sou · GUB351 · 2007-01-01 00:00:00 — Dessutom ger radio- och TV- lagen möjlighet att förena ett sändningstillstånd med villkor om skyldighet att använda en viss sändningsteknik samt att samverka med andra tillståndshavare i tekniska frågor. Ett sådant villkor skulle kunna innebära krav på att sändningarna skall distri- bueras med en viss teknik som kan tas emot av operatörerna eller att tillståndshavarna skall samverka när det gäller multiplexering eller system för villkorad tillgång och själva utse någon att ansvara för samordningen. Vi anser därför att det inte finns tillräckliga skäl att inrätta ett särskilt organ för att handha de tekniska samordnings- frågorna, utan att dessa frågor i stället får lösas genom frivilliga avtal mellan aktörerna på marknaden eller genom villkor i sändningstill- stånden. Den modell som vi har föreslagit tillåter programföretag och andra innehållsleverantörer att fritt avtala med SMS-operatörerna om rätt att paketera mobil TV-tjänsterna och erbjuda dem till kon- sumenterna. En sådan reglering kan medföra att en operatör genom förmånliga avtalsvillkor ser till att få ensamrätt till en eller flera programtjänster. Om så skulle bli fallet måste de konsumenter som önskar tillgång till en sådan låst programtjänst teckna avtal med just den operatör som har erhållit rätten att distribuera tjänsten. Detta kan få till följd att en konsument som vill ha tillgång till flera programtjänster blir tvingad att teckna avtal med mer än en ope- ratör. För att undvika en sådan för konsumenterna ofördelaktig uppsplittring av marknaden föreslår vi att sändningstillstånden för programföretagen skall kunna förenas med villkor om skyldighet att på icke-diskriminerande villkor erbjuda sändningarna till varje operatör som vill erbjuda programtjänsten till sina kunder. Den som överträder ett sådant villkor skall kunna föreläggas vid vite att fort- sättningsvis följa villkoret. Ett tillståndsvillkor av den föreslagna innebörden kan överträdas på olika sätt. Överträdelse kan ske dels genom att sändningarna inte alls erbjuds till någon eller några operatörer, dels genom att sänd- ningarna erbjuds på villkor som bedöms vara diskriminerande för en viss operatör och därför inte bör gälla mot den operatören och dels genom att sändningarna erbjuds på sådana villkor som bedöms vara diskriminerande mot ett stort antal operatörer och därför inte bör tillämpas över huvud taget. För att ett vitesföreläggande skall anses tillräckligt preciserat bör det utformas utifrån den enskilda överträdelsen, dvs. som ett krav på att programföretaget skall er- bjuda sändningarna till en viss operatör, ett förbud mot att tillämpa ett visst villkor mot en viss operatör eller ett förbud mot att över- huvudtaget tillämpa ett villkor när sändningarna erbjuds till opera- törerna. 7.5.2.4Fri-TV inom mobil TV Vårt förslag: Vi föreslår att ett tillstånd att sända mobil TV skall kunna förenas med villkor om att tillståndshavaren skall erbjuda sina sändningar som fri-TV. Den som åsidosätter ett sådant vill- kor skall kunna föreläggas vid vite att fortsättningsvis följa vill- koret. Det är ännu oklart vilken roll fri-TV kommer att få inom mobil TV. Det kan dock antas att de programföretag som sänder ut sina tjänster i marknätet utan krav på annan betalning än allmän TV-av- gift kommer att ha önskemål om att sända TV-program kostnads- fritt även till mobila mottagare. Enligt vad vi föreslagit i avsnitt 7.5.2.1 skall regeringen i beslut om vilket sändningsutrymme och vilka sändningsområden som får upplåtas för TV-sändningar ange hur detta utrymme skall fördelas mellan fri-TV, betal-TV och mobil TV. Inom det utrymme som av- sätts för mobil TV skall det krävas tillstånd för att sända mobil TV. Sådana tillstånd beviljas av regeringen när det gäller public service- tjänster och annars av Radio- och . Det ankommer således på Radio- och att bestämma hur stor andel av utrymmet för mobil TV som inte används av public service-tjänsterna som skall avsättas