sou · GUB3109 · 2007-01-01 00:00:00 — I promemorian Vissa frågor om parkeringsbestämmelsernas efterlevnad, som låg till grund för förslaget om lag om felparkering- savgift konstaterades att det även med reglerna om subsidiärt ägaransvar var mycket svårt och kostsamt att beivra parkerings- förseelser i storstäderna och att detta i sin tur hade en negativ påverkan på allmänhetens vilja att följa parkeringsbestämmelserna (Ds K 1973:6, s. 25 f. och 47 f.). Ett strikt ägaransvar för den registrerade fordonsägaren ansågs vara det mest effektiva sättet att uppnå bättre efterlevnad av parkeringsbestämmelserna. I promem- orian anfördes också att det oftast är ägaren eller en närstående person till denne som kör en bil. Genom tillkomsten av det nya bilregistret (numera vägtrafikregistret) ansågs också finnas bättre förutsättningar att låta ansvaret i princip riktas mot den regi- strerade ägaren. I propositionen underströks behovet av att effektivisera systemet för beivrande av parkeringsförseelser och kommitténs förslag om införande av ett strikt ägaransvar för dessa förordades av departementschefen (prop. 1975/76:106, s. 36 f.). Bestämmelsen om ett strikt ägaransvar för fordonsägaren finns i 4 § LFP, där det stadgas att fordonets ägare ansvarar för att felparkeringsavgiften betalas. Av bestämmelsen framgår också att ägaren inte ansvarar om omständigheterna gör det sannolikt att fordonet frånhänts honom eller henne genom brott. I departementspromemorian Felparkeringsavgift – förslag till ändrade bestämmelser om den rättsliga hanteringen (Ds K 1987:18 s. 38 f.) behandlades åter frågan om ägaransvaret vid korttids- uthyrning av motorfordon m.m. Det konstaterades att hyresavtalet regelmässigt innehåller en bestämmelse om att kunden svarar för eventuellt uppkomna parkeringsavgifter. Om dessa inte betalas frivilligt måste dock uthyrningsföretaget föra talan vid domstol för att få ut avgiften. Enligt promemorian hade det från branschens sida framhållits att detta ofta blir alltför dyrt för företagen. Följden blir att uthyrningsföretaget i praktiken ofta får slutligt stå för avgiften. En annan olägenhet som påpekats enligt promemorian var att både kunden och företaget oberoende av varandra betalar avgiften, varvid det uppstår administrativa svårigheter med åter- betalningen. Detta angavs gälla särskilt kontrollavgifter vid tomtmarksparkering. Enligt promemorian förekom det också att kunder underlåter att betala parkeringsavgifter eftersom de anser att omständigheterna varit sådana att någon avgift inte bort tas ut. Uthyrningsföretaget saknar därvid praktisk möjlighet att ta reda på vilka omständigheter som gällt vid parkeringen och företaget kan därför inte med utsikt till framgång föra talan mot att en avgift påförts företaget. Det konstaterades i promemorian att det rent principiellt inte är tillfredsställande att den som saknar möjlighet att påverka hyresmannens eller förarens beteende ändå måste svara för dennes beteenden. Det fanns därför skäl att undersöka om det går att finna en lösning som så långt som möjligt undanröjer nackdelarna med det gällande systemet men bevarar fördelarna med ett system förenat med ägaransvar. Efter en genomgång av olika tänkbara alternativ konstaterades i promemorian att övervägande skäl talade för att det även i fortsättningen fick ankomma på branschen att själv lösa de problem som ägaransvaret otvivelaktigt medför när det gäller korttidsuthyrning. Före tillkomsten av LKOP ansågs den rättsliga grunden vara oklar när det gäller möjligheterna att göra en fordonsägare ansvarig för parkering på tomtmark. Exempelvis hade Justitiekanslern i ett beslut gjort ett principiellt uttalande angående frågan om betalningsanspråk kunde riktas mot annan än den som parkerat ett fordon. JK uttalade att svaret ytterst måste ges av domstol men att det enligt JK:s mening endast i undantagsfall torde föreligga sådana omständigheter att ägaren kunde göras ansvarig för avgiften även om en annan person fört bilen. JK ansåg att det