sou · GUB396d2 · 2007-01-01 00:00:00 — 93Se även svenska som resonerar på ett liknande sätt i målet om hets mot folkgrupp, mål nr B1050-05, dom . UfR 1999 s. 122 H, där journalister i ett TV-program framfört antydningar om att polisledningen mörkat utredningsmaterial eller annars förfarit felaktigt på ett sätt som lett till att en oskyldig dömts till ansvar för mord. Till saken hör att personen ifråga fick sedermera resning och friades. En oenig domstol fällde till ansvar för att uppgifterna gällde en mycket allvarlig anklagelse som fram- fördes utan redovisning av saklig grund därtill.94 Den huvudsakliga källan var ett uttalande av en person vars minnebild inte ansågs till- räckligt säker för att kunna ge stöd för så allvarliga uppgifter. I UfR 2002 2767 Ø var det fråga om en person som på en hemsida framförde anklagelser mot ett antal statstjänstemän för att bland annat ha förfalskat dokument samt medverkat till att inalles fyra barn dött. Domstolen menade att anklagelserna var av en sådan allvarlig art att personen inte kunde gå fri från ansvar enligt § 267 och § 268. I UfR 2004 690 Ø gällde det anonyma skrivelser till bland annat tidningar och radio, vari en person hade anklagat skolledare och lärare för att ha gjort sig skyldiga till våld och olaga frihetsberövande av elever. Domstolen fann att det handlade om ogrundade och osanna sakpåståenden (§ 268) som han måste ha insett skulle spridas och leda till såväl polisundersökningar som stor publicitet. De personer och den situation som uttalandena avsåg var inte av ett sådant slag att straffrihet enligt § 269 andra stycket var aktuell. I UfR 2004 s. 698 Ø hade en person anställts av en tidning och därefter kom det att uppmärksammas att vederbörande hemligen varit knuten till den östtyska säkerhetstjänsten . Rubriken var Stasi-spion på och i ett reportage ut- målades personen ifråga som någon som hade ansvar för brott mot mänskliga rättigheter, fängslanden av oskyldiga m.m. Han stämde för förtal, men domstolen fann att det gällde en fråga av stort allmänintresse och fann yttrandefriheten väga tyngre än skyddet av det personliga hedern. Fallet illustrerar hur långtgående efter- forskningar och kontrollåtgärder som måste föregå ett offentlig- görande. Tidningens påståenden kunde inte i sak styrkas såsom sanna till alla delar – särskilt påstående om ansvar för brott mot mänskliga rättigheter – men de gällde en fråga av stort allmänt in- tresse, nämligen i vilken grad och på vilket sätt danska medborgare 94 Fallet gick till som i and v. , dom friade med röstsiffrorna 9 mot 8. Utgången inger enligt min mening betydande betänkligheter vad gäller möjligheterna att ansvarsfritt kritisera offentliga tjänstemän i ledande positioner. kommit att samarbeta med östeuropeiska säkerhetstjänster . Detta var avgörande för att offentlig- görandet av uppgifterna inte var rättsstridigt. En ytterligare typ av uttalanden som kan falla in under bestäm- melserna om ärekränkning är de som redovisar vissa fakta som i sin tur drabbar andra enskilda, kanske främst näringsidkare som förlitat sig på viss teknik eller liknande. I UfR 2003 s. 585 H var det fråga om två läkare som offentliggjorde att de i en undersökning funnit att en vanlig behandlingsmetod av åderförkalkning var helt verkningslös och slöseri med patienternas pengar. De stämdes av en grupp läkare som praktiserade just denna typ av behandling, men Højesteret ansåg att uttalandena baserades på en vetenskaplig undersökning och därför inte kunde anses som rättsstridiga. Domen ger uttryck för att uttalanden som är skadliga för en person eller grupp är tillåtna om de vilar på vetenskaplig grund. Precis som i finns i möjligheten att ingripa mot ett yttrande genom s.k. mortifikation, § 273 i strfl. I sak innebär det att domstolen i domslutet tar med ett konstaterande att uttalandet var obefogat. Det är ett rättsmedel som bara kan nyttjas i mål som gäller sakpåståenden (som kan vara sanna eller osanna). Kon- klusionen