sou · GUB314 · 2007-01-01 00:00:00 — Maj:ts proposition nr 36 1887. Någon debatt i föranledde den inte. utlåtande nr 36 (4 saml. 1 avd), första kammaren II:19, 12, andra kammaren II:23, 31. att de ej bilda en sammanhängande och för lapparne lätt åtkomlig sträcka. Dylik enskild mark kan under renarnes kringströfvande svår- ligen under några omständigheter skyddas mot intrång. Propositionens uppenbara mening var att samerna fick beta sina renar på sedvanemarkerna enligt de regler som den nya lagen föreskrev. Dess klara budskap på den punkten hade dock svårt att bli accepterat i och delar av . Det för- anledde, som senare skall visas, nya undersökningar och en ny kommitté, lappkommitté, tillsattes (se avsnitt 6.3 och 7.6.2). Under det följande decenniet genomfördes inköpen av utvidg- ningshemman i rask takt. Ironiskt nog kom de att omfatta Ljusne- dals bruk som ägts av sedvanerättens främste och skickligaste mot- ståndare i länet, brukspatron . I mindre omfattning fortsatte inköpen och de senaste ägde rum 1944.186 186 , Ur jämtlandssamernas nutidshistoria. En mer än hundraårig kulturkamp (2002) s. 59 f. 6.1Behovet av en nationell renbeteslag Det förekommer i litteraturen inte sällan hänvisningar till förord- ningar om lappmarkerna som inte återfinns i tryck. Orsaken är främst att många av dessa förordningar aldrig trycktes. Ofta hade regeringens beslut formen av skrivelser till , vilka sedan i kopia sändes vidare till i berörda län för kun- görande. var länsstyrelsernas egna kungörelser dessutom i de flesta fall otryckta.1 Inte sällan hände det att de fat- tade egna beslut som ibland kom i strid med innehållet i de centrala kungörelserna. I arkivmaterialet hänvisas det emellanåt till sådana lokala beslut, men de kan vara svåra att återfinna. Främsta anled- ningen till det kan vara att i arkiv förstördes vid stads brand 1888 och att Kammarkollegiet drabbades av en brand 1802. Den skadade framför allt tredje pro- vinskontorets arkiv som huvudsakligen gällde ärenden rörande och . Eftervärlden har av dessa anledningar ofta haft svårt att avgöra vad som egentligen gällt. Det var emellertid inte lätt för samtiden heller. Före tidningarnas tid var informationsspridningen besvärlig. Den viktigaste kanalen var kyrkorna och tingen där kungörelserna lästes upp och ibland sattes upp på lämplig plats för läsning. I det glesbefolkade var det dock inte lätt att den vägen nå alla, särskilt som det kyrkliga livet här var koncentrerat till vissa kyrk- några få gånger . Det hände dessutom att författ- 1 Kungörelserna har behandlats av i Ett massmedium för folket; studier i de allmänna kungörelsernas funktion samhälle. (2001). Reuterswärd berör de handskrivna kungörelserna (s. 42) men tränger inte närmare in i problematiken kring dem. Det ligger heller inte i hennes forskningsuppgift att analysera innebörden av att lokala och centrala författningar strider mot varandra. Det rimliga torde vara att de senare har större rättslig tyngd än de förra. ningar föll i glömska. pekar i sin Journal på hur okända lappmarksförfattningarna ofta var ute i bygderna, ibland t.o.m. av myndighetspersoner.2 Frågan om bofastas skyldighet att stänga om sina hässjor för att skydda dem mot renars skadegörelse är av stor betydelse för belys- ningen av sedvanerättens utveckling. Lagstiftningen om den spe- lade, som framgått av det ovan sagda, en roll i förspelet till renbetslag. Frågan om hägnadsskyldigheten kan också användas för att belysa hur godtycklig lagstiftningen och rättstillämpningen om samiska förhållanden ofta var. Dess roll som spegel av lappmarks- politikens vacklande vardag observerades redan av i hans verk Om och lapparne