krävdes särskild lagstiftning för att generellt uppnå att ägaren blev ansvarig för betalning av avgiften. Domstolsavgöranden i första instans hade inneburit att ägaren ansetts ansvarig för betalning av kontrollavgiften om det var utrett att fordonet stått uppställt i strid mot de skyltade parkeringsvillkoren och ägaren inte ansett sig böra medverka till att utreda vem som vid tillfället i fråga förfogade över bilen. hade i en skrivelse till regeringen påpekat att den rättsliga grunden var oklar när det gällde möjligheterna att göra en bilägare ansvarig för parkering på tomtmark. När ägaren invände att annan fört bilen var det bl.a. av kostnadsskäl inte rimligt att göra en utredning om vem som fört bilen. Detta minskade styrelsens möjligheter att på ett effektivt och försvarbart sätt fullgöra uppgiften att kräva avgifter för parkerings- platser på tomtmark. ansåg det därför ytterst angeläget att lagstiftningen ändrades. anförde i departementspromemorian Felparkering på tomtmark (Ds K 1980:14 s. 85 f.) att utrymmen på tomtmark för stillastående fordon inte fanns i erforderlig utsträckning och att gatumarken måste reserveras för den rörliga trafiken. Utredningen ansåg därför att det var betydelsefullt att efterlevnaden av parkerings- bestämmelser på befintlig tomtmark förbättrades. För detta krävdes att man kunde beivra överträdelser på ett snabbt och smidigt sätt. Utredningen menade att det inte kunde anföras några principiella invändningar mot att ålägga ägaren betalningsansvaret för kontrollavgiften, särskilt som ett strikt ägaransvar redan gällde för överträdelser på gatumark. Det strikta ägaransvaret föreslogs konstrueras på samma sätt som ägaransvaret var uppbyggt enligt lagen om felparkeringsavgift. Föraren krävs genom att parkerings- anmärkningen sätts på bilrutan. Om kontrollavgiften inte betalas inom den på betalningsanmaningen angivna tiden krävs fordons- ägaren på beloppet. Förslaget innebar att en som driver en parkeringsanläggning inte skall behöva göra någon utredning om vem som fört fordonet utan påminnelser och efterföljande krav skulle kunna riktas direkt mot ägaren. För det fall förare och ägare inte är samma person borde, menade utredningen, ägaren kunna kräva åter av föraren vad han visar sig ha erlagt med anledning av överträdelsen av parkeringsbestämmelserna. Till skillnad från vad som gäller enligt LFP föreslog utredningen att det i lagtexten klart skulle sägas ut att även föraren är betalningsskyldig och att markägaren alltså kan vända sig antingen mot föraren eller ägaren. Definitionen av ägare skulle enligt utredningen vara densamma som i LFP. I fråga om långtidsuthyrning ansåg tomtparkeringsutredningen att ett strikt ägaransvar inte medförde några problem. Hyres- mannen betraktas som ägare i trafiklagstiftningens mening och antecknas i bilregistret. Krav på kontrollavgift kommer därmed enligt utredningen att riktas direkt till hyresmannen. Däremot konstaterade utredningen vad gällde korttidsuthyrning att det föreslagna strikta ägaransvaret för överträdelser på tomtmarks- parkeringar skulle komma att göra uthyrningsföretagen betalnings- ansvariga för hyresmännens överträdelser. Utredningen anförde att det för bestämmelsernas efterlevnad var av stor vikt att ägaransvar infördes även för tomtmarksparkering och att biluthyrnings- företagens problem inte kunde anses vara så stora att de motiverade någon inskränkning av det föreslagna ägaransvaret. Utredningen påpekade vidare att () i en skrivelse till regeringen hemställt om ändring av ägaransvaret för felparkeringsavgifter. Hemställan innebar att det skulle göras sådana ändringar i LFP att den som korttidshyr ett fordon i vissa fall jämställs med fordonsägare vid tillämpning av lagen. BURF menade att det inte är tillfredsställande att personer som korttidshyr bilar kan sätta sig över gällande bestämmelser och övervältra betalningsansvaret på uthyrningsföretagen. Trafiksäker- hetsverket hade dock efter utredning kommit fram till att frågan inte föranledde någon