visar på att domstolen funnit att påståendena saknade grund, men det är i sig inte ett konstaterande av om de var sanna eller ej. Regeln om mortifikation omfattar ett vidare tillämpnings- område än straffreglerna, så det är möjligt att döda yttranden som i sig inte är straffbara. Mortifikation kan också vara aktuellt som straffansvar utdömes eller i fall där sådant ansvar på grund av brister i subjektivt hänseende inte kan utdömas eller där den tilltalade frias på grund av plikt eller rätt att uttala sig.95 Ett särdrag som diskuteras i är om det finns utrymme för en icke lagfäst möjlighet att mortifiera ett uttalande som inte är straffbart, om det helt uppenbart inte är korrekt. Waaben avvisar en sådan möjlighet som onödig och menar att för det fall det finns ett 95 Waaben s. 232 f. sådant behov, så är möjligheten att i domskälen kommentera saken tillräcklig.96 En sådan lösning kan dock leda till problem med , där artikel 6 ställer krav på försiktighet med onödig skrivning i domskälen som kan ge upphov till frågetecken om domstolens opartiskhet.97 2.7Skydd av privatliv och personlig integritet I dansk rätt regleras detta skydd främst genom straffrättliga regler.98 I § 263 kriminaliseras att utan den berördes samtycke av- lyssna eller uppta uttalanden med hjälp av teknisk utrustning. Be- stämmelsen omfattar samtal mellan andra i enrum och andra ytt- randen som sker mellan personer enskilt, även telefonsamtal. Där- emot omfattas inte att spela in ett samtal där man själv är med. Samtycke leder till att gärningen inte kan straffas, men för att ha denna verkan måste samtliga inblandade ha gett sitt samtycke. Det skall till just samtal för att straff skall vara aktuellt, om det rör sig om gråt, skrik eller sång som avlyssnas eller spelas in faller detta utanför det straffbara området.99 Strafflagen § 264 kriminaliserar att tränga sig in på privat egendom. I rättsfallet UfR 1994 988 H gällde saken en demonstration mot bygget av . Denna gick ut på att tränga sig in på byggområdet och en journalist följde med för att dokumentera det hela. Åtalet ogillades med motiveringen att intresset av en vid- sträckt yttrandefrihet vägde tyngre än intresset bakom straff- bestämmelsen, inte minst mot bakgrund av att det rörde sig om en fråga av stort allmänintresse. Slutsatsen nåddes trots att det stod klart att journalistens närvaro var en integrerad del av aktionen som sådan, den hade knappast kommit till stånd utan massmedial bevak- ning. konstaterar att media inte sällan skapar den verklighet 96Waaben s. 205 och 234. 97Se Del Latte mot , dom och AL mot , dom . 98För en del andra perspektiv på närliggande frågeställningar, se Harck/, Retten til værdighed og egen identitet, i: (red. ), Grundrettigheder (2000) s. 93. 99Waaben, Strafferettens speciella del (1999) s. 199. de rapporterar om, men att detta inte i sig måste betyda att rappor- teringen blir mindre skyddsvärd.100 Inte heller medias roll som vakthund behöver egentligen komprometteras utav denna ut- veckling. Bedömningen måste anses som tämligen yttrandefrihets- vänlig, t.ex. i svenskt perspektiv.101 När någon oberättigat fotograferar eller med hjälp av kikare eller annan apparat iakttar en person som inte befinner sig på en plats med fri tillgänglighet så kan detta straffas enligt § 264 a. Bestäm- melsen lyder: Den, som uberettiget fotograferer personer, der befinder sig på et ikke frit tilgængeligt sted, straffes med bøde eller fængsel indtil 6 måneder. Det samme gælder den, der ved hjælp af kikkert eller andet apparat uberettiget iagttager sådanne personer. Det är visserligen utan betydelse för straffansvaret som sådant var den person som fotograferade eller iakttog befann sig, men det kan ha betydelse för bedömningen av om det var ett oberättigat för- farande eller ej. Den som fotograferar en bondgård eller i ett sommarhusområde ägnar sig inte åt straffbara gärningar så länge som syftet med gärningen inte är riktat mot någon viss enskild person