sou · GUB314d3 · 2007-01-01 00:00:00 — 11 Den yttre gränsen för renbetet I detta kapitel kommer vi att ta ställning till den yttre gränsen för renbetet. Det är därvid angeläget att på nytt framhålla att vårt ställ- ningstagande inte blir förenat med rättskraft. Ett rättskraftigt avgö- rande av frågan om ett markområde är belastat med renskötselrätt eller inte kan endast erhållas genom ett domstolsavgörande. Detta innebär inte att vi betraktar vårt arbete som betydelselöst. Vi har haft ambitionen att ta fram så mycket som möjligt av sådant mate- rial som kan tjäna som ett relevant underlag för att avgöra var sed- vanerätt föreligger och hoppas att vi genom de slutsatser vi dragit av detta kan bidra till att framtida processer till stor del blir onö- diga. De källor vi använt utgörs i huvudsak av följande: Uppgifter har hämtats från kyrkliga organ, framför allt i och ecklesiastik- verks arkiv, statliga myndigheters arkiv som Kungl. Maj:ts, departementens (efter 1840), Kammarkollegiets, länsstyrelsers och kronofogdars arkiv samt topografisk litteratur För senare tid bygger framställningen i huvudsak på Departe- mentsarkiv (främst statsrådsprotokoll och konseljakter) Lappfogdarnas i , och läns arkiv Länsstyrelsernas och lantbruksnämndernas i dito län arkiv /, m.fl. undersök- ningar 1912–1913 (kartor daterade till ) Intendent arbete De svenska fjällapparna 1945 Den yttre gränsen för renbetet Diverse uppgifter ur regionala och lokala arkiv samt vissa museiarkiv Det offentliga trycket (riksdagsprotokoll, författningssamlingar, SOU) Uppgifter och handlingar som parter bidragit med Vi har utgått från de källkritiska och rättsliga principer som redovi- sas i kapitel 8 och 10. Således har vi ansett att det skall krävas omkring för uppkomst av urminnes hävd till renskötsel, att uppehåll medför att en intjänad urminnes hävd släcks, medan uppehåll i allmänhet leder till att en hävd skall upphöra, om urminnes hävd inte uppkommit. Vårt arbete har omfattat hela renskötselområdet. Det har därför med hänsyn till den begränsade tid som stått till vårt förfogande varit omöjligt för oss att på samma sätt som sker vid en domstols- prövning i samband med en tvist gå på djupet vid utredning om enskilda begränsade områden. De slutsatser som vi dragit är därför till stor del skissartade. Varken uppgifternas karaktär eller det sätt vi arbetat på har gjort det möjligt att för hela renskötselområdet fastställa odiskutabla gränser på marknivå. Det källmaterial vi använt är av betydande omfång. Vad vi av tids- och resursskäl inte kunnat göra är att systematiskt gå igenom uppgifter som finns i t.ex. kyrkböcker, domstolsarkiv och tidningar samt inspelat intervjumaterial. För mera djuplodande undersök- ningar kan det därför behövas ytterligare utredning. En del material har vi medvetet avstått från eftersom det med våra utgångspunkter saknar betydelse för vårt arbete. Detta gäller t.ex. i fråga om arkeo- logiska fynd från tiden innan samerna började med tamrenskötsel, dvs. Med dessa förbehåll har vi delat in marken i olika kategorier, nämligen 2.enligt markägarnas mening inte bevisad men enligt vår uppfatt- ning övervägande sannolik renbetesrätt 3.av samerna påstådd men enligt vår bedömning inte bevisad eller mindre sannolik renbetesrätt Den yttre gränsen för renbetet 4. renbetesrätt saknas Kategori 1 utgörs av sådana områden som vi med ledning av vårt material ansett vara helt klart bevisat sedvaneområde. Kategori 2 är områden som enligt vår bedömning sannolikt utgör sedvanerätts- område men där vårt material inte räcker för att med säkerhet dra slutsatsen att så är fallet eller där markägarna framställt invänd- ningar mot sedvanerätten som inte kunnat avfärdas som helt obe- fogade. Betydelsen av vår bedömning är den att det ankommer på markägarna att motbevisa den sannolika sedvanerätten. Kategori 3 utgör marker som enligt vissa uppgifter använts för renbete men där antingen uppgifterna av olika skäl är osäkra eller där de inte kan ge underlag