företrädesvis de svenske från år 1873.3 Förordningarna om hägnadsskyldigheten utfärdades primärt av länsstyrelserna, men de kunde genom överklaganden också föras upp till avgörande i högre instans hos eller Kungl. Genom utdrag eller avskrifter i dessa centrala myn- digheters arkiv har det, åtminstone delvis, varit möjligt att följa även vad de lokala förordningarna gick ut på. utfärdades en kungö- relse – troligen av i - som katego- riskt förbjöd samerna att göra bonden ohägn på hans ägor. Med smärre förändringar upprepades den i resolution . Förordningarna har ej påträffats i arkiven, men det finns knappast anledning att betvivla att de existerat. Hela ansvaret för renskador på böndernas höskörd lades här på samerna. Det var deras skyldighet att genom noggrann bevakning av renarna dygnet runt se till att skador på böndernas skördar inte inträffade. I prak- tiken var en sådan intensiv bevakning under mörka höstnätter och inte sällan svåra väderleksförhållanden omöjlig. I medvetande om detta utfärdade i en förordning för . Bönderna i denna ålades genom den att uppföra stängsel om sina hässjor för att skydda dem mot renar. Gjorde de inte det skulle de själva få stå för kostnaderna vid eventuella skador. 2Petrus , Fortsättning av Journalen 1833, s. 441 ff. 3Gustaf 1873 s. 466 ff. 6.1.2.1Skyldigheten gällde även utanför lappmarksgränsen Genom resolution utvidgade denna skyldighet till , och lappmarker. Kungörel- serna skulle enligt författningstexten uppläsas från predikstolarna i , , , och lappmarker, samt för de mot dessa lapp- marker angränsande jordbrukare från , , , , , och socknar. Inom detta område skulle de Nybyggare, Hemmansåboer eller Prästebords Innehaf- vare, hvilka å sine ängar och slottermyror icke förvara sitt hö uti ordentelige lador, utan lägga detsamma i stackar, förse sådane sine höstackar med stadig och tät gärdesgård till fyra alnars höjd samt fem à sex alnars afstånd å alla sidor, ifrån stacken, så att kreaturen ej kunna åtkomma höet, och att nästnämnde Nybyggare, Prästebords Innehafvare och Jordbrukare skola skylla sig sjelf och sjelf sin skada stånda.4 Förordningarna visar att lappmarksgränsen inte betraktades som någon gräns för samiska vinterbeten. Att och byg- derna nedanför denna inte omfattades av de nämnda förordning- arna sammanhängde med att Kammarkollegiet redan den 11 sep- tember 1793 föreskrivit att s.k. trohagar, skulle uppsättas kring böndernas hässjor inom denna lappmark.5 vinter- betesområden låg till stor del i , alltså utanför länsstyrelses ansvarsområde. Förordningen 1801 blev inte oomstridd. Året efter att den utfär- dats inkom besvär till från notarien . Denne var företrädare för silvergruva i . Han hävdade att de för utfärdade och lämpliga bestämmelserna ingalunda medförer någon värkan mot de öfrige orter och aldraminst kan det så utöfver all gränts förtydas att allmoge och nybyggare i bebodda Westerbotn böra ens med slike trohagar och ännu mindre med 4 alnars hög och tät gärdesgårds upsättande vid hvarje höhäsja 4Återgivet bl.a. i Kammarkollegiets brev till Kungl. Maj:t ang. Juckasjärvi nybyggares besvär rörande dem ålagd skyldighet att kringstänga sina höstackar. Ur Skrivelser till Kungl. Maj:t – 1840. Sammansatta kollegier vol. 3 (RA). 5Omnämnd i skrivelse till 1802, dnr. 1504 (RA). besväras, som likväl Kungiörelsen påbiuder. I synnerhet som Kongl. Majts förre och om Länets odling både kunnige och mohne Herrar Landshöfdingar genom Laga Kraft vundne Resolution af den . 