sou · GUB390 · 2007-01-01 00:00:00 — För att undvika att särintresset får dominera kan man i stället försöka tänka sig in i en situation där man som individ inte vet i vilken samhällsposition man kommer att hamna. Man försätts under en slöja av okunskap, som var (Rawls, 1971) idé om detta. Rawls menade att grunden för social rättvisa kunde rangordnas enligt två principer. Enligt den första principen skulle individen garanteras vissa grundläggande fri- och rättigheter som yttrande- frihet, rösträtt, etc. Enligt den andra principen skulle fördelningen av ekonomiska resurser göras så att välfärden för de(n) sämst ställde skulle maximeras. Bakgrunden till den andra principen inses lätt om man tänker sig att man inte vet i vilken position man kommer att hamna. Om man räknar med risken att hamna bland de sämst ställda verkar det rimligt att anse att en utformning av samhället så att välfärden för de sämst ställda inte blir alltför låg, ja rentav maximeras som Rawls föreslog, är den bästa. Rättviseprinciper kan komma i konflikt med ekonomisk effek- tivitet. Man skulle t.ex. kunna tänka sig att skatterna av rättviseskäl kan bli så höga att effektivitet och tillväxt blir lidande. Om effektiviteten blev högre skulle ju alla kunna få det bättre och det verkar rimligt att föredra. En annan fråga är om – och i så fall hur man ska göra en sammanfattande bedömning av utseendet på fördelningen eller om man ska koncentrera intresset till någon speciell grupp av personer eller hushåll (t.ex. de fattigaste). Det finns flera sammanfattande mått på fördelningens jämnhet eller ojämnhet som används i praktiken, t.ex. Gini-koefficienten eller ojämnhetsindex (inequality index), liksom allmänna spridningsmått som , variationskoefficient, etc. När man utvärderar effekterna av en reform är det väl effekterna på ett sådant sammanfattande mått som är intressantast. Jag ska använda mått här, som dels har egenskapen att man kan välja hur aversion mot ojämnhet påverkar måttet, dels att förändringar i fördelningen kan tolkas som en allmän välfärdsförändring för alla. Jag ska också se vad effekterna av en skatteförändring blir för de fattigaste hushållen, hushåll som har mindre än hälften av medianinkomsten. Relativa priser och konsumtionsmönster olika förslag om förändringar i skattesatserna handlar alltså om budgetneutrala förändringar som medför att de relativa priserna på olika varor och tjänster förändras. Jag antar här att skatteincidensen innebär att skatteförändringen fullständigt övervältras på konsumenten. Det är ett rimligt antagan- de för marknader med fri konkurrens eller om konkurrensen är begränsad att det är fritt inträde till marknaden för nya företag så att det leder till ökad konkurrens. Det beror också på om efterfrågan är konstantelastisk eller inte. I marknader som är regle- rade behöver dock övervältringen inte vara fullständig, se (Muren, 2005) för en närmare diskussion om övervältringen. Hur fördelningen sedan påverkas kommer att bero på hur skatte- strukturen förändras. I princip beror effekterna på hur skatten på nödvändighetsvaror ändras relativt skatten på lyxvaror. Med nöd- vändighetsvaror menas då varor vars inkomstelasticitet är mindre än ett och lyxvaror sådana där inkomstelasticiteten är större än ett. Annorlunda uttryckt kan man också säga att budgetandelen för nödvändighetsvaror minskar med inkomsten och för lyxvaror ökar med inkomsten. Livsmedel är en typisk grupp av nödvändighets- varor och biltjänster en typisk grupp av lyxvaror. Höjs skatten på livsmedel och sänks på biltjänster blir fördelningen ojämnare. Låt oss se hur det fungerar i ett enkelt exempel. Antag en hög- inkomsttagare med en total konsumtion motsvarande och med budgetandelarna för Bas och för Lyx. Antag att alla priser i utgångsläget är lika med 1 så att konsumtionen är på Bas och på Lyx. Låginkomsttagaren har en konsumtion på 50 000 kro- nor fördelat på Bas och Lyx motsvarande 30 000 respektive . Låginkomsttagaren har alltså en inkomst motsvarande av