eller grupp.102 Från rättspraxis kan nämnas UfR1986 s. 203, där en restaurang- port inte ansågs vara allmänt tillgänglig och fotografering av per- soner som befann sig där var således förbjuden.103 § 264 c gäller upplysningar som blivit tillgängliga via ett brott mot § 263–264 a. Denna bestämmelse är en slags medverkandelikt, som inte riktas mot den som primärt ansvarar för att uppgifterna kommit till. För straffbarhet krävs att gärningsmannen vet att upp- gifterna är anskaffade på det sätt som § 263–264 a anger och han måste också visa viss aktivitet för att få dessa uppgifter i sin ägo.104 100Zahle s. 105. 101Se RH 1986:16, RH 1988:62 och RH 2002:41 samt HD:s dom (mål nr B 823-03) för liknande fall i , men med en mindre generös inställning (i sista fallet friande dom på grund av preskription). 102Waaben s. 200. 103Fallet gällde bevakning av en restaurang under en facklig konflikt. Se även UfR 1999 s. 291 om bilder på kronprinsen i privata situationer, där frågan delvis dock gällde press- nämndens möjligheter att föra talan utan samtycke av den kränkte. 104Waaben s. 202 f. I § 264 d kriminaliseras att utan tillstånd vidareföra uppgifter eller bilder om andras privata förhållanden eller bilder av en person som uppenbart inte hör det offentliga till. Med bøde eller fængsel indtil 6 måneder straffes den, der uberettiget videregiver meddelelser eller billeder vedrørende en andens private forhold eller i øvrigt billeder af den pågældende under omstændig- heder, der åbenbart kan forlanges unddraget offentligheden. Bestem- melsen finder også anvendelse, hvor meddelelsen eller billedet vedrører en afdød person. Detta kan vara den mest centrala bestämmelsen om skydd av privatlivets helgd i dansk rätt. Bestämmelsen är ett komplement till reglerna i § 264 a som avser att skydda mot bilder som visserligen är lagliga att ta, kanske för att de inte främst avser avbilda den person som känner sig kränkt, men som inte bör spridas. Det straffbara området omfattar andras privata förhållanden och detta anses inbegripa uppgifter om hälsa, personliga kriser, sexuella för- hållanden, tvister med makar eller barn, ekonomiska uppgifter och uppgifter om den privata umgängeskretsen.105 Det kriminaliserade området är som synes mycket omfattande. En viss yttre gräns för det straffbara området finns dock i kravet på att spridandet av dessa uppgifter skall vara oberättigat, vilket medger en bedömning i det enskilda fallet av omständigheter som kan göra offentliggörandet lagligt. Ett exempel på lagligt spridande kan vara diskussioner om en arbetskamrat på arbetsplatsen, även om det i sig kan innefatta spridande av uppgifter om personliga för- hållanden. För straffansvar krävs också att det ligger något kränk- ande i offentliggörandet, helt neutrala uppgifter om att en person bor i villa, har två barn eller gillar hårdrock omfattas inte av be- stämmelsen.106 Just det förhållandet att spridandet når en större krets kan, som nämnts ovan, vara av betydelse för bedömningen av det oberättiga- de i gärningen och det är i det sammanhanget av betydelse om en uppgift publicerats i dagspressen eller annars spridits i massmedia. Spridandet av personliga uppgifter på sådant sätt har störst kränk- ande inverkan. Å andra sidan är det klart att lämnandet av uppgifter vilka är av allmänt intresse för att de rör en persons näringsverk- samhet, politiska verksamhet, rättsliga processer eller annars mellan- havanden med myndigheter är tillåtet. Här krävs dock att själva sak- 105Waaben s. 204. 