1790 samt 30 maji 1793 förordnat at Lappen ej utan särskilt tillstånd må vistas på de uti bebodda Westerbotn varande Allmänningar samt vid 3 1/3 Rdl vite icke ens beta på de hemman och nybyggare tillkom- mande områden emedan de sielfve behöfva Renmossan til sin Boskap. tog ingen hänsyn till besvären utan fastställde 1802 utan ändringar utfärdade förordning.6 Situationen ändrade sig emellertid när delades 1810 och kom till. Efter klagomål från nybyggare i och Lainio byar i socken utfärdade den nytill- trädde landshövdingen en länskungörelse date- rad . I denna förbjuds lapparna, eftersom hässjorna inte kan skyddas genom hägnader, att upresa sina Kåtor och med sina Renar vistas närmare än en mil ifrån Nybyggarnes byar, och att de icke i början af vintern, då de komma ifrån Fjällen, och flytta förbi någon slått, att de icke då stanna nära den, eller lemnar sina Renar owårdade, så att skada å Nybyggarnes höhässjor och stackar händer. inkom till Kungl. Maj:t (kammarexpeditionen) samma klagomål som i från nybyggare i , , och socknar i . Klago- skriften remitterades till som i sin tur remitte- rade den till i . Denna svarade att kun- görelse (fastställd av 1802) fortfarande gällde i länet. påpekade att denna kungörelse dessutom ånyo delgetts länsinvånarna genom en länskungörelse . Kammar- kollegium anslöt sig till uppfattning, och gjorde i sitt remissvar till . Maj:t endast det tillägget, att lapparna borde åläggas att hålla noggrann tillsyn med renarna. Kammarkollegiets ståndpunkt gillades av Kungl. Maj:t, vilket meddelades i kungligt brev . Brevet trycktes inte, men på vanligt sätt fick i uppdrag att offentliggöra detsamma i länet på lämp- ligt sätt. inkom till i en skrivelse från samerna i . Den var upprättad enligt full- makt från dessa av I. Bucht (troligen , född i Hietaniemi, och senare kyrkoherde i ). 6 Kammarkollegiets protokoll § 27. Kammarkollegiets arkiv AIa: 375 (RA). Allmogen uti eller Juckasjerwi , de Helige Fäderne, , och afkomlingar och sista quarlefvan af Rikes Äldste Inbyggare, inledde han storståtligt och fort- satte våga härmed i djup ödmjukhet utbedja sig Konungens Res- pective Befallningshafvandes uppmärksamhet, å ett icke mindre ömande ämne, än som angår vår framtida tilvarelse och bibehål- lande bland Fjällens invånare eller ändtliga utrotande. Vad brevet huvudsakligen handlade om var ovannämnda läns- kungörelse för 1813 med sina stränga krav på lap- parna. Olika landshövdingars inkonsekvens framhölls och det påmin- des om att hägnadsskyldighet just i och Enontekis socknar påbjudits i en länskungörelse 1796. Den sistnämnda kungö- relsen var, menade man, grundad på Lag, Naturrätt och Billighet, den förra så icke. Landshövdingen i länet, som hette , ansåg att skri- velsen inte föranledde någon som helst åtgärd från hans sida. Samerna överklagade då till . hade frågan om avvittringen i och lapparnas utsatta läge också dykt upp som ett debattämne i . I den skrivelse tillställde Kungl. Maj:t yrkade denna på att föreskrifterna för Socknarne inom , skulle utsträckas till att gälla även i de öfriga . Skrivelsen från Rikets ständer sändes på remiss till länsstyrelserna i och . Den sist- nämnda svarade att den tillstyrkte Ständernas förslag och tillade – i medvetande om att kungörelse även innebar hägnadsskyldighet nedanför lappmarksgränsen – följande: Wid de tillfällen då starka frostnätter inträffa i öfra fjällen och förord- saka det marken betäckes af is eller så kallad flen innan snö hinner falla, hwarigenom Renarne sättas utur stånd att åtkomma sin föda, hwilket äfwen innewarande år är fallet; så synes det både billigt och nödvändigt, att Renbete får begagnas å Krono Allmänningarne inom nedre eller bebodde delen af Landet, hwilka trakter Krono Betjeningen wid dylika händelser haft befallning att utwisa för Lapparne, som des- sutom af Skattemän pläga betinga