sou · GUB379 · 2007-01-01 00:00:00 — Diskriminering på arbetsmarknaden, bostadsmarknaden, i rättväsendet, utbildningssystemet, media och det politiska systemet leder till marginalisering och stigmatisering av dessa människor. Många storstäder i kännetecknas nu av marginaliserade och stigmatiserade områden dit människor med en annan bakgrund än västerländsk förpassas. Med andra ord, den koloniala rasismen har överlevt kolonialismens undergång och härjar fritt i den fria världen. Dessa samhällens strukturella och institutionella sam- manhang utgör grunden för reproduktionen av rasism och diskri- minering mot dessa människor. Trots att de andra nu finns bland oss och det geografiska avståndet har minskat till ett par bostadskvarter, fortsätter västerländska maktstrukturer att göra dem till främmande grupper genom institutionella normala och vardagliga handlingar. Bostadssegregationen blir därför den spatiala konsekvensen av den postkoloniala rasismen (Pred, 2000; , 1993). Som de (1995) med all rätt påminner oss, existerar inte en historia, utan multipla historier. Avgörande för vilken historisk berättelse som får gehör och blir dominerande, är maktordningen i samhället och i världen. Därför måste kampen mot den struktu- rella/institutionella diskrimineringen också inkludera alternativa historieberättelser som motverkar den eurocentriska föreställning- en om och undervisningen av historien. klassiska verk, The American Dilemma, användes av medborgarrättsrörelsen i för att illustrera den nord- amerikanska rasistiska paradoxen och dess apartheid-system. Enligt fanns det i en stor diskrepans mellan den amerikanska trosläran och konstitutionella deklarationer om allas lika rättighe- ter, och den rasism och det apartheid-system som präglade det amerikanska samhället. förslag var att avskaffa raslagar och apartheid-systemet i . Av många europeiska samhällsdebattö- rer, politiker och till och med forskare har det amerikanska dilem- mat ofta blivit betraktat som just ett amerikanskt undantag och den europeiska rasismen och diskrimineringen har därmed fått mindre uppmärksamhet än den borde få. Rasism och diskriminering har varit en integrerad del av den europeiska modernitetens historia. I hegelianska termer framställs moderniteten i både vetenskapliga och vardagliga sammanhang som historiens ultimata mål, och enligt (1997) har den tre till varandra relaterade egenskaper: andraism, rasism och narcis- sism.2 Skapandet av de andra har varit en del av formandet av vi där de andra blir spegelbilden av vi och görs inte bara till en annorlunda grupp sammansatt av en annan sorts människor eller en annan nation, utan till ett kollektiv mindre värt än oss. 2 Andraism har använts här som den svenska motsvarigheten för den väletablerade engelska termen otherism. Att det inte finns motsvarande svenska termer för vissa etablerade engelska termer i området diskrimineringsforskning visar också på eftersattheten av denna forskningstradition i . oss en bättre art eller en bättre kultur. Detta skapar också rasism, både den biologiska och den kulturella, där underlägsenheten av de andra görs till ideologi och får en vetenskaplig förklaring. Andraism och rasism skapar också en narcissistisk föreställning hos majoritetssamhället. Vi görs till de bästa i jämförelsen med alla de andra grupperna, etniciteterna och nationerna. Detta har skapat en dikotomi av West and the rest, med ord, och lagt grunden för en historisk och seglivad rasism och diskriminering av de andra under den långa historien av etablering och expansion av den europeiska civilisationen. Väst görs då till platsen av den överlägsna vi och resten av världen konstrueras som platsen för de underlägsna andra. Den moderna kulturen måste därför kritiskt granskas i ljuset av den existerande forskning och kunskap som sla- git hål på föreställningen om den gode västerlänningen mot resten av de underlägsna icke västerlänningarna. , som moderni- tetens och därmed den moderna rasismens vagga, har ett