för fri-TV-sändningar. För att garantera att de pro- gramföretag som åtar sig att sända fri-TV verkligen gör så, bör det införas en möjlighet att förena ett tillstånd att sända mobil TV med villkor om att tillståndshavaren skall erbjuda sina sändningar som fri- TV. Den som åsidosätter ett sådant villkor skall kunna föreläggas vid vite att fortsättningsvis följa villkoret. Vi förutsätter att regeringen som man bestämmer vilket utrymme som skall användas till fri-TV respektive mobil TV bestäm- mer hur stor del av dessa utrymmen som skall användas för public service-tjänster. Vårt förslag: Vi föreslår att ett tillstånd att sända mobil TV skall gälla med rätt till förlängning om inte särskilda skäl talar emot det. I delbetänkandet Nytt regelverk för marksänd digital-TV (SOU 2004:39) har vi föreslagit att tillstånd att sända TV-program skall gälla med rätt till förlängning med i två omgångar om inte särskilda skäl talar emot det. Utgångspunkten för vår bedöm- ning var att en bestämmelse om tillståndstidens längd är yttrande- frihetsbegränsande och att tillståndstiden och eventuella möjligheter till förlängning därför bör anges direkt i radio- och TV-lagen. Vi anförde också att ett system med korta tillstånd ger en möjlighet att vid behov ingripa mot ett programföretag som inte sänder i enlighet med de uppgifter som lämnats under ansökningsförfarandet och som varit bestämmande vid urvalsprocessen eller åsidosätter tillstånds- villkor utan att det finns grund för att återkalla tillståndet. Vidare ansåg vi att korta tillståndsperioder skapar större flexibilitet (a. betän- kande s. Mobil TV är en ny tjänst och affärsmodellerna för hur tjänsten skall tillhandahållas är ännu inte utarbetade. Under förutsättning att tjänsten efterfrågas av ett tillräckligt stort antal konsumenter är det rimligt att anta att ett antal programföretag och andra innehålls- leverantörer kommer att vara intresserade av att sända tillståndsplik- tig mobil TV. Med hänsyn till den snabba utvecklingen inom om- rådet och för att erforderlig flexibilitet skall kunna uppnås finns det anledning att bestämma relativt korta tillståndsperioder för mobil TV. Vid en sammantagen bedömning föreslår vi att giltighetstiden bestäms till med rätt till förlängning om inte särskilda skäl talar emot det. Detta innebär i praktiken att tillståndstidens längd blir om tillståndshavaren sköter sina åtaganden enligt tillståndet . Efter förlängningsperioden måste tillståndshavaren genomgå ett nytt tillståndsförfarande, varvid denne får ansöka om ett nytt sändningstillstånd i konkurrens med övriga sökande. Merparten av bestämmelserna i 6 kap. RTVL om sändningarnas innehåll och i 7 kap. RTVL om reklam och annan annonsering är tillämpliga på samtliga TV-sändningar som omfattas av lagen. I den mån mobil TV omfattas av radio- och TV-lagen har således program- företag och andra innehållsleverantörer att följa dessa bestämmelser. Detta gäller även för mobil TV som inte är tillståndspliktig. De främsta motiven för innehållsreglerna i radio- och TV-lagen är att frekvensutrymmet är begränsat och att det därför finns skäl att reglera sändningsinnehållet så att högsta möjliga mångfald upp- nås samt att TV-mediet genom kombinationen av ljud och bild och genom sin räckvidd har en sådan genomslagskraft att det finns anled- ning att i viss mån styra vad sändningarna får innehålla. Att bestämmelserna i 6 och 7 kap. RTVL är tillämpliga för TV- sändningar till mobila mottagare torde inte innebära några problem så länge det innehåll som distribueras är detsamma som i de tradi- . Reglerna måste emellertid beaktas även för sändningar som har specialanpassas för mobil TV. Mobil TV skiljer sig från traditionell TV, avsedd att tas emot av stationära TV-appa- rater. Tillgängligheten är inte densamma, eftersom det krävs tillgång till en mobiltelefon eller annan bärbar enhet som kan ta emot TV- sändningar för att kunna se mobil TV. Vidare kan det antas att det innehåll som kommer att sändas till de