106Waaben s. 204. frågan på något sätt motiverar den närgångna granskningen. Likaså kan det vara motiverat att i frågor av allmänt intresse – som det i sig inte är något tvivel om att de får omskrivas – också sprida uppgifter om bakgrund, detaljer och kontext, vilka kan innefatta uppgifter av personlig natur. Sådana vidhängande uppgifter accepteras såsom anknutna till den huvudsakligen berättigade publiceringen.107 Från rättspraxis kan nämnas UfR 1989 726 H som gällde denna bestämmelse och fotografier tagna av personer som på grund av psykisk sjukdom saknade möjlighet att lämna giltigt samtycke. I UfR 1991 549 H gällde saken bilder av en kvinna från en drunk- ningsolycka där hennes make omkom. Dessa bedömdes sakna all- mänt intresse och det fälldes till ansvar. I sammanhanget är det också värt att notera UfR 1998 s. 1036 V, där det gällde offentlig- görandet av att en person led av en allvarlig sjukdom. Det är värt att betona att för bedömningen av straffbarhet enligt § 264 d så saknar det – av naturliga skäl – betydelse om det som vidarebefordras eller sprids är sant eller ej, något som ju är av betydelse vid förtal. Gränsdragningen mellan de två brotten, som ofta kan sammanfalla, görs därför utifrån vad den sökande anför. Reklam omfattas rent generellt av skyddet i grundlagens § 77.108 I vanlig lag finns generella regler om reklam i radio och TV samlade i ett eget kapitel i den s.k. radio- og fjernsynsloven.109 Syftet med denna samlade reglering var att öka överskådligheten samt tydlig- göra befintliga skillnader i regelverket beroende på vilket medium reklamen sändes i. 107Waaben s. 204. 108Zahle s. 76. 109Genom lov 261 af . Det är i förbjudet att sända reklam i TV och radio för politiska partier.110 skärptes lagstiftningen något i för- hållande till tidigare gällande regler.111 I samband därmed diskutera- des ett förbud mot reklam för ekonomiska föreningar och för politiska sammanslutningar.112 I arbetet med förbudet konstaterades att ett dylikt förbud – som gick längre än det tidigare i det att man utökade förbudsområdet, som tidigare endast omfattat arbets- marknadsorganisationer, religiösa rörelser och politiska partier – skulle kunna komma i konflikt med skydd av yttrandefriheten, varför ikraftträdandet av nya bestämmelser på området sköts upp redan år 2003.113 Uppmärksamheten var då särskilt inriktad på begränsningen visavi politiska sammanslut- ningar (politiske anskuelser) och det kan konstateras att det i inte debatterats eller ifrågasatts om de övriga förbuden skulle kunna vara för långtgående. Att politisk och därmed jäm- förbar reklam kan förbjudas enligt de danska konstitutionella reg- lerna råder det synbarligen ingen större oenighet om. Frågan var om skulle kunna tänkas sätta hinder för be- gränsningar i politiska sammanslutningars yttrandefrihet. Det noterades att det inte varit klarlagt vad som avsågs med politiska sammanslutningar, inte ens vid lagstiftningens tillkomst 1986.114 var det tillåtet med politisk reklam i lokal radio och lokal TV. Genom lagändringar detta år infördes en åtskillnad, där man behöll möjligheten att sända politisk reklam i lokalradio, men utsträckte förbudet till att också omfatta lokal TV.115 Inte heller i detta lagstiftningsärende förtydligades vad som avsågs med politiska sammanslutningar. 2002 ändrades lagen så att enbart politiska partier omfattades av förbudet, men tämligen snart – – kom förbudet tillbaka på lagstiftarens bord.116 110Politiska partier tilläts debattera i TV i samband med val, se , Politiske udsendelser i før valg og folkeafstemninger, UfR 1989 B s. 129. 1112004/1 LSF 38, lagändringen antagen . 112Detta var i realiteten en återgång till ett rättsläge som rått sedan reklam tillåtits 1986 . 113Övervägandena aktualiserades efter domen VgT Verien gegen Tierfabriken v. , no. 24699/94, dom , där förbud för politiskt reklam stoppade en djurskyddsförening från att annonsera och där fann detta strida mot konventionens artikel 10. 114Se 2004/1 LSF 38, avsnitt 2.2. 115Se lov 261 af . 