för bedömningen av ett kontinuerligt nyttjande. Till kategorin har också hänförts områden som same- byar med någorlunda fog gjort anspråk på. Bevisbördan för sedva- nerätten ligger enligt vår uppfattning inom denna kategori på samerna. Till kategori 4 hör bl.a. områden där sedvanerätt saknas enligt lagakraftägande dom. Till det området hör hela . Andra områden som också kan hänföras till samma kategori är de som ligger i utkanten av renskötselområdet i söder. Dessa områden har inte markerats på samernas markanvändningskarta och vi har ansett att de ligger utanför renskötselområdet. Till en femte kate- gori har vi hänfört områden som omfattas av rättegångar som inte ännu lett fram till en laga kraftägande dom. Vi har framställt en karta, som utgör bilaga till betänkandet. Syftet med kartan är endast att underlätta förståelsen av texten. På kartan har vi markerat indelningen i kategorierna 1–5. Gränserna är dock – vilket särskilt måste framhållas – inte exakta. Kartan kan med andra ord inte tolkas som en gränsdragning med verkan på fastighetsnivå. Det skall därvid framhållas att kommissionens beslut angående renskötselområdets omfattning hänför sig till kategori 1 och 2. I det följande redovisas våra ställningstaganden landskapsvis. definierades som ett särskilt landskap genom den dragna lappmarksgränsen. delades land- skapet genom den från norr till söder dragna odlingsgränsen. Båda dessa historiska gränslinjer är av betydelse enligt lag- Den yttre gränsen för renbetet stiftningen om renskötselrätten. Sålunda gäller renskötselrätt året runt i fråga om all mark ovanför (dvs. väster om) odlingsgränsen. Mellan odlingsgränsen och lappmarksgränsen gäller att renskötsel får bedrivas året runt dels på statlig mark där skogsrenskötsel av ålder bedrivits, dels på bl.a. renbetesland. Härjämte gäller att det i övrigt på all mark inom lappmarkerna, såväl statlig som privat, får bedrivas renskötsel . Hela landskapet ligger sålunda enligt gällande lag inom renskötselområdet och redovisas på vår karta inom betesområdet 1 A. Flertalet fjällsamebyar och alla skogssamebyar har sina året- runtmarker inom landskapet. Detta innebär inte att samernas renskötselrätt med därtill hörande bl.a. jakt- och fiskerätt är okontroversiell inom lappmarkerna. Kom- missionen har vid ett flertal tillfällen uppvaktats av bofasta, till del av samisk etnicitet, och av personer med arvsanspråk på lapp- skatteland, vilka menat att deras marker inte på någon sedvane- rättslig grund är belastade med renskötselrätt eller att den sedvane- rätt till renbete som föreligger tillkommer dem själva och inte samebyarna. Eftersom kommissionen haft att utgå från gällande lag ligger det inte inom ramen för vårt uppdrag att ta ställning till de nämnda konflikterna, vilka i några fall är föremål för domstolsprövning. Enligt lagen får renskötsel bedrivas året runt – och således även i form av vinterbete – förutom i samt inom renbetesfjällen och de till renbete upplåtna markerna inom och även inom det s.k. koncessionsområdet. Detta omfattar , , , och kommuner. Området är speciellt såtillvida att samerna där inte har monopol på rensköt- seln. Detta utesluter inte att tamrenskötseln inom området vilar på sedvanerättslig grund. lappkommitté konstaterade att skogs- samer fanns i hela området från utlopp till Rånefjärden i väster och att renbetning i området skedde ända ut till kusten och ut på öarna. Till stor del – men inte uteslutande – ägdes renarna av bofasta jord- och skogsbrukande markägare, av vilka en del men inte flertalet var av samisk etnicitet. Med hänsyn till att renskötseln Den yttre gränsen för renbetet för dessa hade stor betydelse för deras försörjningsmöjligheter medgavs genom lag ett avsteg från samernas renskötsel- monopol. Vi har ansett att koncessionsområdet i sin helhet – trots att detta sedvanerättsligt inte är uteslutande samiskt – skall anses ingå i renskötselområdet. Det har på vår karta redovisats inom betesområdet 1 A. Inom delar av