mobila mottagningsenheterna i viss utsträckning kommer att få en annorlunda utformning än de traditionella TV-sändningarna, med kortare program som endast pågår . Mobiltelefonernas relativt små skärmar innebär också att genomslagskraften i de sändningar som förmedlas blir mindre påtaglig. Avvikelserna från traditionell TV motiverar att det i viss utsträckning görs undantag från bestämmelserna i 6 och 7 kap. RTVL när det gäller mobil TV. Vår utgångspunkt är därför att det inte behövs en lika omfattande reglering av innehållet i mobil TV som när det gäller TV i traditionell form. TV-direktivet2 och TV konventionen3 gör inte några undantag för sådana TV-sändningar som riktas till mobila enheter eller som distri- bueras med teknik som kan tas emot av sådana enheter. Det finns därför inte någon möjlighet att göra sådana undantag från radio- och TV-lagens bestämmelser som innebär avsteg från åtaganden enligt direktivet och för att möjliggöra ett svenskt tillträde till TV- konventionen bör mobil TV-sändningarna följa även konventionens bestämmelser. Som redogjorts för har Europeiska kommis- sionen lämnat ett förslag till revidering av TV- direktivet. Vad som händer med förslaget och hur direktivet kommer att utformas är ännu oklart och vi har därför funnit det lämpligt att dels föreslå sådana ändringar i 6 och 7 kap. RTVL som är förenliga med direktivet i dess nuvarande lydelse, dels redogöra för vår bedömning av vilka innehållsregler som oavsett direktivets framtida utformning bör vara tillämpliga på TV-sändningar till mobila mottagare. I vissa fall redogör vi även för vad en revidering av direktivet i enlighet med kommissionens förslag skulle medföra för möjligheten att undanta mobil TV från radio- och TV-lagens bestämmelser. 7.6.2Regler om innehållet i allmänhet Vår bedömning: Vi bedömer att de krav som uppställts i TV- direktivet och innebär att samtliga bestämmel- ser om sändningarnas innehåll i 6 kap. RTVL måste vara tillämp- liga för mobil TV på samma sätt som för annan markbunden television som distribueras med digital utsändningsteknik. Den s.k. demokratibestämmelsen i 6 kap. 1 § RTVL infördes ur- sprungligen i den då gällande satellitlagen. Syftet med be- stämmelsen var att TV-direktivets artikel 12, som reglerar inne- hållet i reklam, och artikel 22, som avser skydd av underåriga och allmän ordning, skulle uppfyllas (prop. 1992/93:75 s. och s. 51). Behovet av en allmän demokratibestämmelse ifrågasattes vid radio- och TV-lagens tillkomst. ansåg att artikel 22 uppfylldes genom tillkomsten av den då nya bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTVL och att artikel 12 skulle kunna uppfyllas genom reglering i marknadsföringslagen. Utredningens förslag att det inte skulle finnas någon demokratibestämmelse i radio- och TV-lagen mötte starkt motstånd bland remissinstanserna. Regeringen instämde i kri- tiken och uttalade i propositionen till radio- och TV-lagen att det fanns ett behov av en demokratibestämmelse dels mot bakgrund av TV-direktivets regler, dels då det fanns ett inhemskt behov av en sådan bestämmelse (prop. 1995/96:160 s. 92f.). melsen överensstämmer till viss del även med artikel 7.1, av vilken det framgår att alla delar av en programtjänst till presentation och innehåll skall respektera människovärdet och grundläggande mänskliga rättigheter. Regeringens överväganden om demokratibestämmelsen vid radio- och TV-lagens tillkomst i kom- bination med krav medför att det enligt utred- ningens bedömning är uteslutet att undanta mobil TV från demo- kratibestämmelsens tillämpningsområde. Bestämmelsen i 6 kap. 2 § RTVL, som reglerar sändning av TV- program med ingående våldsskildringar av verklighetstrogen karaktär eller med pornografiska bilder, är utformad utifrån artikel 22 i TV- direktivet (se prop. 1995/96:160 s. 172). Denna bestämmelse har lämnats oförändrad när det gäller linjära tjänster i förslaget till revi- dering av TV-direktivet. Förbudet mot sändning av program med ingående våldsskildringar