sou · GUB321 · 2007-01-01 00:00:00 — Parallellt med stri- derna på marken, till sjöss och i luften pågår mediekriget om opini- onen och om truppers och befolkningars stridsvilja (1997:119; jfr. Thussu & 2003:7). Medierna blir slagfält och journalisterna blir indragna, antingen som frivilliga eller ut- kommenderade eller utan att ens vara medvetna om det. Moderna krig kan inte föras utan stöd i opinionen och stora ansträngningar läggs ned på att få allmänheten att acceptera och helst stödja den egna sidan i konflikten. Medier och journalister har fått en allt mer central position på grund av den medieteknologiska utvecklingen med satellit-tv-kanaler som sänder nyheter dygnet runt och med en snabbhet i överföringen som möjliggör rap- porter från krigsområdet i realtid. De visuella mediernas särskilda påverkanskraft ökar propagandatrycket på journalisterna och gör dem ur militär synvinkel antingen till ett fjärde vapenslag eller en femtekolonn. Krigförande parter lägger ned allt större ansträng- ningar på att påverka, styra och kontrollera de rapporter som för- medlas av de internationella medierna och detta gäller i synnerhet det visuella materialet i form av fotografier och videofilmer. Krig har alltid haft högt nyhetsvärde. Man kan till och med säga att den moderna nyhetsjournalistiken började som krigsrapporte- ring såsom i fallet med Post- och Inrikes Tidningars föregångare som startades för att förmedla nyheter från . Skildringar av krigens förlopp, av segrarna och nederlagen, innehåller stor dramatik och berör många människors – i vissa fall nästan hela världens – öden. Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen publik och engagerar ofta människorna på djupet både emotionellt och förnuftsmässigt. Opinioner mobiliseras i en omfattning som annars inte har någon motsvarighet ens i de etablerade demokrati- erna (Gitlin & 1994). Berättelser om väpnade konflikter, fejder, härnadståg, stora slag, glorifierade segrar och förödande förluster har i årtusenden utgjort en avsevärd del av populärkultu- ren. De ingår i vårt kulturella arv och vi har redan som barn vant oss vid att i fantasin dela hjältarnas vedermödor och framgångar. Det ligger en närmast oemotståndlig lockelse i dessa berättelser att ta parti för hjälten och den goda sidans kamp mot det onda. Man kan se krigspropagandan som fortsättningen på dessa berättelser, men med andra medel. Genom att anknyta till redan välkända be- rättelser om kampen mellan de onda och de goda övertalas vi ta ställning i konflikten. Utgången i kampen om våra sympatier och antipatier beror på vilken av kontrahenternas propagandastrateger som har bäst tillgång till vår uppmärksamhet och känslomässiga engagemang, dvs. hur vi som publik identifierar oss med konflik- tens olika parter. Liksom i den banala nationalismen som Billig be- handlar rör det sig på krigspropagandans fält om en form av iden- titetskamp eller, annorlunda uttryckt, en diskursiv politisk process om identitetskonstruktioner i relation till den aktuella konflikten. Med vilka känner publiken sympati och empati? För vilken sida hyser den förtroende och beredskap att ge sitt stöd? Vilka ledare väcker publikens avståndstagande och avsky? Och vilka offer fram- kallar medlidande och vilkas lidanden lämnas åt tystnaden? Om dessa identifieringsaspekter står slagen i propagandakriget. Men också om vad Vi, den kollektiva gemenskapen som krigsjournalis- tiken appellerar till, står för i kriget. Vilka är Vi och hur positione- ras detta Vi i konflikten? Med hjälpa av konkreta exempel på me- dierapportering från krigen i den nya världsordningen efter 1989 ska jag försöka belysa hur krigsjournalistiken bidrar till identitets- konstruktioner som inte bara har konsekvenser för opinionsbild- ningen utan även för andrafieringen på den nationella och lokala nivån. Svenska medieforskare har veterligt inte anknutit till detta teoretiska perspektiv i analyser av krigsjournalistisk. Men några exempel på nordiska studier med besläktad ansats till diskrimine- ringsteorin bör nämnas även om utrymmet inte medger ett utför- ligt referat av dem (2002; Hervik 2002; 2004; 1995). Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen –1991 – det –1991 eller som det också kallats, ef- tersom det startade med ockupation av , är jämte den största väpnade konflikten efter 1989. Det samlade också det dittills största pressuppbådet med ca 12–1300 korrespondenter på plats i (Nohrstedt 1992:208). Bland de mest spektakulära inslagen i medierapporteringen var CNN:s genombrott som transnationell nyhetskanal med sänd- ningar dygnet runt och med tillgång till ledarna på båda sidor i kri- get. Satellitkanalen hade unika förutsättningar att skicka bilder live från där ett team med som frontfigur var sta- tionerad under större delen av kriget. CNN:s filmer av hur de allie- rades kryssningsmissiler flög in över den irakiska huvudstaden, spårljusbekjutningen mot natthimlen, tjutande siréener och flyg- anfall från hangarfartyg i visades i tv-kanaler över hela världen. Det visuella materialet förmedlade bilden av ett kli- niskt krig som från alliansens sida utkämpades med s.k. smarta bomber, vilka påstods ha kirurgisk precision och skulle minimera antalet civila offer. Bilden av det var i stor utsträck- ning resultatet av alliansens krigspropaganda. Den var perfekt an- passad till PR-strategins syfte att framhålla den egna krigföringen som civiliserad i motsats till motståndarens. På presskonferen- serna vid hotellet i där merparten av korre- spondenterna bodde gick befälhavaren och hans PR-officerare målmedvetet in för att sprida bilden av ett hög- teknologiskt krig utan oskyldiga offer. Gång på gång visade man videosekvenser som underbyggde denna image för den samlade världspressen (se t.ex. Gerbner 1992; Kellner 1992; Paletz 1994). Denna propaganda hade stora konsekvenser för mediernas rap- portering, vilket dessutom förstärktes av att Bagdadregimen be- gränsade rörelsefriheten för det fåtal västjournalister som liksom CNN-teamet befann sig på plats i (Paletz 1994). De civila offren i kriget blev praktiskt taget helt ignorerade i den internatio- nella rapporteringen. Mot detta övergripande mönster fanns endast två undantag. Det första inträffade när det kom ut i medierna att amerikanska bomber hade dödat ett par hundra civila irakier som befann sig i ett skyddsrum i Amirayia i närheten av . Upp- gifterna kom från den irakiska sidan. Alliansen förnekade dem först men medgav senare att man hade bombat bunkern som enligt deras underrättelser innehållit en militäranläggning. Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen kunde endast förklaras av att hade placerat ett skyddsrum ovanför den militära anläggningen, hävdade de allierade. I samband med denna händelse lättade Badgadregimen på restrik- tionerna för de utländska journalisterna – fler släpptes in i landet och korrespondenterna fick besöka den sönderbombade bunkern. Händelsen uppmärksammades i den internationella nyhetsrappor- teringen och för ovanlighetens skull i detta krig fick publiken bil- der på sörjande anhöriga, drabbade och skadade civila offer. Men detta undantag bekräftar regeln om det . I stället för att ge det huvudsakliga utrymmet i inslagen om bunkern till de oskyldiga civila offren och deras anförvanter har forskare, t.ex. , visat att den amerikanska förklaringen fick mest utrymme i svenska Rapport (1992:71–72). Det andra undantaget var civila israeler som kom att ägnas stor upp- märksamhet i västvärldens medier under en akut fas av kriget i samband med att avfyrade Scudmissiler mot i ett uppen- bart försök att provocera landet att intervenera militärt. Detta skulle ha kunnat splittra alliansen som också bestod av trupper från arabiska länder såsom , , och . Det väckte stort uppseende när Nato lånade ut några batterier Pat- riotrobotar, ett anti-robotvapen för stationering i som skydd för civilbefolkningen mot Scudmissilerna. Patriotroboten har till och med kallats för största hjälte (1992:176). Reportagen