medelinkomsten. Den totala konsumtionen av Bas är 90 000 och av Lyx . Skatten är av försäljningsvärdet för Bas och av försäljningsvärdet för Lyx, dvs. 9 000 + 32 000 = . Vi inför nu enhetlig skatt som blir för att ge samma skatteintäkter vid oförändrad konsumtion. Det betyder att priset på Bas nu blir 1,076 medan priset på Lyx sjunker till 0,956. Detta betyder att levnads- kostnaderna för Fattig stiger och faller för Rik. Realinkomsten blir lägre, dvs. för Fattig och 201 613 för Rik. I utgångsläget har låginkomsttagaren av de totala inkomsterna men efter skatteförändringen . Även i ett extremt exempel som detta blir alltså fördelningseffekten av den budgetneutrala skatte- förändringen relativt måttlig.1 Vid mer komplicerade förändringar i skattestrukturen – som de som föreslås i utredningen – är det svårare att direkt säga hur fördelningen påverkas. Man får då helt enkelt räkna ut hur levnadskostnaderna påverkas för olika hushåll. När skatterna ändras olika mycket för olika varor och tjänster påverkas de relativa priserna. Det innebär att hushållen kan dra ner sina totala levnadskostnader en aning genom att köpa relativt mer av sådant som faller i pris och relativt mindre av sådant som stiger i pris jämfört med om man konsumerar på samma sätt som före Priserna till konsumenten - p = p f (1+ ) , där p f är priset före (1+ 1 ) skatt - ändras med 100 (1+ 0 ) med 100 1 0 procent för små förändringar i skattesatserna där 0 är skattesatsen före och 1 efter x = pi qi som x0 = pi0qi0 och För att kunna konsumera på samma sätt efter som före skatteförändringen skulle hushållet be- är det penningbelopp ett hushåll skulle behöva kompenseras med för att kunna ha samma konsumtion efter skatteförändringen. Vid en budgetneutral föränd- ring summerar dessa kompensationer till noll, dvs. en del hushåll förlorar och andra vinner på skatteförändringen. ändringen kan skrivas som wi0 som är ett Laspeyres pris- 1Se (Sah, 1983) för en diskussion om de möjliga fördelningseffekterna av budgetneutrala förändringar i momsen. Sah visar att även under extrema förutsättningar blir fördelnings- effekterna måttliga. 2För att ta hänsyn till sådan substitution krävs en ekonomisk modell som visar hur kon- sumenterna reagerar på prisförändringar. Bilaga 6 SOU 2006:90 är budgetandelen för vara i. Vi ser alltså att hur mycket ett hushåll behöver kompenseras med för att kunna ha en oförändrad konsumtion beror på själva skatteförändringen (prisförändringen) samt på hushållets konsumtionsmönster – budgetandelarna. Eftersom de relativa priserna förändras kommer hushållen att ändra sina konsumtionsmönster och konsumera mera av sådant där relativpriset sjunker och mindre av sådant där relativpriset stiger. Ovanstående kompensation blir därför en överkompensation och i stället skulle man beräkna kompensationen som CV = p1i qi pi0qi0 där qi är den volym av varan i som ett nyttomaximerande hushåll väljer vid den nya skatterna (priserna). CV kallas i litteraturen för den kompenserande variationen. Det anger hur mycket hushållets levnadskostnad förändras på grund av skattereformen. Vi kan räkna ut hur stora dessa förändringar blir för olika hushåll, beroende på hushållets sammansättning, inkomst, etc. och beräkna hur det påverkar inkomstfördelningen genom att använda en modell som visar hur hushållen reagerar på skatte- och prisförändringarna. Innan jag beskriver den modellen ska vi dis- kutera vad fördelningen ska avse, dvs. måttet på inkomst eller standard. Mått på inkomst eller standard I SCB:s inkomstfördelningsundersökningar används faktorinkomst eller disponibel inkomst som mått på hushållens (konsumtions-) standard i någon mening. Andra faktorer påverkar givetvis också hushållets välfärd eller lycka så det är ett ganska snävt mått. Skill- naden mellan dessa inkomstbegrepp är skatter och transfereringar som ju är utformade delvis för att påverka inkomstfördelningen. Disponibel inkomst är betydligt jämnare fördelad än faktor- inkomst, vilket visar att skatter och