och pornografiska bilder och på sådant sätt att det finns en betydande risk för att barn skall se programmen har också sin motsvarighet i artikel 7.2 i TV-konven- tionen. Bestämmelsen måste således med TV-direktivets och TV- konventionens nuvarande utformning gälla även för TV-sändningar till mobila mottagningsenheter. Syftet med bestämmelsen är att barn skall skyddas från ett TV-innehåll som är olämpligt för dem. Detta syfte är enligt utredningens bedömning så angeläget att bestämmel- sen bör vara tillämplig på mobil TV oavsett TV-direktivets framtida utformning. Den i 6 kap. 3 § RTVL reglerade rätten till beriktigande är avsedd att uppfylla TV-direktivets artikel 23 om right of reply. Artikel 23 har inte ändrats i europeiska kommissionens förslag till revidering av direktivet. Motsvarande bestämmelse finns i artikel 8.1 i TV-kon- ventionen. TV-direktivet kräver right to reply, vilket förutom rätt till beriktigande kan tolkas som rätt till genmäle. Den svenska lag- stiftaren har emellertid ansett att direktivets krav uppfylls genom en rätt till beriktigande där så är befogat. Inte heller när det gäller denna bestämmelse kan det därför göras undantag för mobil TV. Skyldigheten att beriktiga felaktiga faktauppgifter ger programföre- tagen incitament att se till att de program de sänder har ett korrekt innehåll och utgör ett skydd för den personliga integriteten. För att detta skydd skall kunna upprätthållas anser utredningen att den i 6 kap. 3 § föreskrivna skyldigheten att sända beriktigande bör upp- rätthållas för mobil TV oavsett om direktivet och konventionen skulle komma att ändras. Bestämmelsen i 6 kap. 4 § RTVL om förbud mot otillbörligt gyn- nande av kommersiella intressen i annat än reklamsändningar upp- rätthåller TV-direktivets och förbud mot smyg- reklam och TV-direktivets krav på att TV-reklam skall vara lätt att känna igen som sådan. Dessa principer upprätthålls även i förslaget till revidering av direktivet och har där utvidgats till att omfatta även icke-linjära tjänster. Förbudet i 6 kap. 4 § RTVL måste således upprätthållas även när det gäller TV-program som sänds till mobila mottagningsenheter. Förslaget till revidering av TV-direktivet innehåller bestämmelser som reglerar produktplacering. Enligt förslaget (artikel 3h) skall pro- duktplacering tillåtas i audiovisuella tjänster under förutsättning att den är klart identifierbar som sådan. Produktplacering skall emeller- tid inte vara tillåten i nyhetsprogram, program som tar upp aktuella samhällsfrågor, barnprogram eller dokumentärer och skall inte heller få förekomma för tobaksprodukter eller cigaretter. Enligt förslaget skall program som innehåller produktplacering föregås av informa- tion om att sådan placering kommer att äga rum. 6 kap. 4 § RTVL får anses innebära ett förbud mot produktplacering i svenska TV- sändningar endast om produktplaceringen innebär ett otillbörligt gynnande av den produkt eller tjänst eller det varumärke som visas. Om TV-direktivet ändras i enlighet med kommissionens förslag finns det anledning att se över bestämmelsen i 6 kap. 4 § RTVL. 6 kap. 5 § RTVL om förbud mot åsiktsannonsering gäller endast för sådana sändningar som tillhandahålls av de programföretag vars sändningstillstånd har förenats med villkor om opartiskhet. Huruvida mobil TV omfattas av bestämmelsen styrs således av programföre- tagens sändningstillstånd. Sådana sändningar som enligt vårt förslag inte skall vara tillståndspliktiga omfattas inte av bestämmelsen. Den i 6 kap. 8 § första och andra styckena RTVL reglerade skyldig- heten att sända en viss minsta andel program av europeiskt ursprung och av självständiga producenter gäller i sin nuvarande lydelse den som sänder över satellit eller med stöd av tillstånd. Bestämmelsens tredje stycke, som föreskriver skyldighet att i betydande omfattning sända program på svenska språket, program med svenska artister och verk av svenska upphovsmän gäller sändningar som sker med stöd av tillstånd. Regleringen