koncessionsområdet bedrivs dock renskötsel vin- tertid sedvanemässigt inte bara av koncessionsbyarna utan också av vissa fjällsamebyar och skogssamebyar. Betesförhållandena i nord- ligaste har varit föremål för omfattande utredningar . På grundval av en intervjuundersökning bland samer och bofasta angav lappkommitté på en karta grän- serna för fjällsamebyarnas betesområden. Med stöd av denna karta utfärdade 1913 en länskungörelse enligt vilken fjäll- samerna hade sedvanerätt att beta med sina renar ovanför en linje dragen Parkajoki – Kärendöjärvi – – Junusuando-socken- gränsen till . De nordligaste fjällsamebyarna har fortfa- rande vinterbete inom denna trakt. Härjämte gör och Gäl- livare skogssamebyar gällande sedvanerättsligt grundade anspråk på vinterbete inom koncessionsområdet. Det föreligger inom koncessionsområdet en del oklarheter och konflikter om fjäll- och skogssamebyarnas vinterbetesområden. Konflikterna berör inte bara enskilda markägare utan också kon- cessionssamebyar. Det ligger emellertid utanför vårt uppdrag att ta ställning till hur en på sedvanan grundad gränsdragning mellan olika samebyars betesområden skall göras. Muonio sameby – den nordligaste av koncessionsbyarna – har i flera sammanhang tidigare gjort anspråk på att klassas som en skogssameby. Man har också vänt sig till Gränsdragningskommis- sionen för att få stöd för sin begäran och redovisat en del material som underlag för denna. Det ligger dock inte inom vårt uppdrag att uttala oss om samebyarnas klassificering. Detta hindrar inte att vi som vår uppfattning uttalar att det med hänsyn till hur renskötseln bedrivs och till att denna till alldeles övervägande del även i ett historiskt perspektiv är samisk finns fog för att Muonio sameby bör omklassificeras till att vara skogssameby. Det skall därvid beaktas att man inte gör anspråk på den jakt- och fiskerätt som till- kommer samebyar innanför lappmarksgränsen. Den yttre gränsen för renbetet 11.2.2Betesområde 1 A inom i övrigt Det historiska materialet ger klart vid handen att samerna begag- nade sig av vinterbetesmark öster om lappmarksgränsen redan vid den tid då gränsen fastställdes och att flyttningar till kustlandet fortsatte också efter gränsdragningen. Källorna är emellertid i all- mänhet inte tydliga när det gäller frågan varthän flyttningarna mera specifikt gick. Uttalanden i källorna om att samerna flyttade ned till kusten eller till kustlandet kan inte alltid tolkas som liktydigt med att de gick ända till . beteck- nade kustlandet helt enkelt landet öster om lappmarksgränsen i motsats till väster om densamma. Dokumentationen ger enligt vår mening underlag för ett påstå- ende om att det inom stora delar av landskapet , före- trädesvis de inre delarna, finns en alltsedan övergången till tam- renskötsel upparbetad urminnes hävd till vinterbete, vilken inte övergetts under tidens lopp. Vi har på kartan hänfört det område där samernas sedvanerätt framstår som odiskutabel till betesområde 1 A. Det finns anledning att särskilt kommentera vårt ställningsta- gande såvitt gäller ett delområde. karta hänförs ett smalt vinterbetesområde väster om koncessionssamebyarnas område till skogssameby. Området sträcker sig på kartan ned till vid . Enligt såväl 1914, 1919 och kartor samt renbetesmarksutredningens karta 1966 sträcker sig betes- områdena dock här inte längre söderut än i linje med Niemisel- Avafors. uppger emellertid i sin utredning om skogs- samerna 1981 att Flakabergsgruppen från sameby förde sina vinterhjordar till Vitåfors och Törån och detta stämmer rätt väl med karta. Härjämte skall nämnas uppgiften av Montell 1914 om vinterbete för Nederkalixrenarna på , Jämtö-Avan, Rörbäck samt på öarna ända ut till . Från samernas sida har man till oss framfört att området sedan gammalt brukats till vinter- bete av skogssamer. Detta är ett påstående som framstår som rim- ligt. Vår bedömning är att det inom området förelegat en upparbe- tad sedvanerätt som inte utsläckts genom det uppehåll