stort ansvar för reproduktionen av den globala rasismen. Än grun- das det europeiska dilemmat i ett retoriskt proklamerande av uni- versalism och humanism och en verklighet av skapande och diskri- minering av de andra. Med andra ord, det finns ett europeiskt dilemma där idéer om universalism, lika behandling och jämlikhet inte tycks gälla för alla som bor i . koloniala för- flutna, slaveri och folkmord både på den egna kontinenten och i kolonierna vittnar om en grundläggande motsättning i upplys- ningsfilosofin och dess paradoxala jämlikhetsdeklaration.3 En kort sammanfattning av relevant forskning om diskrimine- ringen i visar den utbredda rasismen och diskrimineringen mot de andra, nämligen de icke-europeiska grupper och etniska minoriteter som lever här. är inget undantag (Catomeris, 2004; , 2006). Den strukturella/institutionella diskrimi- neringen är lika utbredd här som i många andra europeiska länder. Detta är ett faktum som nonchaleras eller förnekas av makthavande grupper, som till exempel en del etablerade forskare, politiker och journalister. Diskrimineringen som en del av reproduktionen av våra institutioner är normal och rutinmässig och därmed en inte- grerad del av våra vardagliga sociala relationer, dominerande makt- strukturer, regler och procedurer i ett institutionellt sammanhang. Kategorisering, andrafiering och diskriminering av en grupp människor är nödvändigtvis inte konsekvensen av avsiktliga hand- 3 För en längre diskussion, se bl.a. Eze (1997) och (1993). lingar och praktiker hos en annan grupp. Det kan vara en oavsiktlig konsekvens av majoritetssamhällets institutionaliserade normala och till synes objektiva handlingar. Den weberianska handlings- teorin, nämligen den som handlar om de oavsiktliga konsekven- serna av mänskliga handlingar, ger ett användbart teoretiskt red- skap för analysen av dagens utbredda institutionaliserade andrafie- ring av personer med invandrarbakgrund. 2.6Integration, makt och diskriminering Makt och social kontroll framställs och behandlas ofta som egen- skaper som uppstår i relationer mellan individer eller grupper genom vilka en individ eller grupp tvingar en annan individ eller grupp att göra någonting mot sin vilja. (se t.ex. Blau, 1964; , 1968). Detta innebär att makt utövas i konkreta situationer där det finns två motstridiga parter (, 1997). Maktutövning sker inom strukturella och institutionella sammanhang där makten över samhällsinstitutionerna och deras organisering tilldelar vissa grup- per betydande maktmedel för att tvinga sin vilja på andra. Dessa privilegierade grupper med strukturell och institutionell makt ska- par och återskapar en maktordning där de får en överordnad posi- tion i förhållande till underordnade grupper. Detta innebär att de privilegierade grupperna genom sin kontroll över sociala strukturer och institutioner skapar möjligheterna (opportunity structure) för sociala relationer och individuella och kollektiva interaktioner (Baumgartner m.fl.; , 1997). Denna maktutövning kan kallas metamakt. Även om den strukturella och institutionella maktutövningen sker i konkreta sociala situationer och har direkta konsekvenser för individer och grupper, utövas den ofta i syfte att strukturera sociala relationer och garantera reproduktionen av maktordningen på . Den strukturella/institutionella maktutövningen syftar till att säkra makthavarnas privilegier och dominans över under- ordnade grupper. Denna metamakt sätter ramarna för makt- utövning på lägre nivå. Den skapar olika fält där positioner tilldelas och gränserna för individernas och gruppernas interaktioner dras. Maktrelationer struktureras och vidmakthålls genom komplexa relationer mellan olika aktörer (Giddens, 1984). Aktörer med makt och inflytande över struktureringen av sociala relationer och insti- tutionella sammanhang och deras intressen bestämmer över re- produktionen av maktförhållandena i samhället. Det sker genom mångsidiga och komplexa processer som äger rum inom existe- rande strukturella