åtgärd. Utredningen konstaterade att om branschens problem skulle kunna lösas t.ex. med enklare rutiner med avseende på felparkeringsavgifterna, borde dessa också kunna tillämpas för kontrollavgifterna. föreslog slutligen en bestämmelse i både LFP och den föreslagna kontrollavgiftslagen som innebar att om ägaren är underårig, svarar förmyndaren solidariskt med den underårige för betalning av kontrollavgiften. Detta för att för- hindra att den som nyttjar bilen missbrukar det förhållandet att ägaren är omyndig. I sitt remissyttrande över tomtparkeringsutredningens förslag återkom BURF till de problem som ägaransvaret enligt LFP vållat biluthyrningsbranschen. Föredragande statsrådet anförde i propositionen som låg till grund för lagen om kontrollavgift att ett effektivt system för ingripande mot olovlig parkering på gatumark och tomtmark förutsätter att det alltid är möjligt att vända sig till den registrerade ägaren med krav om kontrollavgift eller felparkeringsavgift (prop. 1983/84:104 s. 24 f.). Föredraganden pekade vidare på att det strikta ägaransvaret enligt LFP tillämpats och att denna tillämpning inte gav anledning till några betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt. Tvärtom ansågs erfarenheterna vara mycket goda. Föredraganden menade därför att ett strikt ägaransvar efter samma mönster som i LFP borde införas i lagen om kontrollavgifter vid olovlig parkering. Däremot ansåg han inte att det fanns tillräckliga skäl att göra en förmyndare medansvarig för kontroll- och felparkeringsavgifterna. Han var heller inte beredd att förorda några ändringar i LFP eller utredningsförslaget med anledning av BURF:s framställning och remissyttrande. Det skulle enligt föredraganden medföra ett markant avsteg från en effektiv och konsekvent princip om ansvar att tillmötesgå BURF:s önskemål. I sammanhanget kan nämnas att Utredningen om ägaransvar vid trafikbrott hade i uppdrag att undersöka särskilt de juridiska förutsättningarna för att införa någon form av ansvar för fordons- ägaren när hans eller hennes fordon används vid hastighets- överträdelser och andra trafikförseelser som kan övervakas och upptäckas genom automatiska system. Uppdraget har redovisats i betänkandet Ägaransvar vid trafikbrott (SOU 2005:86). Betänk- andet nämns i budgetpropositionen (prop. 2006/07:1 utgifts- område 22 s. 32). Där anförts följande. För parkeringsförseelser, vilka i allmänhet bedöms ha liten trafiksäkerhetsmässig betydelse, gäller att de har avkriminaliserats och beivras genom ett enklare förfarande med uttagande av en avgift. Hastighetsöverträdelser tillmäts däremot stor betydelse för trafiksäkerheten. Att i förenklande syfte avkriminalisera sådana överträdelser skulle mot den bakgrunden sända felaktiga signaler till trafikanterna. Det skulle inte heller i ett avgiftssystem vara möjligt att lägga överträdelser till grund för körkortsåterkallelse, vilket är den reaktion som troligen har störst effekt ur trafiksäkerhetssynpunkt. Mot bakgrund av detta avser regeringen inte vidta några åtgärder för att införa ägaransvar vid trafikbrott. har i dom , FT 1118-02, prövat om leasingtagare till ett fordon kan åläggas betalningsansvar för kontrollavgift avseende olovlig parkering. Det var i målet ostridigt att en personbil – som vid tillfället ägdes av men leasades av ett arkitektkontor – varit uppställd på en handikapplats på tomtmark vid och att erforderligt tillstånd för parkering på handikapplats saknades. Hovrätten konstaterade att med fordonets ägare avses enligt 2 § första stycket – i dess lydelse för överträdelsen – bl.a. den som vid tiden för den olovliga parkeringen var antecknad som fordonets ägare i bilregistret (numera ersatt av vägtrafik- registret). Hovrätten hänvisade vidare till 7 § bilregister- kungörelsen (1972:599), av vilken följer att bestämmelserna i kungörelsen om ägare av fordon som innehas med nyttjanderätt för bestämd tid om gäller innehavaren. Bilregister- kungörelsen är upphävd men en motsvarande bestämmelse finns i 