i nyttjandet som av allt att döma förekommit under några decennier. Med hän- syn till att området inte uteslutits från renskötselområdet på den till betänkandet fogade markägarkartan har vi hänfört det till kate- gori 1. Den yttre gränsen för renbetet 11.2.3Betesområdena 2 A, 2 B, 3 A och 4 A Alla områden inom kategori 2 hör enligt vår uppfattning till ren- skötselområdet, vilket dock inte med tillräcklig grad av sannolikhet kan sägas om områden som är att hänföra till kategori 3. Område 2 A avgränsas mot områdena 1 A och 3 A med en unge- färlig linje – Gullträsk – – Vittjärv – . Område 3 A avgränsas mot områdena 1 A och 2 A med en unge- färlig linje – – Vittjärv – . Områdena 2 B och 4 A utgör enklaver inom område 3 A. Källmaterialet visar att samerna under överblickbar historisk tid flyttat ned till kustområdet vid . I betänkandena och 1896 uttalades visserligen att samebyarna och inte utsträckte sina flyttningar särskilt långt utanför lappmarks- gränsen. Intervjuer som lappkommitté gjorde gav dock vid handen att skogssamer från (Teilius, Kojkul, Pal- kejaure, Rödingsträsk) och i något fall fjällsamer från Sirkas same- by i äldre tid fram flyttade med sina renar till Gäddviks- och Kallaxhedarna samt öarna utanför . Enligt de retrospektiva intervjuer som gjordes av 1912–utredningar och lappkommitté hade även Östra och skogssamebyar från flyttat dit . Att sådana flyttningar förekommit bekräftas av en beskriv- ning av samernas flyttningar som länsman Bucht i insände till i . En tidningsartikel 1889 visar också att de vanliga vintergästerna i form av samer med renar fanns i trakterna runt . Efter allt att döma upphörde emellertid dessa flyttningar . Enligt upp- gifter från bofasta på och från Jåkkåkaska sameby återupp- togs betet på detta kustområde i modern tid och detta bekräftas också av tidigare chefstjänstemän vid lantbruks- nämndens rennäringsenhet. Vinterbetet har fortsatt mer eller mindre regelbundet. Kallaxheden och öarna där utanför är av utpekat som reservbetesområde för Jokk- mokkssamerna. När det gäller Kallaxheden och Gäddviksheden beror frågan om sedvanerätt föreligger ytterst på hur man bedömer betydelsen av Den yttre gränsen för renbetet Vinterbeten i området förekom och spridda uppgifter anger flyttningar till också tidigare under det seklet. Det är vår bedömning, också med hänsyn till naturförutsättningarna, att flyttningarna var etablerade sedan gammalt och att det därför förelåg en på urminnes hävd grundad sedvänja. Den invändning som brukar framföras mot sedvanerätten för vinterbete att äldre tiders flytt- ningar till kuststäderna skett inte i syfte att finna bete utan uteslu- tande för handelsändamål kan lämnas utan avseende. Detta med hänsyn till att flyttningar för vinterbetesändamål ända ned till kus- ten enligt flera källor ägt rum under framför allt flenår. Det längre tids uppehåll i vinterbetet som av allt att döma förekommit har omfattat sex decennier. Enligt våra grundsatser räcker inte detta för att utsläcka en etablerad urminnes hävd. Det som redovisats talar närmast för att med Gäddviks- och Kallaxhedarna jämte de närmast därutanför belägna öarna borde hänföras till kategori 1. Markägare på har emellertid till kommissionen framställt invändningar mot sedvane- rätten. Mot bakgrund härav skall trakten i stället redovisas under kategori 2 (område 2 B). Den ligger alltså enligt vår bedömning inom renskötselområdet. Området – Gullträsk – – Vittjärv – (område 2 A) har på flera av de redovisade historiska kartorna undantagits från renskötselområdet. Det saknas också belägg för att området i någon nämnvärd omfattning berörts av fjällsamernas flyttningar. Däremot finns det åtskilliga uppgifter om att det sedan gammalt använts av skogssamer som i vart fall ett flenbetesområde. Öster om lappmarksgränsen fanns vid den tid då lapp- kommitté genomförde sina intervjuer samebyarna . Av det tillgängliga deskriptiva mate- rialet framgår att deras centrala vinterbetesområden låg i höjd med men att