sig rättighet att vistas å dessas ägor. Landshövding lämnade sitt svar . Det var av ett helt annat innehåll än kollegans i grannlänet. hade ingalunda förbisett att kungörelse baserade sig på länskun- görelsen 1801 och att den även avsåg kustsocknarna , och i hans län. Han motsatte sig emellertid kraftfullt båda dessa kungörelser och krävde att Jordbrukarne i Kustlandet, måtte aldeles fritagas från skyldigheten, att för renkreaturen kringstänga sina hässjor och stackar, så mycket mera som Lapparne icke vore berättigade, att med sina renhjordar, sig inom Kustlandet uppe- hålla. Vad han grundade sistnämnda uppfattning på framgår inte av svaret. Landshövding ville inte ens gå med på att lapparna under flenår fick komma till nedre landet. Deras närvaro där äventyrade alltid böndernas skördar och skulle utgöra ett hinder för nybyggens anläggande. Dessutom skulle skogen genom olaga tillgrepp med- tagas och sluteligen förstöras, oberäknat den omständigheten att (när) Lapparne, enligt hwad erfarenheten wisat, med sina renhjor- dar nedkomma till Kustlandet, wanligen blifwa fattigare, i anseende till den lättare åtkomst de der hafwa till öfverflöds waror, i synner- het Caffe, och Bränwin, på hwilka varor de äro särdeles begifne. Maj:t ändå skulle stanna för Ständernas förslag menade landshövding , att det inte kunde överlåtas till krono- betjäningen (kronofogdar och länsmän) att avgöra vilka marker renarna fick beta på. En sådan uppgift skulle endast ankomma på Kungl. Befallningshavande själv, och denne skulle se till att avkräva samerna avgift även vid vistelse på kronomark.7 Maj:t avvisar landshövdingen – men nya problem uppstår Ärendet behandlades av statsrådet . Maj:t ignorerade fullkomligt landshövdingens synpunkter och beslutade i enlighet med Kammarkollegiets förslag att förordning skulle gälla lappmarkerna inte bara i utan också i och . Att även sistnämnda län omfatta- des av föreskrifterna var ett förtydligande. Kammarkollegiet ålades att se till att berörda länsstyrelser kungjorde detta i sina respektive län. Ärendet kom emellertid på regeringens bord ytterligare en gång. Det berodde främst på Ständernas behandling av frågan 1833. Maj:t definitivt att 1825 och beslut gällde.8 (Vid senare behandlingar av frågan kan båda resolutionsdatumen förekomma). 7Huvuddelen av handlingarna när det gäller hägnadsskyldigheten ingår i . Maj:t – 1840. Sammansatta kollegier vol. 3 (RA). 8Kammarexpeditionen, Statsrådsprotokoll §12 (vol. AI:39) Allmänna beredningens protokoll § 6 och protokoll i Statsrådet 5§, 6 mom, vol. AI: 46 (RA). Frågan om hägnadsskyldigheten var emellertid inte avklarad en gång för alla i och med detta. Maj:t en förordning om ägors fredande från skada av annans hemdjur. Häradshövdingen i norra domsaga med- delade i skrivelse till att nybyggarna i hans domsaga tagit detta till intäkt för att inte inhägna sina hässjor. Den nya förordningen förbjöd ju uttryckligen skada på bondens ägor genom annans hemdjur. Nybyggarna menade att lapparnas renar kunde räknas som sådana. Häradshövdingen utbad sig besked om vad som egentligen gällde. svar, behandlat i statsråd , är principiellt mycket intressant. Departementet delade häradshövdingens uppfattning att renar inte kunde jämställas med tamdjur och att lapparna 1 okto- ber till påföljande vår inte hade möjlighet att ständigt bevaka renarna. Förordningen var därför inte till- lämplig på samernas renskötsel . Kammarkollegiet ålades med anledning av detta att tillskriva landshövdingarna och påminna om att och bestämmelser om hägnadsskyldighet fortfarande gällde i Norrbot- tens, och . Bestämmelser hade inte, underströks det, ersatts av kungörelse om fredande