och institutionella sammanhang. Maktutövning är också en fråga om disciplinering och kontroll (, 1997). Att disciplinera individerna så att de uppfattar den existerande maktutövningen som normal och rättvis är också att engagera dem i reproduktionen av en maktordning som i många fall går emot vissa individers och gruppers intressen. Maktutövningens strukturella och institutionella sammanhang är grundläggande för reproduktionen av den existerande makt- ordningen, sociala relationer, privilegier, differentierade status- system, konflikter och social sammanhållning. statliga utredningar har dock inte behandlat de strukturella och institutio- nella förutsättningarna för maktutövning. Makten har ofta reduce- rats till att gälla relationer mellan individer eller grupper. Till exem- pel har personer med invandrarbakgrunds deltagande i politiska val oftast används som ett tecken på tillgång till makt och inflytande (jfr. den nedlagda integrationspolitiska maktutredningen). Maktens strukturella och institutionella sammanhang som formar grunden för maktutövning har systematiskt nonchalerats. Makt och kunskap har genom en historisk interaktion skapat ett ganska robust system av andrafiering där vissa grupper görs till de andra med underlägsna egenskaper och underordnas ett överlägset vi. Andrafieringen handlar ytterst om makt och kontroll. Genom kontroll och obegränsad tillgång till makt och andra socio- ekonomiska resurser skaffar sig en grupp en överordnad position i förhållande till en annan grupp (Hazekamp & Popple., 1997: 2). Den överordnade grupper får makten och kontrollen över materi- ella resurser och privilegiet att gestalta världen och framställa den som ett rationellt hierarkiskt sammanhang. Därmed skapas det en etnisk hierarki där olika grupper intar/tilldelas olika positioner i förhållande till varandra. Detta innebär också att ju närmare majo- ritetssamhället och dess ideologiska och kulturella hegemoni en grupp står desto bättre tillgång till makt och inflytande. En sådan föreställning reproduceras av forskare som förklarar ojämlikheter i arbetslivet med begrepp som kulturell likhet eller kulturell närhet (se t.ex. SOU 2004:21 särskilt , 2004). En sådan förklaring saknar ett maktperspektiv och osynliggör där- med de relationer som skapar en underordnad andra utifrån hud- färg, födelseland, kön och globala maktförhållanden. Det svenska samhället konstrueras som bestående av två grupper människor som är essentiellt skilda från varandra där svenskheten utgör nor- men för arbete, fritid, klädsel, sociala relationer, värderingar, tradi- tioner och till och med deras smak för integration. De som definie- ras som invandrare blir därmed karakteriserade utifrån egenska- per som signalerar ett underskott och en avvikelse från denna norm. Det finns ett dilemma i det svenska och även i det europeiska integrationstänkandet och integrationspolitiken. De officiella deklarationerna om allas lika värde, ett samhälle för alla och lika- behandlingsprincipen, motverkas ständigt av den struktu- rella/institutionella diskrimineringen som på vardaglig basis förde- lar människor i väsenskilda kategorier och tilldelar dem olika vär- den, bryter mot likabehandlingsprincipen genom att diskriminera vissa grupper och undergräver därmed social sammanhållning och existensen av ett integrerat samhälle. Diskriminering på arbetsmarknaden (SOU 2006:60) och i arbets- livet (SOU 2006:59), i utbildningssystemet (SOU 2006:40) inom rättsväsendet (SOU, 2006:30; Diesen m.fl., 2005), inom media (SOU 2006:21; , 2004), inom det politiska systemet (SOU 2005:112; SOU 2006:52; SOU 2006:53) och inom hälso- och sjuk- vård (SOU 2006:78) är bland de viktigaste orsakerna till den miss- lyckade integrationen i . Detta blir särskilt uppenbart inom välfärdsområdet där personer med invandrarbakgrund inte får likvärdiga möjligheter att utöva sina lagstadgade rättigheterna (SOU 2006:37). Invandrarskap innebär att exkluderas från till- gången till makt och inflytande både