följer i familjen. En överlägsen inställning från majoritetssamhällets sida präglar mino- Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till De är känsliga i förhållande till majoritetskulturen och kan lätt börja anta majoritetens syn på sig själva. (1989: 36) Om barnet utsätts för kulturkrockar kan detta leda till en iden- titetsförvirring hos barnet, som kan få allvarliga konsekvenser: Pojken fick inte ihop de olika värderingarna som han mötte hemma och på dagis. Hemma erkände föräldrarna den sexuella kraften mellan varandra. Det visade sig bland annat i mammans klädval och pappans avmätta sätt att hälsa. När han gick och badade och såg fröknarna nakna blev sexualiteten allmängods, som skvätte ut åt alla håll. Han konfronterades med två helt motstridiga sätt att förhålla sig till sexua- litet och nakenhet. För att klara av situationen gick han in i trans. (1989: 14) För att motverka denna kulturkrock, identitetslöshet och förvir- ring uppmanar myndigheterna att respektera och tolerera skillnader. Man beskiver till exempel hur viktigt det är att förstå att när man i den muslimska världen t.ex. skyler sin kropp eller inte tar en kvinna i hand är det inte ett förnekande utan snarare ett erkännande av sexualitet som en stark naturkraft, samt att invandrares sexualitet inte är så förträngd som vi ofta förleds att tro – för att den inte är så fysiskt öppen som i den svenska kulturen (ibid. 1989: 9). Det fanns också exempel på när man gick invandrare till mötes och lovade att deras barn inte skulle behöva vara med på sexualunder- visningen (ibid.). Hur ska då dessa uppfattningar om kultur och kulturskillnader tol- kas? (1998) påpekar att diskurser om etnicitet i mångt och mycket handlar om tillhörighet, om identitet och om hemkänsla. Hon påpekar också att etniska diskurser är historiskt varierande och ofta intimt förbundna med ett samhälles maktför- hållanden: inte sällan är det eliten som skapar gränser för vad som anses vara naturligt/onaturligt, normalt/avvikande eller vilka vi är och vilka som är dom andra: The discourses emanating from influential social sources, such as intellectuals and the media, compellingly hail individuals as nationals – you are one of us – at the same time making it clear who is other. They mobilize culture, tradition, religion, and notion s of history and SOU 2006:37 Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till place to evoke a sense of unity, an ethnic or national identity. (Cockburn 1998: 10) Det sätt som myndigheterna beskriver och förstår kultur på i beskrivningen ovan kan tolkas som ett uttryck för detta gränsdra- gande mellan vi och dom (SOU 2005:41). Det stämmer också väl överens med det flera kritiska etnicitetsforskare benämner kul- turrasism. I en kulturrasistisk diskurs framställs kultur som ett statiskt bagage som invandraren alltid bär med sig, till och med över flera generationer. Föreställningen om statiska kulturskillna- der påminner om tidigare rasbiologiska tankar om definitiva och oöverstigliga skillnader mellan människor (ibid. 2005, Balibar 1991). Att invandrare behandlas som en homogen grupp ger ytterli- gare näring åt den kulturrasistiska diskursen. I hiv/aidsmaterialet påpekas det i och för sig att invandrare inte är en grupp och att det finns många skillnader mellan olika etniska grupper, mellan landsbygd och stad, mellan olika religioner, mellan olika klassbakgrunder. formas också ett hierarkiskt förhållande mellan olika invandrargrupper; latinamerikaner beskrivs till exempel ofta som enklare att nå med information än de sexuellt avhållsamma muslimerna, medan afrikaner utgör den största riskfaktorn med sin länk till det smitthärjade . Vad sådana skiljaktigheter egentligen får för betydelse för föreställningarna om kultur och kulturskillnader lämnas dock oftast oproblematiserat. Ofta tycks betoningen av skillnader mest fungera som en retorisk strategi som, i sin effekt, fungerar legitimerande för fortsatt gene- ralisering. Överlag förblir invandrare en övergripande kategori som per definition alltid behandlas annorlunda än kategorin svenskar.