transfereringar omfördelar från rika till fattiga. Ett problem med dessa inkomstbegrepp är att de speglar tillfälligheter och då ger en missvisande bild av hushållets standard. Hushåll som har tillfälligt låga inkomster men höga framtida inkomstförväntningar (som t.ex. läkarstuden- ter) kan genom lån ha en förhållandevis hög konsumtionsstandard SOU 2006:90 Bilaga 6 medan hushåll med tillfälligt höga inkomster (t.ex. på grund av övertidsarbete eller kapitalvinster) kan ha en relativt låg konsumtionsstandard. Livscykelhypotesen – som är den helt dominerande teorin för att bestämma konsumtion och sparande i hushållet – utgår från att konsumenten maximerar sin nytta över hela sin livstid. Man antar också att hushållet får högre nytta av ytterligare konsumtion men att detta tillskott blir allt mindre ju högre konsumtionen är (avtagande marginalnytta). Därför är det bäst för konsumenten att ha en över tiden jämn konsumtionsnivå – givet förväntningarna om framtida inkomster. En konsumtionsfunktion i stil med denna teori kan skrivas Ct = Wt = ytP där Ct är hushållets konsumtion, Wt är hushållets förmögenhet i vid mening (dvs. både humankapital som diskonterade framtida för- förväntade arbetsinkomster plus annan förmögenhet), Wt kan ses som den konsumtion man varje period under återstoden av den förväntade livstiden kan ha med hänsyn till de förväntade inkomst- erna. Denna konsumtionsnivå kallas även för permanent inkomst, ytP . Teorin har fått visst stöd i empiriska undersökningar och används genomgående i den vetenskapliga litteraturen. Konsumtionen kan alltså ses som ett alternativt inkomstbegrepp. Man skulle därför kunna använda hushållens konsumtions- utgifter – x ovan – som ett mått på inkomst och då också ett mått som bättre speglar den permanenta inkomsten än de mått som SCB använder i inkomstfördelningsundersökningarna. Med den utgångspunkten skulle vi kunna beräkna hushållets totala utgifter justerade för den kompenserande variationen som ett mått på hushållets standard efter skattereformen, dvs. y1 = x0 CV att jämföra med y0 = x0 . Konsumtionsutgifterna speglar således troligen bättre livsin- komsten än t.ex. de disponibla inkomsterna gör och man undviker därmed en del tillfälliga förändringar i fördelningen. En annan fördel med konsumtionsbegreppet är att det mer direkt mäter välfärden än vad inkomsten gör. Flera ekonomer har också funnit det bättre att studera fördelningen av konsumtionen se t.ex. (, 1985; Attanasio, 2002; Attanasio et al., 2002; Banks et al., 2000; och , 1998; och , 2002; et al., 2004b; et al., 2004a) – än fördelningen av Bilaga 6 SOU 2006:90 faktorinkomster när man vill ha mått på individers eller hushålls materiella välfärd. Det finns dock några problem även med konsumtionsbegreppet. I praktiken observerar vi inte konsumtionen utan hushållens utgifter. Det innebär att man för varaktiga varor kommer att få en avvikelse från det ideala konsumtionsmåttet. Ett alternativ till att använda hushållens utgifter vore att försöka imputera konsum- tionsvärden från förhållandet mellan konsumtion och utgifter, t.ex. från identiteten xt = Ct Ct 1 + Ct 1 , där Ct är stocken av kon- sumtionsvaror och xt utgifterna. Om man har någon uppgift över deprecieringstakten kan man estimera stocken från data över utgifterna. Jag har dock inte gjort det här utan använt utgifterna direkt. Ett ytterligare problem gäller hur man ska ta hänsyn till hus- hållsstorleken. Tanken är ju här att ett hushåll har lägre standard desto flera man är. Om man tänker sig två hushåll, säg ett sammanboende par utan barn och ett sammanboende par med två barn och en given varukorg kan det senare hushållet anses ha en lägre standard eftersom man är fyra jämfört med två som ska dela på varukorgen. Ett hushåll med två vuxna och dubbelt så höga utgifter som ett singelhushåll kan antas ha mer än dubbelt så hög konsumtionsstandard eftersom det finns stordriftsfördelar (man delar på kök, badrum, etc.) i konsumtionen. Dessa stordriftsför- delar är olika för olika