över sina egna liv och i sam- hället i övrigt. Detta har uppstått trots – eller kanske snarare på grund av – ett väl utbrett integrationstänkande och en väl utbredd integrationspolitik. Efterkrigstidens arbetskraftinvandring mattades av under 1960- talet och hamnade arbetskrafts- invandrarnas arbetslöshet och livsvillkor i det svenska samhället i det offentligas fokus. tillsattes en statlig utredning kallad invandrarkommittén som arbetade under perio- den –1974. Utredningen lade fram sina rapporter (SOU 1974:69; SOU 1974:70). Dessa rapporter kom att lägga grunden för en ny politik som antogs av 1975 ( Den nya politiken kallades invandrarpolitiken och hade tre huvudprinciper: jämlikhet, valfrihet och samverkan. Jämlikhets- principen innebar att immigranterna måste ha samma rättigheter som majoritetssamhället. Med valfrihet menades att immigranterna själva måste få välja till vilken grad de vill bli en del av den svenska kulturella identiteten. Den tredje principen, samverkan, innebar att immigranter och majoritetssamhället måste samarbeta för att skapa tolerans och solidaritet i samhället. På så sätt ville man lämna assi- milationstänkandet, med vilket man menade att invandraren måste lämna sin kultur och sitt språk för att kunna bli så svensk som möjligt (2000: 3). Det första problemet med dessa rapporter var att de delade män- niskor bosatta i i två olika läger, en grupp som kallades invandrarna och en annan grupp som benämndes svenskar. Svenskarna föreställdes vara integrerade och inte behöva någon integrationspolitik medan invandrarna däremot betraktades som en grupp som inte är integrerad och måste bli det genom insatser från svenskar (de los 2005). Följaktligen delades befolkningen i en integrerad del, dvs. svenskar som dessutom blir integrationsagenter, och en icke integrerad grupp, dvs. invand- rarna, som måste integreras. Ett annat problem var att jämlikhets- principen begränsades till att enbart gälla lika rättigheter. På så sätt ignorerade man frågor om lika möjligheter och likvärdigt utfall i relation till meriter och arbetsinsats. Samhällets strukturella och institutionella sammanhang och roll för integration belystes endast undantagsvis. Det förekom inte något tal om diskriminering av personer med invandrarbakgrund på grund av deras hudfärg, födelseland och religion. Integration betraktades som en i det närmaste smärtfri process genom vilken de nya grupperna först kommer att bli som oss och sedan integ- rerade. Eftersom de rådande normerna och föreställningarna sär- skiljer vi från de andra kommer de aldrig att bli som oss, utan de kommer att befinna sig i en ständig och långdragen pro- cess av strävan efter integration. Det kulturella inslag som kom att genomsyra både integrations- tänkandet och integrationspolitiken började ta form . I en statlig utredning slogs det fast att samhället måste hjälpa de ökade invandrargruppernas möjligheter att bevara sina kulturella traditioner (SOU 1972:66). Den dominerande före- ställningen var att invandrarna kommer från kulturer som på ett väsentligt sätt skiljer sig från den svenska kulturen. Att de skulle bevara sin särart och inte bli som oss skulle underlätta ett åter- vändande till hemlandet. En bakgrund till detta är att den invand- rade befolkningen i i första hand bestod av arbetskrafts- invandrare som förväntades återvända till sina hemländer . En följd av detta var att utövandet av invandrarkultur för- passades till familjen och den privata sfären. På lång sikt kan man också konstatera att denna policy bidrog till att konstruera invandrarna som kulturella grupper skilda från majoritets- samhället. Ytterligare en utredning slog fast att invandrarna kunde behålla sina kulturer i det privata rummet och anpassa sig till den svenska kulturen i den offentliga sfären. Utredningen (SOU 1974:69) la grunden för en svensk invandrarpolitik som de facto har betraktats som början till ett integrationstänkande och en politik som gäller än . Utredningen som resulterade i en ny