de också kunde utsträckas ned till Heden utanför . Mycket talar för att området skall inbegripas i kategori 1. Med hänsyn till den oklarhet som föreligger i äldre handlingar hänför vi det dock till kategori 2. När det gäller området – – – (område 3 A) har vi inte funnit tillräckligt underlag för ett påstå- ende om övervägande sannolikhet för en etablerad sedvanerätt. Bedömningen grundas på följande. Norr om markerar karta ett betesområde för skogsamer som ligger öster om till Niemisel-Avafors Den yttre gränsen för renbetet och därefter i en båge ned till vid . Enligt den till betänkandet 1923 fogade versionen av karta 1919 kunde hela kustområdet i , alltså även det här behandlade avsnittet, användas av skogssamer. De samebyar som han explicit ritat ut gränser för, och som finns i den digitaliserade versionen av kartan, slutar däremot sina vinterbetesområden ett gott stycke in från kusten. Enligt Mankers karta 1945 låg dessa områden ännu ett stycke upp mot lappmarksgränsen. På Renbe- tesmarksutredningens karta 1966 är området ytterligare förmins- kat. karta överensstämmer rätt väl med den bilden även om den är något modifierad genom att det finns ett med mycket ljus färg, motsvarande den längs från Ros- vik upp mot . Innebörden av detta är dock oklart. Kartbilden i stort får stöd av den promemoria som lappfogde upprättade 1964. Enligt den fanns det ett område mellan och älvar som in i landet sträckte sig längs förstnämnda älv och längs den sistnämnda. Detta område hade inte använts för renbeten men som Kangas ansåg att det borde och kunde utnyttjas av samerna. I det perspek- tivet kan det vara intressant att notera att Nederluleå kommun i sitt remissvar betänkande hävdade att kommunen inte berördes av renskötsel. Inte heller undersökning av skogssamerna 1981 lämnar upplysningar som tyder på att området använts som sådant, i varje fall inte under normala förhållanden. Vår bedömning av det ifrågavarande området påverkas inte av att det måste ha berörts av flyttleder till och att det därför finns en sedvanerättslig grund för att även i fortsättningen begagna sig av sådana. Vi har således placerat området utanför ren- skötselområdet och hänfört det till kategori 3. Det måste dock understrykas att mer ingående detaljstudier än vi haft möjlighet att göra behövs och att det inte är uteslutet att sådana skulle kunna ge skäl för en annan bedömning. En enklav inom område 3 A har hänförts till kategori 4. Enkla- ven omfattar ett område öster om älv mellan och . I en dom av i mål mellan markägare samt Udtja och samebyar har tingsrätten konstaterat att området inte belastas med vinterbetesrätt. Domen, som vunnit rättskraft, tillkom efter prövning på grundval av enbart material som ingetts av markägarna. Samebyarna ingick inte i svaromål i sak. I kapitel 10 och 14 diskuteras frågan vad det innebär att en dom har rättskraft och om vem som träffas av rättskraften. Den yttre gränsen för renbetet utvecklats anser vi att rättskraften i förevarande fall drabbar inte bara Udtja och samebyar utan hela samekollektivet. For- mellt sett gäller rättskraften emellertid bara med avseende på de fastigheter vilkas ägare var kärande i processen. Många fastighets- ägare inom området stod utanför denna. Eftersom tingsrätts dom inte grundats på någon egentlig sakprövning är det därför teo- retiskt möjligt att dessa markägares fastigheter kan vara belastade med renskötselrätt. Områdets avgränsning är ungefär – – – Jävre. Det historiska material som visar att samer, främst skogssamer från och socknar, flyttade ned till kusten vid i , och norr om ven i samt socknarna söder om ner till socken är omfattande och övertygande. Vissa år vand- rade de som ovan nämnts även norrut till och andra hedar i närheten av . Omkring skedde efter allt att döma vissa för- ändringar. Norrbottensamernas flyttningar till socknarna söder om avvecklades mer eller mindre. Såväl i 1912–undersökningar som i de retrospektiva intervjuer som lappkommitté () gjorde visar