4 § lagen (2001:558) om vägtrafikregister. Enligt hovrätten syntes den nämnda regleringen innebära att den som innehar fordon med nyttjanderätt om också skall anses vara ägare till fordonet i LKOP:s mening. Hovrätten anförde vidare att det fick anses framgå av förarbetena till LKOP att regleringen skall tolkas på detta sätt (prop. 1983/84:104 s. 56). Departementschefen anförde där bl.a. följande. När det gäller långtidsuthyrning av fordon (dvs. ) medför ett sådant ägaransvar inga problem. Hyresmannen betraktas som ägare i trafiklagstiftningens mening och antecknas i bilregistret. Kravet på kontrollavgift kommer att riktas direkt till hyresmannen. Hovrätten menade att även sakliga skäl talade för att betalningsansvaret enligt LKOP skall åvila nyttjanderättshavaren. Detta eftersom det är nyttjanderättshavaren som har den faktiska kontrollen över fordonet medan uthyraren i regel helt saknar möjlighet att kontrollera hur fordonet används. Samman- fattningsvis ansåg hovrätten att en leasingtagare av ett fordon är att jämställa med fordonets ägare i LKOP:s mening. Det är inte ovanligt att ett barn är registrerat som ägare till ett motorfordon trots att han eller hon inte är den verkliga ägaren till fordonet. Genom en ändring i lagen (2001:558) om vägtrafik- register som trädde ikraft skall, när ett barn uppges äga ett fordon, istället barnets förmyndare registreras i vägtrafikregistret. Undantag skall gälla för fordon som barnet själv har behörighet att köra. Lagändringen medför att betalnings- skyldighet som vilar på den registrerade ägaren belastar för- myndaren och inte barnet. bör därför det tidigare problemet med bulvanförhållanden, där barn utåt uppgetts som betalnings- skyldiga, upphöra. Enligt mening bör, på samma sätt som gäller enligt LKOP, fordonets förare och ägare ansvara solidariskt för att en felparkeringsavgift betalas. Något avgörande hinder mot en sådan lösning synes inte finnas. Tvärtom bör det vara rimligast att föraren – som ju är den som begått den påstådda överträdelsen – åläggs ett solidariskt ansvar även när det gäller sådana överträdelser som omfattas av LKOP. Det är enligt uppgift vanligt att det är föraren som hör av sig med anledning av en utfärdad felparkeringsavgift och det är därför rimligt att även föraren har möjlighet att inträda som part. En sådan lösning innebär också att sanktionssystemet blir mer enhetligt. Utredningens förslag: En felparkeringsavgift utfärdas genom att en parkeringsanmärkning överlämnas till fordonets ägare eller förare eller fästs på fordonet. Av parkeringsanmärkningen skall framgå vilken överträdelse som begåtts, vilken bestämmelse som trafikanten brutit mot, avgiftens storlek och hur den skall betalas samt vem som har utfärdat parkerings- anmärkningen och hur denne kan kontaktas. Det är angeläget att den som fått en parkeringsanmärkning kan kontakta den som utfärdat anmärkningen. Därför bör kontakt- uppgifter anges på anmärkningen. Detta gäller i praktiken , men bör författningsregleras. Det är i första hand fråga om sådana kontaktuppgifter som adress, telefonnummer, e-post- adress, och eventuell besöksadress. Med den som utfärdat anmärkningen avses inte den enskilde parkeringsvakten utan den kommun eller markägare som anges i avsnitt 8.3. Det bör även framgå vilken överträdelse som begåtts, vilken bestämmelse som trafikanten brutit mot, avgiftens storlek och hur den skall betalas. 8.7Vem får utfärda parkeringsanmärkning? Utredningens förslag: En parkeringsanmärkning får endast utfärdas av markägaren eller en parkeringsvakt. Enligt 5 § första stycket LFP får parkeringsanmärkning enligt denna lag endast meddelas av en polisman eller av sådan parkerings- vakt som avses i LKP. I 5 § i denna lag anges att parkerings- övervakningen skall fullgöras av parkeringsvakter som har genomgått lämplig utbildning för uppgiften. Föreskrifter om personalens utbildning och utrustning meddelas av regeringen eller av den myndighet som regeringen bestämmer. I 2 § förordningen (1987:26) om