116Ändringen 2002 genom lov 1052 af . Resultatet utav övervägandena i denna fråga blev en intressant lösning där det raka förbudet mot reklam i TV för fackför- eningar, arbetsgivarorganisationer, religiösa rörelser och politiska partier fick stå orört. Även politiska rörelser som direkt eller indirekt medverkar i en valrörelse samt enskilda personer som kandiderar för politiska poster omfattas av detta generella för- bud.117 När det gällde de mer vagt definierade politiska samman- slutningarna infördes ett förbud som är begränsat i tiden till vissa typer av politiska händelser. Det gäller i samband med val till be- slutande församlingar på , nationell och internationell nivå samt vid folkomröstningar. Förbudet gäller politiska budskap. När det gäller längden på denna spärrtid uttalas att denna normalt bör löpa från den tidpunkt då valet i fråga förklaras hållas till dess valdagen och i de fall valdagen är känd långt i förväg ansågs i förväg vara en lämplig avgränsning.118 Regleringens anknytning till politiska budskap skall tolkas vid- sträckt. Begreppet omfattar varje meddelande oavsett form som har till syfte att påverka opinionen i en politisk fråga. Ingen avgräns- ning till partipolitiska frågor är avsedd, utan även mer allmän på- verkan på opinionen faller in under regleringen. Inte heller har det någon betydelse om den frågeställning det gäller är lokal, nationell eller internationell.119 Även mer indirekta former av marknadsföring omfattas av reg- leringen, såsom försäljning av märken, dekaler, kläder m.m. som i sin tur är bärare av politiska budskap, liksom hänvisningar till hem- sidor eller telefonnummer där temat i sig är politiskt. Annonser för insamlingar till välgörenhet eller humanitära insatser faller dock inte under bestämmelsen och det uttrycks att på just det området skall förbudet tolkas mindre strängt, även om föremålet för en sådan insamling kan vara omdiskuterat. Här skall det avgörande vara i vilken mån reklamen innehåller ett klart politiskt budskap.120 Regleringen motiveras på tre sätt. För det första anförs att denna reglering skyddar den demokratiska processen genom att inte ge finansiellt starka krafter en orimlig fördel visavi andra politiska aktörer. För det andra menar man att regleringen också skyddar 117Se 2004/1 LSF 38, avsnitt 2.4. 118Se 2004/1 LSF 38, avsnitt 2.4. Det bör noteras att fastän mandatperioden för det danska parlamentet är , så används möjligheten att utlysa val före denna tids utgång frekvent, varför fasta valdagar såsom i inte är särskilt vanliga, se , Institutioner og regulering (2003) s. 168 f. 119Se 2004/1 LSF 38, avsnitt 2.4. 120Notera i denna del skillnaden mot den brittiska regleringen, se Make poverty history nedan. TV-företagens självständighet, eftersom de inte riskerar att utsättas för påtryckningar eller frestelser av finansiellt starka aktörer. För det tredje skyddar regleringen väljarna från att i media utsättas för ensidiga och direkta försök att påverka deras politiska åsikter.121 Det är intressant att man inte direkt hänvisar till att skydda en- skilda från att bli upprörda, även om det tredje argumentet också innefattar ett sådant hänsynstagande. Det gör att den danska regle- ringen på detta område, i ett internationellt perspektiv, framstår som ganska avancerad och nyanserad. Mot bakgrund av regleringens begränsade räckvidd såvitt gäller såväl tid (bara i anslutning till val) som mediala former (bara radio och TV) menar man i förarbetena att den är förenlig med det krav på proportionalitet i begränsningar av yttrandefriheten som ställs enligt . Särskilt betonas att TV:s stora genom- slagskraft motiverar att just detta medium behandlas på ett särskilt sätt i dessa sammanhang. Den grundläggande rättsregeln synes vara 77 § i grundlagen.122 Även offentligt anställda har yttrandefrihet, inte bara för att de är jämställda med andra medborgare, utan också för att de kan ge offentlighet åt förhållanden som bara de har insyn i.123 Man gör i dansk rätt skillnad på om yttringar sker som företrädare för institu- tionen, inom ramen för en intern debatt eller som privatperson i det offentliga. I de första fallen gäller att tjänstemannen har att rätta sig efter vad som är myndighetens officiella ställningstagan- den såsom dessa framgår genom beslutshierarkin. Problemet kan här (liksom i ) vara att avgöra om ett uttalande sker på myndighetens vägnar eller ej. För de interna yttrandena verkar ingen direkt rättsregel finnas att luta sig mot.124 Uttalanden som görs i egenskap av privatperson skall i princip hanteras som alla andra medborgares yttranden, men som vi skall se nedan är detta en sanning med modifikation. 