lag om invandrarpolitiken 1975, förklarade att invandrarnas kultu- rella frihet skulle gälla bevarande av deras språk och identitet (, 1979). Behovet av att hålla immigranternas språk vid liv förklarades med att varje invandrargrupp hade ett behov av kontakt med samma invandrargrupp. Dessutom före- ställdes att invandrarbarn kunde lära sig det svenska språket bättre om de kunde sitt eget språk bra.4 En rad satsningar gjordes för att bevara invandrarkulturer och vad som kom att benämnas som invandrarnas kulturella särart. Det kulturella särartstänkandet kom farligt nära det biologiska sär- artstänkande som var dominerande i många europeiska kolonial- länder inklusive . Kulturen kom att bli ett redskap för beskrivningen samt förklaringen av skillnaderna. Även socio- ekonomiska ojämlikheter förklarades av inneboende och essentiella kulturella skillnader. Att tillhöra andra kulturer blev likställt med att ha underskott som måste åtgärdas innan en individ kunde bli integrerad. Detta tankesätt kom att dominera integrations- tänkandet och integrationsfältet, vilket är högst närvarande i dagens idéer om (kulturell) mångfald och ett mångkulturellt sam- hälle (t.ex. regeringens satsning på det s.k. ). 4 Det fanns också andra orsaker till kampen för rätten till hemspråk. Den finska minoriteten i förde t.ex. en kamp för att bevara sitt språk som en reaktion mot assimilation. 2.9Från invandrarpolitik till integrationspolitik Det tidiga 1990-talets tilltagande politiska rasism på den svenska politiska scenen har lett till att invandrarfrågan och invandrarnas integration hamnat i fokus. Debatten om den misslyckade integ- rationen tvingade regeringen att 1993 tillsätta en ny kommitté för översyn av invandrarpolitiken under namnet Invandrar- och flyktingkommittén (IFK). Enligt direktivet (Dir. 1994:130) skulle kommittén utvärdera nuvarande invandrarpolitik[en] och över- väga målen för politiken. Kommittén skulle ge svar på frågor som rörde många områden, från invandrarnas situation på arbets- marknaden till återvändning och språkundervisning. Dessutom fortsatte regeringen att utgå ifrån ett konsensustänkande i den politiska sfären om det mångkulturella samhället. Utredningen skulle överväga hur de positiva möjligheterna i ett mångkulturellt samhälle skall kunna uppnås och överväga om och hur kulturell och etnisk mångfald i samhället kan stödjas. Enligt direktiven var de kulturella och etniska skillnaderna fortfarande centrala för utformningen av en ny politik. Betoningen på föreställda kultu- rella skillnader mellan invandrare och svenskar kom att genomsyra diskussionerna i den nya utredningen. Allt detta skulle sedan resultera i en handlingsprogram med angivande av priorite- ringar. En stor del av ledamöterna i talade i många fall på samma sätt som den negativa och i många fall rasistiska debatten som dominerade det offentliga rummet under senare delen av 1980- och , vilken kulminerade i Ny Demokratis inträde i och på den offentliga politiska scenen. Det var dock inte bara Ny Demokrati som förde den rasistiska debatten framåt, utan också tidigare aktörer som Bevara Svenskt och en del kända och okända journalister och ledarskribenter. Även etablerade partier som t.ex. legitimerade den diskriminerande diskursen om invandrarna och presenterade dem som problem (Boréus, 2006). Utredningens delbetänkande under namnet Arbete till invandrare (SOU 1995:76) är fullt av resonemang där orsakerna till invandrarnas arbetslöshet tillskrivs deras tillkorta- kommanden (Kamali, 2006b). Ledamöterna diskuterar många fak- torer som hindrar invandrarna att få jobb på den svenska arbets- marknaden och håller för det mesta dessa grupper själva ansvariga för deras höga arbetslöshet. Fortsättningen går i samma spår. Invandrarnas bidrags- beroende görs till en viktig orsak till arbetslösheten hos personer med invandrarbakgrund. Det slogs fast att en del invandrare blir bidragsberoende och vänjer sig med bidrag. Med citat från som vill att vi måste våga ställa krav