varor och tjänster. Man kan se det som att hushållsnyttan av olika varor och tjänster varierar med hushålls- storleken. Nyttan av mjölk är betydligt mindre i en barn- familj än för ett sammanboende par utan barn, medan nyttan av är ungefär densamma. En ekonomisk konsekvens av att skaffa barn är därför att relativpriset för mjölk stiger och rela- tivpriset för sjunker. Sådana relativpriseffekter skulle man helst försöka ta hänsyn till när man analyserar konsumtionen i olika hushåll. Det finns en omfattande litteratur om ekvivalens- skalor, teori och beräkningar se t.ex. (Barten, 1994; Muellbauer, 1977; Aaberge och , 1998; et al., 2003; Lewbel, 1989; Muellbauer, 1980; Pollak och , 1979; Tsakloglou, 1991; och , 1988).3 3 Det här resonemanget utgår från att hushållen inte har någon egentlig nytta av barn. I ett mindre snävt perspektiv kan ju ett hushåll med barn ha en högre välfärd än ett barnlöst hushåll även om konsumtionsstandarden är högre i det barnlösa hushållet. I SCB:s inkomstfördelningsundersökningar redovisas enbart sammanfattande mått på konsumtionsenheter/hushållsstorlek, inte för olika varor och tjänster. I tabell 1 visas skalor för olika hus- hållstyper och hur dessa skalor reviderats i samband med Inkomst- fördelningsundersökningen 2004. Man kan tolka skalorna så att ett ensamstående hushåll med utgifter på anses ha samma standard som ett sammanboende hushåll med utgifter på och ett sammanboende par med två barn måste ha utgifter på för att anses ha samma standard. Ekvivalensskalor för beräkning av antalet enheter i hushållet. Ensamboende och första vuxen i Andra vuxen i samboförhållande Ensamstående med delat boende Barn 0 19 år Första barnet 0 19 år Andra och påföljande barn 0 19 år Källa: SCB: SOS, HE21 . Den reviderade skalan gäller i samband med Inkomstfördel- ningsundersökningen 2004. Om vi har ett ensamstående hushåll som norm med värdet 1 och mäter ytterligare konsumtionsenheter med variabeln a kan vi an- för samtliga hushåll. Mått på fördelning eller ojämlikhet/fattigdom Fokuseringen på de sämst ställda kan motiveras utifrån Rawls teorier. Men bäst vore det att kunna att använda ett enda mått eller index som visar jämn- eller ojämnheten i fördelningen. Ett vanligt sådant indexmått på fördelningen är den s.k. Lorenz-kurvan. En sådan visas i diagram 1 nedan för en fiktiv inkomstfördelning. Bilaga 6 SOU 2006:90 Källa: , . Lorenz-kurvan visar på den horisontella axeln den kumulativa andelen av inkomsttagarna och på den vertikala axeln den kumu- lativa andelen av inkomsterna. Om Lorenz-kurvan sammanfaller med den räta 45˚-linjen är alltså inkomsterna helt jämnt fördelade. Ju närmare denna 45˚-linje kurvan ligger desto jämnare är för- delningen. I figuren i mitten kan vi därför utgå från att fördel- ningen i land röd är jämnare fördelad än i land blå. I figuren längst till höger kan vi inte entydigt säga att den ena fördelningen är ojämnare än den andra, eftersom kurvorna skär varandra (för- delningen är jämnare bland låginkomsttagare men ojämnare bland höginkomsttagare). I diagram 2 visas hur den s.k. Gini-koefficien- ten beräknas som ytan mellan 45˚-linjen och Lorenz-kurvan dividerat med ytan i hela triangeln A+B. Gini-koefficienten är således 0 för en helt jämn och 1 för en helt ojämn (en person har alla inkomster) fördelning.4 4 Formeln för Gini-koefficienten är bökig men skrivs ( y1 + y2 + ... + Hyh ) för y1 > y2 > ... > yH för H st. hushåll med den genomsnittliga inkomsten Diagram 2 Beräkning av Gini-koefficienten Källa: , , Gini-koefficienten är ett mekaniskt mått som inte utgår från någon ekonomisk teori utan från vad man kan tro är naturliga egenskaper för denna typ av index. Ekonomisk teori har också använts för att skapa mått på fördelningen – ojämnhetsindex (inequality indexes)5. Dessa bygger på sociala välfärdsfunktioner som är uttryck för samhällets preferenser över individernas konsumtion eller välfärd. Vi kan skriva en sådan välfärdsfunktion S = ( x1, x2 ,..., xh ,..., xn ) som alltså – beroende på funktionen anger hur samhället värderar den totala välfärden med utgångspunkt från nivåerna på hushållens konsumtionsutgifter. Funktionen kan sedan se olika ut beroende på om perspektivet är i enlighet med Rawls idéer eller om det är en utilitaristisk utgångspunkt. 