121Se 2004/1 LSF 38, avsnitt 2.4. 122Zahle s. 109 ff. 123Germer (2001) s. 289. 124Zahle s. 112 f. Den danske ombudsmannen övervakar de offentligt anställdas meddelarfrihet och praxis från denne kan belysa hur rättsläget ser ut. I ett fall gällande en polisutredning uttalade sig förundersök- ningsledaren till pressen genom att påpeka att det innan en omorganisation inom polisen funnits större resurser att klara ut brott än det fanns och att det var förklaringen till att brotts- utredningen ifråga tog så lång tid.125 Han kritiserades av en överordnad för detta och från officiellt håll påpekades att polisen i fråga belagts med munkavle vad gäller att uttala sig om interna förhållanden inom polisen, men att det i övrigt stod honom fritt att nyttja sin yttrandefrihet som privatperson. Ombudsmannen framhöll i sin granskning av detta ärende att § 77 innefattar ett censurförbud och att detta innebär ett hinder mot att generellt och i förväg hindra offentligt anställda från att yttra sig. Däremot hindras inte efterföljande sanktioner för brott såsom brott mot tystnadsplikt utav grundlagsbestämmelsen. Inte heller hindrar bestämmelsen att ledningen för en myndighet be- stämmer att en eller några personer skall uttala sig å myndighetens vägnar. Utgångspunkten för en bedömning på detta område är dock att offentligt anställda i princip har samma rätt att nyttja sin yttrandefrihet som andra. Denna utgångspunkt modifieras utav ett ej lagfäst krav på lojalitet visavi arbetsgivaren. Hur långt denna begränsning i offentligt anställdas yttrandefrihet sträcker sig är inte fullt klarlagt och det är svårt att ange några precisa gränser. I praxis har några hållpunkter dock tagits fram och ombudsmannen formulerar dessa på följande sätt: 1.Begrænsningerne omfatter alene udtalelser vedrørende sager inden for de pågældendes eget arbejdsområde. Offentligt ansatte har samme frihed som andre borgere til at udtale sig om sager på forvaltnings- områder, som de ikke har berøring med i deres daglige arbejde. 2.Ved udtalelse inden for eget arbejdsområde er det af betydning, om den pågældende som led i sit arbejde har været (eller er) aktivt med- virkende i myndighedens beslutningsproces. Begrænsningerne vil i almindelighed ikke omfatte ansatte med en funktion, der ligger fjernt fra de politiske eller administrative beslutningstagere. 3.Det spiller en rolle, om udtalelserne fremsættes før eller efter, at en beslutning er truffet. Adgangen til at udtale sig, inden en sag er afgjort, kan – af hensyn til beskyttelse af den interne beslutningsproces – være noget snævrere end adgangen til at udtale sig senere. 125 FOU 2004 s. 190. Det ligger efter praksis fast, at offentligt ansatte har en vidtgående frihed til at udtale sig om ressourcespørgsmål inden for eget arbejds- område, hvor spørgsmålet kan have væsentlig betydning for med- arbejdernes fremtidige ansættelses- og arbejdsforhold. Det är tydligt att begräsningarna i yttrandefriheten kopplas till det sakområde som en tjänsteman arbetar på, till intresset av att inte störa eller påverka en intern beslutsprocess på ett otillbörligt sätt och det tycks alltid stå fritt att debattera resursfrågor som har betydelse för arbetsförhållandena.126 Mot denna bakgrund fann ombudsmannen att det varit felaktigt att kritisera polisbefälet ifråga och att det inte funnits laga grund till att begränsa dennes yttrandefrihet på det sätt som skett.127 Ett annat fall gällde en kommunalt anställd psykolog som i en intervju gjort uttalanden som kunde uppfattas som att han var förstående till pedofili.128 Mannen påstod sig vara felciterad, men kommunen avskedade honom med anförande av att man inte längre hade något förtroende för honom.