parkeringsvakter i kommuner anges att föreskrifter om utbildning meddelas av efter samråd med . har utfärdat föreskrifter och all- männa råd om utbildning av parkeringsvakter (2002:1, FAP 759–1). Den föreskrivna grundutbildningen omfattar . I föreskrifterna anges också att parkeringsvakterna skall genomgå fortbildning. Det finns i LKOP inget uttryckligt motsvarande krav på att parkeringsanmärkningar bara får utfärdas av parkeringsvakter. Däremot uppställs ett utbildningskrav. Enligt 12 § LKOP är det markägarens ansvar att den som övervakar efterlevnaden av förbud eller villkor som avses i lagen har för ändamålet lämplig utbildning. Utredningen har i kapitel 6 kommit till slutsatsen att polisen inte längre bör ha befogenhet att utfärda parkeringsanmärkningar. En parkeringsanmärkning bör endast få utfärdas av markägaren eller en parkeringsvakt. Den markägare som endast har behov av park- eringsövervakning i begränsad omfattning bör fortfarande ha rätt att själv utfärda parkeringsanmärkningar. Om markägaren däremot vill anlita någon att utföra parkeringsövervakningen bör detta skötas av utbildade parkeringsvakter. Utredningen återkommer i avsnitt 10.6 till frågan om utbildningskrav för parkeringsvakter. Det kan dock påpekas redan i detta sammanhang att det av utredningens förslag i detta avsnitt följer att markägare undantas från kravet på utbildning. Det är alltså utredningens uppfattning att endast markägare och utbildade parkeringsvakter skall få utfärda parkeringsanmärkningar. 8.8När får felparkeringsavgift inte tas ut? Utredningens förslag: En felparkeringsavgift får inte tas ut om det med hänsyn till omständigheterna i samband med fel- parkeringen skulle framstå som uppenbart oskäligt att ta ut sådan avgift. I 10 § LKOP anges att om det med hänsyn till omständigheterna i samband med den olovliga parkeringen skulle framstå som uppen- bart oskäligt att ta ut kontrollavgift, får avgiften inte tas ut. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i LFP. hade i departementspromemorian Felparkering på tomtmark (Ds K 1980:14 s. 82 och 108–109) föreslagit att kontrollavgift skulle efterges när den olovliga parkeringen får anses ursäktlig med hänsyn till omständigheterna. Exempel på sådana fall kunde enligt utredningen vara att den som parkerat drabbats av någon sjukdom, att bilen gått sönder eller att någon annan nödsituation inträffat. Utredningen menade att den förare som åberopar sådana omständigheter borde vara beredd att på något sätt kunna göra sitt påstående sannolikt, t.ex. genom intyg eller vittnen. Andra tänkbara situationer där markägaren borde efterge kontrollavgiften var vidare då fel på parkeringsautomaten uppstått att det inte går att nå honom för ett meddelande eller då giltigt parkeringstillstånd uppvisas i efterhand. Det sistnämnda borde dock enligt utredningen accepteras endast om bilföraren har månadskort eller liknande och under förutsättning att försumligheten inte upprepas allt för ofta. I specialmotiveringen till den föreslagna bestämmelsen anförde utredningen bl.a. att det inte behövde vara föraren själv som drabbas av sjukdom eller olyckshändelse utan även en anhörig. Det fanns även många andra liknande situationer som dock enligt utredningen var svåra att räkna upp. Möjligheten att enligt 36 § avtalslagen jämka oskäliga avtalsvillkor ansågs inte vara tillräcklig, eftersom något verkligt avtal ofta inte kan anses föreligga. Med hänsyn till att beloppen är tämligen små menade utredningen att det saknades anledning att införa möjlighet att jämka beloppet. Detta skulle enligt utredningen kunna ge upphov till onödiga I remissvar över förslaget ansåg att den föreslagna liberala regeln var att föredra framför den stränga praxis som finns i fråga om felparkeringsavgifter. I propositionen med förslag till lag om kontrollavgift anförde föredragande statsråd att det är orimligt att kräva att samtliga parkeringsvillkor alltid uppfylls eller att parkeringsförbud i alla situationer respekteras (prop. 1983/84:104 s. 