5 Denna framställning bygger på (, 1985). Diagram 3 Sociala välfärdsfunktioner och ojämnhetsindex Källa: (1985). I diagram 3 illustreras idén med en social välfärdsfunktion för för- delningen av 2 hushålls konsumtionsutgifter. Välfärdsfunktionen (de samhälleliga indifferenskurvorna) är här konkava och visar olika kombinationer av inkomster för hushållen som ger samma välfärd för samhället. Att de är konkava illustrerar idén om avtagan- de marginalnytta av konsumtion. Detta förutsätter att nyttorna mellan de båda hushållen kan jämföras. Ju längre ut från origo desto större samhällsnytta.6 Punkten D föredras framför A respek- tive B, eftersom fördelningen i D är jämnare. En annan egenskap som många (men inte alla) tycker är rimlig är att välfärdsfunk- tionen är homogen av graden 1. Det innebär att om allas inkomster ökar med x procent så ökar också samhällets välfärd med x procent. Samhällsplaneraren försöker hamna så långt nordost som möjligt i diagrammet, dvs. försöker åstadkomma en effektiv ekonomi med tillväxt och en jämn fördelning. 6 45˚-linjen visar en helt jämn fördelning där alla har samma konsumtion. Ett ofta använt sammanfattande mått på fördelningens ojämnhet som anknyter till diagrammet ovan är index som kan skrivas är det minsta värdet på medelinkomsten som gör att samma sociala välfärd kan åstadkommas med en opti- mal (helt jämn) fördelning. Eftersom y = y(1 A) är ett jämnhets- jämnhetsindex så kan en minskning i ojämlikheten tolkas på samma sätt som en ökning i realinkomsterna för alla. Man kan alltså beräkna den samhällsekonomiska kostnaden för en reform som gör fördelningen ojämnare. Denna kostnad kommer då också att bero på hur mycket man ogillar ojämn fördelning, dvs. Ju högre värde på , desto mer ogillar man ojämn fördelning. index har de egenskaper som illustreras i diagram 3 och ett högre värde på svarar mot att indifferenskurvorna i figuren buktar mera. Enligt (Chotikapanich och Creedy, 2004) är det orimligt att räkna med värden på som är större än 1,4 och intervjuunder- sökningar om attityder till fördelning pekar på värden som är mindre än 1, se (et al., 1999). Jag använder därför värden mellan 0,25 och 1,4 i den empiriska undersökningen. I görs officiella beräkningar av inkomster och fördelning av (). När det gäller inkomstfördel- ningen presenteras data bl.a. över faktorinkomster och disponibla inkomster. Skillnaden mellan de båda är framför allt skatter och transfereringar, så att skillnaderna framför allt speglar de omför- delande effekterna av politiska åtgärder. För att få ett perspektiv på förändringar i fördelningen visas hur Gini-koefficienterna för respektive inkomstbegrepp förändrats 2004. Diagram 4 Gini-koefficientens utveckling för perioden 2004 för dis- ponibel inkomst respektive faktorinkomst räknad per konsum- tionsenhet Källa: SCB. Här ser vi att hushållens (reala, priser) disponibla in- komster per konsumtionsenhet är mycket jämnare fördelade än hushållens faktorinkomster. Politiken med skatter och transfe- reringar bidrar alltså till att utjämna inkomsterna. Denna effekt är dessutom stor eftersom Gini-koefficienten för faktorinkomsterna är ungefär dubbelt så stor som Gini-koefficienten för de disponibla inkomsterna. Vi ser också att fördelningen har blivit avsevärt ojämnare över tiden, eftersom Gini-koefficienterna ökat för både disponibel och faktorinkomst. Politikens relativa effekt kan man få fram genom att dividera de båda Gini-koefficienterna: Politikens effekt på inkomstfördelningen 2004 Kvot mellan Gini-koefficienter för disponibel och faktorinkomst Vi ser här att politiken verkar utjämnande men att denna effekt minskat . Genom att studera olika re- formers effekter på ojämnhetsmått som Gini-koefficienten eller