kommer således att omfatta mobil TV, i den mån sändningarna är tillståndspliktiga. Den del av bestämmelsen som behandlar europeiska produktioner är utformad i enlighet med artikel 4 i TV-direktivet, som föreskriver att skyldigheten att avsätta sändningstid till europeiska produktioner skall säkerställas där så är praktiskt möjligt, och artikel 5, som kräver att programföretagen reserverar av sin sändnings- tid med undantag för bl.a. nyheter, sportevenemang och reklam eller av sin programbudget för europeiska pro- duktioner där så är praktiskt möjligt. Dessa bestämmelser kvarstår oförändrade när det gäller linjära tjänster i kommissionens förslag till revidering av direktivet. För icke-linjära tjänster förslår kommis- sionen i artikel 3f att medlemsstaterna skall säkerställa att den som tillhandahåller tjänsterna, där det är möjligt och på lämpligt sätt, gynnar produktion av och tillgång till europeiska produktioner. Direktivet ställer således vare sig i sin nuvarande eller föreslagna lydelse något absolut krav på att sändningstid avsätts för europeiska produktioner. I inledningen till kommissionens förslag påpekas dock att icke-linjära audiovisuella tjänster inom medieområdet har förutsättningar att delvis ersätta linjära tjänster och att de därför bör gynna europeisk produktion där så är möjligt. Enligt artikel 10 i skall en övervägande andel av den sändningstid som inte omfattar nyheter, sportevenemang, reklam, teletexttjänster eller köp-TV där så är praktiskt möjligt och på lämpligt sätt reserveras för europeiska verk. Det saknas anledning att föreskriva särskilda regler om europeiskt innehåll för mobil TV när det gäller sändning av de programtjänster som även sänds till traditionella TV-mottagare. I den mån mobil TV kommer att innehålla program som specialanpassats för mobil mot- tagning är det sannolikt att dessa program till stor del kommer att innehålla nyheter och sportsändningar, vilket är undantaget från skyl- digheten att sända europeiska produktioner. Beträffande den del av programutbudet som inte utgörs av undantagna programtyper, får det anses praktiskt möjligt och även rimligt att upprätthålla kraven på att sända europeiska respektive svenska program i 6 kap. 8 § RTVL. Dessa krav uppfyller också kraven i . Bestämmelsen i 6 kap. 9 § RTVL om skyldighet för den som sänder program att använda en godkänd beteckning för sina sändningar och att ange denna beteckning minst en gång har i sammankopplats med bestämmelsen om right of reply, dvs. rätten till genmäle eller motsvarande. I konven- tionen föreskrivs att programtjänstens eller programföretagets namn skall anges i programtjänsten med jämna mellanrum för att rätten till genmäle skall kunna upprätthållas. Enligt TV-direktivets artikel 23.3 skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att etablera rätten till genmäle eller motsvarande. De skall därvid särskilt säkerställa att tillfälle till genmäle eller motsvarande kan ges personer som bor eller är etablerade i andra medlemsstater. Som utredningen ovan funnit bör bestämmelsen i 6 kap. 3 § RTVL om beriktigande gälla även för mobil TV. Kopplingen mellan skyldigheten att ange programföretagets eller innehållsleverantörens beteckning och rätten till genmäle eller beriktigande medför att även skyldigheten att ange beteckning bör upprätthållas när det gäller mobil TV. Bestämmelsen i 6 kap. 10 § RTVL om exklusiva rättigheter till TV-sändning från evenemang som är av särskild vikt för samhället är utformad i enlighet med artikel 3a i TV-direktivet. Möjlighet att föreskriva undantag från bestämmelsen saknas därmed. Detta bör i och för sig inte medföra några tillämpningsproblem, då det fram- står som osannolikt att ett sådant evenemang skulle komma att sändas endast till mobila mottagare. Med hänsyn till att det därmed inte heller finns något större behov av att upprätthålla bestämmel- sen när det gäller sådana sändningar är vår bedömning att mobil TV borde kunna undantas från dess tillämpningsområde. Artikel 