på dem till hjälp från professor vill ledamöterna göra gällande att bidragsberoendet måste motverkas genom att få invandrarna att förstå att arbetslösheten kostar pengar för samhället (SOU 1974:69, s. 48). Ledamöterna antyder här att arbetslösheten bland personer med invandrarbakgrund i det närmaste är ett val. Man väljer att vara arbetslös eftersom bidragsnivån på både socialbidraget och arbets- löshetsersättningen är för hög. Utredningen går så långt som att hävda att den typiska förtidspensionären i förorten är en ung per- son som inte kan svenska språket och därför rekommenderas för- tidspension (ibid). Sedan slår man fast att det finns ett behov av att ställa krav på invandrarna och utöva kontroll för att under- lätta deras integration eftersom många tycktes inte kommit hit för att jobba (ibid). Kommitténs demoniserande argument om invandrarna känns igen från debatten och Ny demokratis diskurser. Utredningen sammanfattar argumenten med att dra slutsatsen att det finns ett behov av att följa upp och kontrollera bidragsbetalningar från stat och kommun för att minska eventuella missbruk (ibid: 49). Denna diskurs ekar än och har genom vissa partiers program blivit ännu starkare inom den politiska systemet. Kommittén, i vilken representanter från alla politiska partier deltog, slog fast att arbetslösheten bland invandrarna beror på dem själva och deras brister. Genom att koppla invandrarnas arbetslöshet till invandrarnas bidragsberoende och språkbrister och utbildningsbrister hos invandrarna framställer delbetänkandet personer med invandrarbakgrund som grundorsaken till misslyckad integration. Detta går som en röd tråd igenom hela delbetänkandet. En del av ledamöterna som har godkänt betänkandet och beskriv- ningarna i det fortsätter att forma den svenska integrations- politiken. Trots att kommittén relativt tidigt i slutbetänkandet slår fast att man inte bör göra invandrare till objekt genom att använda uttryck som integrera invandrare eller integrationen av invand- rare (SOU 1996:55, s. 73), och att en ny politik måste sträva efter att bryta upp gränsen mellan vi och dom och mellan svens- kar och invandrare (ibid: 311), förmår inte kommittén att för- verkliga dessa visioner och fortsätter i stället att presentera en poli- tik som paradoxalt nog förstärker dessa gränser. Ett exempel på detta är just delbetänkandets titel Arbete till invandrare. På samma sätt presenterar kommittén ett nyttotänkande relaterat till invandring där invandrarna presenterar som nyttiga för oss (ibid). Nyttotänkandet kan på ytan verka harmlöst, men att tillhöra den grupp som kan välja att utnyttja en resurs som om det vore en malmfyndighet eller en oexploaterad älv säger en del om maktpositionerna. Kommitténs förslag för den generella politiken som ska gälla alla befäster också en föreställning om kulturella skillnader genom talet om det mångkulturella samhället. Den är baserad på antagandet att etniska grupper har väsenskilda etniska och kulturella skillnader som kommer att bestå i all evighet. Detta kan även ses när kommittén beskriver situationen för ungdomar med invandrarbakgrund i . De betraktas tillhöra två kultu- rer, en svensk och en invandrarkultur vilken de kallar för chilenska, kurdiska etc. Detta resonemang återfinns än i det offentligas tal om invandrare (2005:7). Kommittén föreslår sedan att staten genom en central myndig- het ska ha ett övergripande ansvar för åtgärderna för att underlätta invandrarnas integration. Detta lägger grunden för etableringen av som ska se till att invandrarna ska bli integrerade i det svenska samhället. Därför fortsätter kommittén att se integrationsproblemet som ett invand- rarproblem och riktar åtgärderna till invandrarna för att åtgärda deras brister (ibid: 315). Diskriminering som en förklaring till bland annat den höga arbetslösheten bland personer med invandrarbakgrund nämns i förbifarten och betraktas som en av många faktorer för att förklara arbetslösheten bland personer med invandrarbakgrund.