20–22). Han pekade också på att domstolspraxis när det gäller befrielse från felparkeringsavgifter är mycket sträng. Enligt föredragandens mening fanns det utrymme för en något mildare ordning beträffande kontrollavgifterna. Dessa gäller ju mer sällan förfaranden som direkt äventyrar trafiksäker- heten eller hindrar framkomligheten. Dock borde det enligt föredraganden krävas mer än att försumligheten är ursäktlig för att markägaren inte skall ha rätt att ta ut kontrollavgift. Enligt föredragandens mening borde avgift inte få tas ut om för- summelsen berott av någon oförutsebar omständighet av mer än bagatellartad natur. Liksom utredningen ansåg han att egen eller nära anhörigs sjukdom är en sådan omständighet. Också andra situationer som den ansvarige inte kan påverka borde kunna vara skäl nog enligt föredraganden. Däremot ansåg han inte att den som glömt parkeringstillstånd utan vidare borde undgå avgift. Mot bakgrund av det anförda föreslogs en bestämmelse av innebörd att kontrollavgift inte får tas ut om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till omständigheterna i samband med den olovliga parkeringen. Bestämmelsen var avsedd att tillämpas både av markägare och domstolar. Lagrådet anförde i sitt yttrande över förslaget till bestämmelse bl.a. följande (a. prop. s. 35). Det kan från allmän synpunkt i och för sig anses tillfredsställande att den föreslagna lagen förses med en säkerhetsventil av denna art. Regleringen är emellertid ägnad att väcka vissa betänkligheter. Det må till en början framhållas att lagen om felparkeringsavgift inte medger något motsvarande hänsynstagande när en parkeringsbestämmelse överträds. Mot bakgrund av att den föreslagna lagen präglas av en strävan att så nära som möjligt anpassa systemet med kontrollavgift till vad som gäller beträffande felparkeringsavgiften och då någon ändring beträffande denna avgift inte torde vara aktuell, kan den föreslagna regleringen synas i viss mån överraskande. Härtill kommer att förutsättningen för att kontrollavgift inte skall utgå enligt lagtexten är så allmänt hållet – endast särskilda skäl behöver föreligga – att bestämmelsen kan befaras uppmuntra till mer eller mindre obefogade invändningar mot betalning av kontrollavgift. Detta kan medföra en icke önskvärd belastning på domstolarna och även få till följd att en fastighetsägare i många fall hellre avstår från att fullfölja sitt kanske i och för sig berättigade betalningskrav än att riskera en oviss rättegång och därmed förenade kostnader. Lagrådet menade att om en regel av det aktuella slaget ansågs behövlig borde denna utformas mera restriktivt. I så fall kunde som villkor för att avgift inte skall utgå uppställas exempelvis att ett utkrävande av avgiften med hänsyn till omständigheterna vid parkeringen framstår som uppenbart obilligt (a. prop. s. 35). Före- dragande statsrådet vidhöll att en bestämmelse om eftergift borde finnas i lagen om kontrollavgift vid olovlig parkering. Han pekade bl.a. på att det i såväl det privaträttsliga systemet som i systemet med felparkeringsavgifter fanns bestämmelser som gav ett visst utrymme för att se till omständigheterna i det särskilda fallet, om än utrymmet beträffande felparkeringsavgifterna var mindre än det som föreslagits beträffande kontrollavgifterna. Föredraganden delade dock Lagrådets synpunkt att bestämmelsen borde utformas restriktivt och godtog Lagrådets förslag med den ändringen att ordet obilligt ersattes med oskäligt (a. prop. s. 41). I 5 § fjärde stycket LFP anges att det framgår av polislagen (1984:387) att en polisman under vissa omständigheter får låta bli att meddela en parkeringsanmärkning. Även en parkeringsvakt får låta bli att meddela en parkeringsanmärkning, nämligen om överträdelsen med hänsyn till omständigheterna i fallet framstår som obetydlig. Bestämmelsen infördes mot bakgrund av förslag i propositionen 1986/87:51 om parkeringsövervakning. En motsvarande bestämmelse hade funnits i den då gällande förordningen om trafikövervakning.