3a finns emellertid kvar för samtliga linjära tjänster i förslaget till revidering av TV-direktivet och har även kompletterats med rätten i förslagets artikel 3b för programföretag i andra medlemsstater att sända kortare nyhetsrapporter från evenemang av större allmänt intresse. Det torde därmed inte finnas möjlighet att föreskriva undantag för mobil TV från bestämmelsen i 6 kap. 10 § RTVL. Vi har i kapitel 2 föreslagit att den nuvarande möjligheten att i villkor för sändningstillstånd ålägga tillståndshavaren skyldighet att utöva sändningsrätten sakligt och att i programverksamheten respek- tera den enskildes privatliv samt förbjuda denne att diskriminera annonsörer skall föreskrivas direkt i radio- och TV-lagen och att dessa bestämmelser skall gälla för alla sändningar som sker på annat sätt än genom tråd. Vidare har vi föreslagit att 6 kap. 2 § RTVL utvidgas på så sätt att den som sänder TV-program på annat sätt än genom tråd, utöver vad som föreskrivs i 6 kap. 2 § RTVL i dess nuvarande lydelse, skall vara skyldig att iaktta återhållsamhet vid sändning av program som innehåller våldsskildringar eller avancerade sexuella framställningar. Motsvarande bestämmelser finns varken i TV-direktivet eller i och det finns således möjlig- het att undanta mobil TV från deras tillämplighetsområde. Vi anser emellertid att de syften som ligger till grund för bestämmelserna är så angelägna att de bör omfatta även mobil TV. Sammanfattningsvis innebär de krav som uppställs i TV-direktivet och att samtliga bestämmelser om sändningarnas innehåll i 6 kap. RTVL bör vara tillämpliga för mobil TV-sändningar på samma sätt som för annan markbunden television som distribu- eras med digital utsändningsteknik. Även det inhemska behovet av kontroll över innehållet i sändningarna talar för att bestämmelserna skall gälla även för mobil TV. 7.6.3Regler om annonser och sponsrade program Vårt förslag: Vi föreslår att mobil TV undantas från tillämplig- heten av bestämmelsen i 7 kap. 6 § RTVL om minsta samman- lagda annonstid . Vi föreslår vidare att annonser i mobil TV skall få sändas i den utsträckning som TV-direktivet och tillåter reklamsändningar, det vill säga under högst av sänd- ningstiden men högst mellan hela klockslag. Vår bedömning: Vi bedömer att det finns anledning att överväga ytterligare utökning av den tillåtna annonstiden i mobil TV i den mån revideringen av TV-direktivet kommer att ge möjlighet till det. Övriga bestämmelser om annonser och sponsrade program i 7 kap. RTVL samt de bestämmelser som vi har föreslagit i delbe- tänkandet Anpassning av Radio- och TV-lagen till den digitala tekniken (SOU 2005:62) bör vara tillämpliga även för mobil TV. Radio- och TV-lagens bestämmelser om reklam och annan annon- sering bygger liksom TV-direktivet och på de grundläggande principerna om att annonser skall hållas åtskilda från redaktionellt innehåll och att det klart skall framgå att det är fråga om annonser. Dessa principer bör enligt utredningens bedömning upprätthållas även för mobil TV. Bestämmelsen i 7 kap. 1 § första stycket RTVL om skyldighet att sända annonssignatur före och efter varje annonssändning är utfor- mad just i syfte att uppfylla TV-direktivets krav på att TV-reklam och köp-TV skall hållas klart åtskilda från redaktionellt innehåll. Det finns således inte någon möjlighet att föreskriva undantag från bestämmelsen när det gäller mobil TV. Eftersom mobil TV sannolikt kommer att innehålla program som endast pågår finns det anledning att anta att annonser kommer att sändas mellan varje sådant programinslag om reglerna om annons- tid tillåter det. Kravet på att annonssignatur sänds såväl före som efter varje annonsinslag kommer då att innebära att sådana signa- turer måste sändas med mycket täta intervall. Trots den ryckighet som därmed riskerar att uppstå i sändningarna anser vi emellertid att principen om att annonser skall kunna identifieras är av sådan vikt att bestämmelsen bör gälla även för mobil TV-sändningar.