från fick stort genomslag och den utsatta civil- befolkningen skildrades med sympati och medlidande. Mediepubli- ken kunde lätt identifiera sig med israelernas utsatta situation där de tryckte i sina bostäder med fönster och dörrar igentejpade för att förhindra eventuell giftgas at tränga in (1992). Farorna dramatiserades ytterligare av reportrar iklädda gas- mask i tv-sändningarna (1992). Kontrasterna är slående mellan hur medierna i väst gestaltar dessa två händelser då civila offer uppmärksammas i nyheterna. I det första fallet läggs fokus på de olika versionerna av hur bombningen ska förklaras, dvs. på oklarheterna om orsakerna till det inträffade och hur par- terna skyller på varandra i propagandakriget. I det andra fallet är vinkeln helt och hållet att lyfta fram det lidande som civilbefolk- ningen tvingas utstå på grund av terrorbombningarna. Alltså en tydlig distansering till lidandet i det förra fallet medan offrens kval kommer nära i det andra fallet och blir nästan omöjligt att emotio- nellt distansera sig från för tittarna. Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen Detta mönster är välbekant i forskningen och har av och diskuterats i termer av en distink- tion mellan värdiga och ovärdiga offer i medierapporteringen (1988:37 ff.). De värdiga offren i krigen är de vars oskyldiga lidande journalisterna ägnar stor möda åt att gestalta med personliga porträtt och individuella levnadsöden. Närbilder på sörjande anhöriga, sårade med ansikten förvridna av smärta och massakrerade lik hör till repertoaren när krigskorre- spondenter går in för att visa det som ibland har kallats krigets sanna ansikte.2 Psykologiskt och emotionellt engageras publiken på detta sätt i de civila offrens lidanden. Men i lyckades medierna inte beskriva krigets sanna ansikte, bortsett från de två undantagen ovan. Bilden av det var förhärskande, vilket har belagts i en mängd vetenskapliga studier (t.ex. bidragen i 1994; Mowlana, Gerbner & 1992 och Nohrstedt & 2001; se även Kellner 1992 ). I efterhand har det på olika sätt – även i någon mån i medierna – framkommit att denna bild var fullständigt missvisande. Dels avslöjades det några månader efter krigsslutet att de s.k. smarta bomberna endast utgjorde en mindre del eller ca 7–av alla bomber som fälldes. Övriga bomber hade således knappast ens tillnärmelsevis den precision som t.ex. kryssningsmissilerna och fälldes i form av bombmattor över stora områden på ungefär samma sätt som under (2003). Från sida, den ledande supermakten i alliansen, har man vägrat uppge några beräkningar av antalet döda och sårade irakier under över huvud taget. Förekommande uppgifter varierar stort, men det torde inte vara alltför vågat att anta att de civila offren på irakisk sida kan räknas i tiotusentals under själva krigsperioden. Räknar man även in offren för förstörelsen av infrastruktur och de ekonomiska sanktionerna uppgår antalet döda civila till mellan 111.000 och 500.000 (The Human Costs of the Gulf War 2005). Den hjälteinsats som Pat- riotroboten tillskrevs under kriget har i efterhand bleknat betydligt – pikant nog efter att den israeliska militären redovisat siffror på Scudangreppens konsekvenser vilka visar att Patriot var till mer skada än nytta! Eftersom detta antirobotvapen inte helt utplånade de inkommande irakiska missilerna utan exploderade i deras närhet 2 I samband med att jag genomförde en studie av svenska korrespondenters erfarenheter i intervjuades flera av de ledande mediernas utrikeschefer. I flera fall använde de detta uttryck eller ett snarlikt, Ókrigets verkliga ansikteÓ, när de besvarade min fråga om det var något som var särskilt viktigt att bevaka i rapporteringen från kriget. Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen med resultatet att delar från båda spreds över stora områden blev skadorna i form av döda, sårade och förstörda bostäder större efter att Patriotbatterierna stationerats i än innan. I ett ameri- kanskt kongressutskott konstaterades att Patriots betydelse kanske i första hand var psykologiskt (Kellner 1992:178; jfr. Gerbner 1992). Sammanfattningsvis blev medierna – medvetet eller omedvetet – fullständigt vilseledda i sin rapportering från . Det var i realiteten aldrig något kliniskt krig utan skördade mängder av civila offer på den irakiska sidan. Dessa irakier blev detta krigs ovärdiga offer som publiken i vår del av världen inte hade någon möjlighet att identifiera sig med. Deras öde förblev på det hela taget okänt i Västvärlden och den allmänna opinionen engagerade sig heller ald- rig för deras sak.3 skräptes motsättningarna i den sönder- fallande jugoslaviska republiken och resulterade i flera krig mellan olika separatistiska grupperingar och centralmakten i under ledning av presidenten . och förklarade sig självständiga . Medan lyckades realisera sin autonomi utan några större väpnade konfrontationer utbröt krig i som sedan fortsatte med –1995. utgjorde en skärningspunkt mellan olika intressen där kosovoalbaner drev krav på anslutning till ett , nationellt suveränitet eller långtgående autonomi inom den jugoslaviska federationen. Milosevic-regimen svarade med allt tydligare serb-nationalistiska tongångar och efterhand bröt väpnade strider ut där båda sidor beskyllde varandra för terrorism och etniska förföljelser. Den kosovoalbanska sidan blev relativt 3 Tilläggas kan dock att situationen för kurderna och shiias i norra respektive södra kom att uppmärksammas efter kriget när de hotades av repressalier efter ett upprorsförsök mot . Främst BBC:s rapportering från förmådde den brittiska regeringen att kräva införandet av flygförbud för i dessa regioner (1996). Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen framgångsrik i sin propaganda i vilken man beskyllde för etnisk rensning och planer på folkmord på kosovoalbanerna. Det råder inte heller någon tvekan om att serbisk milis och militär, lik- som paramilitära band understödda av den serbiska sidan, begick övergrepp och massakrer, framför allt har morden på uppemot 8.000 män och pojkar i fått stor uppmärksamhet. bör det sägas att terror även utövades av UCK på den kosovoalbanska sidan mot civila serber. På initiativ av en grupp stormakter med , och i spetsen anordnades en fredskonfe- rens i utanför som emellertid slutgiltigt bröt samman . NATO beslutade intervenera mi- litärt för att stoppa vad man påstod vara etnisk rensning i Kosovo riktad mot kosovoalbanerna. De militära insatserna från NATO:s sida begränsades till flyganfall mellan och . Debatt om krigsjournalistikens etik och objektiviteten fick stort utrymme i europeiska medier. Det var den första väpnade konflikten i efter och NATO:s medlemländer var med automatik involverade även om inte alla deltog aktivt i krigföringen. Ur journalistisk synvinkel gav konflikten upphov till en omfattande diskussion om mediernas roll i krig och om den journalistiska etiken. Denna diskussion kom i huvudsak att handla om hur krigskorrepondenterna bör förhålla sig till sådana professionella ideal som objektivitet och opartiskhet. Kärnfrågan gällde om det var rätt av journalister att inte ta ställning i en konflikt där det var uppenbart att ena sidan var skyldig till fla- granta övergrepp mot oskyldiga människor. Saam Kapadia, som 1999 fick för sin rap- portering från Kosovo, har beskrivit det som att man ibland måste ge publiken ett slag i magen för att den ska väckas till engage- mang.4 utgör också bakgrunden till argu- mentering emot journalistiska anspråk på objektivitet och opar- tiskhet. I konflikter av det slag som utspelats i det sönderfallande efter 1989 med etnisk rensning och folkmordsliknande situationer är det oetiskt av journalisten att inte ta ställning och tydligt ange vem och vilka som är skyldiga till brotten och förföl- 4 Kommentaren gjordes vid ett seminarium om krigsjournalistiken vid . Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen jelserna och vilka som är oskyldiga offer, menar (1996). för ett liknande resonemang, men varnar ändå för risken att journalisterna blir part i konflikterna och både riskerar sin in- tegritet och livet (Seib 2002:64, 85, 120–121). I dessa inlägg är kri- tiken mot en distanserad, icke-emotionell journalistik stark utifrån ett engagemang för offren, de som lider under förföljelser och ter- ror. Den professionella strategin att visa krigets sanna ansikte drivs här ett steg längre och leder till slutsatsen att journalisterna har ett ansvar för att väcka allmänhetens medkänsla och engagemang, att skapa opinion och väcka publikens samvete till förmån för dem som oförskyllt lider under förföljelser. Medierapporteringen i propagandakrigets korseld i samband med blev markant an- norlunda än under , enligt en studie av pressrapporte- ringen i , och (Nohrstedt, 2002). NATO försökte visserligen inledningsvis föra ut bilden av det . Men krackelerade den när rapporter började strömma in om hur även civila mål utsattes för flyganfallen med påföljd att såväl sjukhus som bostäder och skolor träffades. När det gäller detta krigs värdiga offer handlade det inledningsvis nästan enbart om de kosovoalbanska flyktingarnas umbäranden. I en veritabel mediekampanj skildrades deras utsatta situation i reportage från gränsen till och . Upplevelserna av terror och skräck som bakgrund till flykten redo- visades utförligt tillsammans med stort uppslagna foton – särskilt på kvinnor och barn. Bakom denna ensidiga vinkling låg givetvis tidigare rapporter om serbiska övergrepp, men också iscensätt- ningen av (Nohrstedt, 2002:42 ff.). Arrangörerna utsatte de kosoalbanska representan- terna för hårda påtryckningar när de, liksom de serbiska, till en början vägrade underteckna vad som betecknades som ett freds- avtal. Den amerikanska utrikesministern, , lär ha uttalat att kosovoalbanerna måste förmås skriva på så att man åter fick en situation i svart och vitt. Och när sammanbrottet väl var ett faktum i och med att fortsatt vägrade underteckna dokumentet kunde den amerikanske diplomaten och chefsför- handlaren offentligt sprida uppgiften att Milo- sevic-regimen vägrade göra några som helst eftergifter och således Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen var ansvarig för krigsutbrottet. När NATO startade bombningarna var alltså den officiella bilden att ensidigt saboterat freden. Först någon vecka senare avslöjades innehållet i avtalet, det s.k. Det framkom att Jugoslaviska federationen skulle ge upp sin nationella suveränitet – inte bara över Kosovo utan även över och – och att NATO utan rättsligt eller ekonomiskt ansvar skulle få rätt att använda landets infrastruktur efter eget skön. Det är svårt att tänka sig någon statschef som skulle underteckna ett sådant avtal. Eller, som den f.d. Balkanmed- laren säger i en intervju efter att vapenstilleståndet un- dertecknats , vem som helst som hade träffat visste att han aldrig skulle sätta sitt namn under en överenskom- melse med detta innehåll (). Men syftet var uppnått: NATO kunde börja bombningarna med ett klart för- språng i propagandakriget. Och när innehållet i avtalet till slut kom ut i medierna var uppmärksamheten fokuserad på krigshändelserna på och inte på förspelet i . Utmålandet av Milosevic-regimen som ensam skyldig till kriget och kosovoalbanerna som de värdiga offren fick stort genomslag i medierapporteringen. Fiendebilden av den jugoslaviske presidenten blev också bestående under och efter kriget med alla de klassiska demoniserade karaktärsdragen – maktgalen, hänsynslös, opålitlig, ond, osv. – medan däremot bilden av krigets värdiga offer blev mer balanserad efterhand. Efter ca två veckors ständiga flyganfall fick rapporterna om den serbiska civilbefolkningens utsatthet och lidande allt mer uppmärksamhet och NATO hamnade i en PR-kris. Den direkt utlösande faktorn var uppgifterna om att NATO hade anfallit två kolonner med kosovoalbanska flyk- tingar och dödat ett sjuttiotal av dessa. Det var de jugoslaviska myndigheterna som offentliggjorde nyheten. Nato förnekade först allt