ojämnhetsindex kan man få ett bra sammanfattande mått på fördelningseffekterna. Gini-koefficienten för disponibel inkomst ökade från 0,2 till 0,3, vilket får anses vara en stor ökning. Gini- koefficienten för faktorinkomsterna ökade från 0,4 till 0,5 . Den ekonomiska standarden förefaller alltså ha blivit avsevärt mycket ojämnare fördelad under de senaste decen- nierna, eftersom Gini-koefficienten ökat med 40 . Eftersom det är svårt att tolka förändringar i ojämlikhetsmått kan vi ha dessa förändringar i minnet när vi bedömer fördelnings- effekterna av förändringar i mervärdesskattesatserna. Enligt den ekonomiska teorin för hushållets beteende väljer hus- hållet under en budgetrestriktion given av priser och inkomst de varor och tjänster som gör att nyttan maximeras. Vi kan skriva det i termer av en nyttofunktion så att man maximerar u(q* ) under Bilaga 6 SOU 2006:90 budgetrestriktionen x = pi qi , där q* = ( q1 ,..., qn ) och ai är a1 an något mått på hushållsstorleken (antalet konsumtionsenheter). Ju fler man är i hushållet desto lägre nytta, eftersom fler ska dela på kakan. Med detta upplägg kan vi skriva budgetrestriktionen som x = pi qi = pi ai = p*i q*i , där pi* är en sorts skuggpriser som anger hur mycket kostnaden ökar när hushållsstorleken ökar (jmf. med resonemanget om mjölk och ovan). Löser man ovanstående nyttomaximeringsproblem erhålles hushållets efter- frågefunktioner som qi = ai g( x, p, a) , dvs. efterfrågan på varan i beror på hushållets totala utgifter samt priserna på alla varor och tjänster.7 En modell för att bestämma konsumtionsmönstret Vi formulerar en modell som förklarar hushållens konsumtion av olika varor och tjänster som en funktion av hushållets totala utgifter, priserna på olika varor och tjänster samt hushållets karak- teristika, framför allt hushållsstorleken. Jag har valt att använda data från HUT (hushållens utgifter) som beskriver konsumtions- mönster för olika hushållstyper. Av praktiska skäl har jag använt ett mindre antal varugrupper, 8 st. Mervärdesskattesatsutred- ningens förslag består av två alternativa skattestrukturer, dels alternativet med enhetlig moms enligt delbetänkandet, dels det senaste förslaget där livsmedelsmomsen höjs men övriga undantag behålls. Dessa förändringar kan översättas till skatteförändringar för de 8 varugrupper jag här valt att använda, se tabell 2.8 Jag skattar modellen som en linjär AIDS efterfrågemodell där hushållets totala utgifter justeras för antalet konsumtionsenheter (Deaton och Muellbauer, 1980). Modellen bestämmer sedan budgetandelarna för respektive varugrupp. Därefter införs skatteförändringarna med antagandet om fullt prisgenomslag, varefter nya konsumtions- mönster simuleras fram för respektive skattealternativ. 7Samma lösning kan erhållas om man i stället utgår från att hushållet minimerar kostnaderna för att uppnå en viss nyttonivå, dvs. c(u, p, a) . Lösningen blir qi = ai f (u, p, a) och beror nu i stället på nyttonivån (som inte kan observeras) i stället för de totala utgifterna (som kan observeras). 8Jag använder här de beräkningar av skatteförändringar som gjorts inom utredningen, se SOU 2005:57, s. 465 eller Bilaga 5 till SOU 2005:57, s. 402. na ökar nu olika mycket för olika hushåll – beroende på konsum- tionsmönster – och nya realinkomster (eller totala reala utgifter) beräknas med utgångspunkt från variationerna i levnadskostnader för olika hushåll. Det är svårt att förutse hur skatteförändringarna kommer att påverka fördelningen, såtillvida att prisökningarna på livsmedel framför allt drabbar låginkomsttagare medan pris- ökningar på böcker och tidskrifter samt utemåltider, hotell och alkoholhaltiga drycker i högre utsträckning drabbar höginkomst- tagare. Data över hushållens konsumtionsutgifter hämtas från SCB:s undersökningar av hushållens ekonomi (HUT – hushållens ut- gifter), där ett urval hushåll fört kassabok över sina utgifter. Data används för åren 1996, 1999 2001 samt 2003 2005. Priser hämtas från SCB:s nationalräkenskaper.