däremot att det fram till omkring var vanligt att norrbottens- samer med renar höll till på hedarna i detta område. Att samiska renhjordar betade i är välbelagt i en lång rad äldre källor t.ex. , lapplandsbeskrivning 1873 och länsman Buchts utförliga beskrivning av arjeplogsamernas flyttningar 1891, lapp- kommittés betänkande. I samband med remissbehandlingen av sistnämnda betänkande förekom protester mot sedvanerätten från Pitholmens byamän,1 något som möjligen kan tolkas så att det då förekom renbete där. Den äldsta användbara kartan härrör från den s.k. Sigtunautred- ningen 1912 – i vår utredning daterad till 1914 – och den uppges visa den nuvarande landfördelningen och det nuvarande renantalet i de norrbottniska lappbyarna. Kartan, som inte är lättolkad, anger 1 betänkande s. 101–104. Den yttre gränsen för renbetet att området från länsgränsen upp till mellan och används som vinterbetesmarker av skogssamer. Därmed avses med all sannolikhet skogssamebyarna och . Fjäll- samerna i gick enligt kartan under normalår inte längre ned än till i . Den version av karta 1919 som digitaliserats är i detta avsnitt mycket svårtolkad. Den ser inte ut att visa några vin- terbeten som gick ned till kustlandet i södra del. Det har emellertid i slutskedet av vår undersökning visat sig att den ver- sion av samma karta som utgör bilaga till lappkommittés betänkande 1923 avviker från den digitaliserade kartan på det viset att den markerar hela kustområdet i upp till trak- ten av som ett område som stundom besöktes av skogssa- mer från . lappkommitté ansåg i sitt betänkande att sedvaneområdet sträckte sig från kustområdet vid Nederluleå och söderut till länsgränsen och sedan vidare genom . Kommitténs bedömning grundar sig bl.a. på en sammanställ- ning som dess sekreterare gjorde av uppgifter han funnit i äldre kommittéarkiv. Av de intervjuer som lappkommitté själv gjorde framgick också att skogssamer hade vinterbeten som sträckte sig ned till och Pitholmen. lappkommitté gjorde i sitt betänkande 1936 en fördel- ning av vinterbetesområdena. Av detta framgår att man räknade med att Tjidjaks, Ståkke-Malmesjaurs, Luokta-Mavas och Semi- sjaur-Njargs vinterland sträckte sig ned till kusten omkring och söder därom. Enligt Mankers karta 1945 sträckte sig fjällsame- byarna flyttningar ända ned till kusten söder om . Skogssamernas områden slutade enligt denna karta betydligt längre upp. Fjällsamernas östligaste visten låg i och Pålberget. Flyttlederna helt ut till kusten betecknades på kartan som övergivna. Som vanligt när det gällde Manker stämde dock inte kartan överens med texten i hans bok. Enligt den senare flyttade samerna ofta ända ut till kusten och han pekar särskilt ut Pitholmen och Jävreudden. (däremot har Manker inte uppgivit att det fanns vinterbetesmarker längs kusten norr om ). Att Pitholmen använts för renbete framgår i övrigt av många källor både före och efter 1945. Semisjaur- Njargs sameby uppgav sig för renbetesmarksutredningen ha varit där 1955. I förarbetena till karta och Arells utredning om skogssamerna 1981 upp- ges flera samebyar använda Pitholmen för renbeten. Den yttre gränsen för renbetet karta 1966 har markerat vinterbe- tesområden som relativt nära överensstämmer med denna bild, dock så att områdena slutar ett gott stycke in från kusten. Planver- kets karta går däremot ända ut till kusten vid Norrfjär- den. Den ljusaste blå färgen, som inte är med på den digitaliserade kartan, markerar ett vinterbetesområde ut till kusten från upp till men inte norr därom. Utanför den ligger ett smalt kust- område, vars omfattning är svår att utläsa av kartan men som för- utom öarna och Bondön möjligen också omfattar Pit- holmen. Vi anser att det finns en mycket starkt övervägande sannolikhet för att området skall inbegripas i renskötselområdet och sålunda hänföras till kategori 1. kartredovis- ning ger dock anledning till ett visst frågetecken. Vi har därför valt att hänföra området till kategori 2. 11.3.1Betesområde 1 A inom