ansvar och skyllde på serberna. Efter diverse turer där man från Natos sida också försåg medierna med manipulerade bandupptag- ningar av kommunikationen mellan piloten som beskjutit flykting- arna och markkontrollen tvingades Nato medge misstaget. Från och med denna tidpunkt blev medierna både i och klart mer skeptiska till informationen från Nato och samti- digt mer upptagna av att bevaka krigets verkningar för civila, obe- roende av etnicitet eller geografisk lokalisering. Serbiska civila offer blev på det hela taget lika värdiga som kosovoalbanska. Efter krigsslutet lyfte flera av de studerade tidningarna i och Sve- rige till och med fram den omvända etniska rensningen som blev Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen resultatet när stora grupper av serber lämnade Kosovo i rädsla för de återvändande kosovoalbanernas hämnd. Medlidandediskursen, den journalistiska integriteten och publikens engagemang. I det projekt som ovanstående kortfattade redogörelse för medie- rapporteringen är hämtad ifrån kom vi fram till att förskjutningen av mediernas perspektiv beträffande bilden av konfliktens värdiga offer förklaras av två samverkande faktorer: För det första det framträdande humanitära perspektivet som kan vara mer eller mindre ensidigt inriktat, men som ändå är tydligt närvarande i samtliga undersökta medier under hela kriget. För det andra att Na- tos trovärdighet skakades av en kombination av militära och informa- tionsstrategiska misstag, vilket lösgjorde medierapporteringen från det av propagandan ensidigt orienterade medlidandet. (Nohrstedt, 2002:124) Denna slutsats bottnar teoretiskt i antagandet om att medierade krigsdiskurser innefattas i en diskursiv ordning som utmärks av influenser dels från parternas propaganda, dels från den humanitärt motiverade medlidandediskursen. Parterna i konflikten försöker i sin propaganda så långt möjligt använda medlidandet med krigets offer för sina syften, men medlidandediskursen är en från propagandan fristående diskurs. Den har förankring i de interna- hjälporganisationernas arbete och i det humanitära enga- gemang för människor i nöd som bland annat uppammas och ap- pelleras vid hjälpgalor och andra medierade insatser för lidande människor i andra delar av världen (2004). När man inom krigsjournalistiken strävar efter att beskriva krigets sanna ansikte genom att fokusera på hur oskyldiga civila drabbas får detta sin emotionella energi från medlidandediskursen. Men är det en professionell strategi för att värna journalistikens oberoende och integritet, främst gentemot de krigförande parterna. Genom att lyfta fram det mänskliga lidandet vill man undvika att bli ett red- skap i propagandakriget, en propagandakanal som förmedlar bilden av det och därigenom legitimerar krigföringen. I resulterade medlidandediskursens inverkan på me- diediskurserna successivt i en mer balanserad offerbild i slutskedet. Nämnda projekt analyserade inte bara mediediskurserna utan genomförde även fokusgrupp-intervjuer i och med Krigsjournalistiken och den strukturella diskrimineringen syfte att studera hur allmänheten uppfattade konflikten och medi- ernas rapportering. Den norska studien omfattade tretton grupper med totalt 42 personer och den svenska tio grupper med samman- lagt 37 individer. På detta underlag kunde projektet också dra vissa slutsatser om mediernas påverkan på publikens uppfattningar. In- tervjugrupperna var sammansatta efter etniska, yrkesmässiga, ål- dersmässiga och könsmässiga kriterier enligt principen om så ho- mogena grupper som möjligt och maximal variation mellan dem (2003). Det finns inte utrymme att här redovisa resultaten mer utförligt. Men de viktigaste iakttagelserna bör näm- nas. och konstaterar att det som starkast fastnat i intervjupersonernas minnesbilder är massflykten och det mänskliga lidandet. Den humanitära katastrofen trädde fram och publiken erinrade sig bilder av flyktingkolonner eller av gråtande människor i flyktingläger, bilder av barn och gamla.