från andras tamdjur. En tryckt länskungörelse 1859 från i , som finns i konseljakten, visar att beslutet med- delades länsborna nästan ordagrant efter konseljbeslutet.9 Trots besked från Kungl. Maj:t dök frågan upp igen . var det det nybildade i , som i skrivelse hävdade att hägnadsskyldighe- ten var omöjlig att uppfylla. kungörelse borde därför upp- hävas och förordningen 1857 förklaras gälla överallt, även i lapp- markerna. i hade med anledning härav låtit häradshövdingarna i länet hålla möten vid tingen i Jukka- sjärvi, och tingslag. Man hade vid dessa möten kommit fram till att lapparna, särskilt skogslapparna, kunde åläggas att vårda och vakta sina renar . Däremot var omöjligt att kräva detta under den mörka hösttiden och vintern. Länsstyrelserna i och fastslog med anledning av detta besked att stadga om att renar ej var hemdjur och förordning om hägnadsskyldigheten skulle fortsätta att gälla i dessa län. Statsrådsprotokoll § 4 (RA). 6.1.2.4 Vad gällde i ? i hävdade däremot att hägnadsskyldig- heten var ett orimligt krav i områden som låg långt utom egentliga lappområdet. 1825 och kungörelser borde därför inskrän- kas till att gälla inom det egentliga lappområdet, der detta blifvit genom afvittring bestämdt och gränserna utstakade. Efter allt att döma räknade dock med att vinterbete utanför detta område fick förekomma. Detta framgår av ett remissvar från Läns- styrelsen i att lapparna borde vidkännas ansvaret för den skada, som utom lappområdets gräns tillskyndas nybyggare å bergad och i stack eller hässja satt foder intill , emot det att nybyggarne äfven utom lappområdet måtte stå sin skada, om de ej tagit sitt foder i förvar.10 Maj:t ändrade 1866 bestämmelserna dithän att hägnads- skyldigheten hädanefter endast skulle gälla inom de avvittrade områdena i . I de reviderade bestämmelserna nämndes inte längre något om att markägarna utanför detta område skulle stå sitt kast om deras hö skadades av renar. Det är uppenbart att de olika förordningar och beslut som fanns framstod som motsägelsefulla och svårtolkade. Avskaffandet av hägnadsskyldigheten utanför de avvittrade områdena i uppfattades naturligt nog av markägarna som ett förbud för lapparna att med sina renar vistas utanför dessa. Med samma rätt hävdade samerna att 1825 och förordningar fortfarande gällde i länet och att de hade denna rätt. Den långa kampen om hägnadsskyldigheten – den fortsatte långt in – är intressant bl.a. på det viset att den belyser hur nyckfull och motsägelsefull lagstiftningen om samer ofta var. Den utgör en varning för att utifrån enstaka domslut eller förordningar i äldre tid tvärsäkert avgöra hur rättsförhållanden och rättstillämp- ning var. Maj:t tillsatte en kommitté med uppgift att utreda förhållandet mellan de svenska lapparna och landets bofasta befolkning samt att utarbeta förslag till lagbestämmelser på områ- det. Tillsättningen hade som tidigare påpekats en bakgrund i de 10 protokoll § 13 med tillhörande konseljakt. diskussioner om samernas sedvanerätt som fördes i samband med tillkomsten av avvittringsstadga för (se avsnitt 5.4.7). Den framskyndades också av förhandlingarna med om en internationell lag rörande den gränsöverskridande renskötseln. Men aldeles oberoende af den internationella lagen, framhöll det ansvariga statsrådet riksdagsdebatt, har det nu föreliggande lagförslaget sitt särskilda berättigande i angelägenheten att till ett öfverskådligt helt samla alla de äldre, på särskilda tider meddelade, spridda och till stor del i glömska fallna bestämmelserna angående lapparnes förhållanden inbördes och till de bofaste, samt att komplettera dem med sådana stadganden, som afse att tillförsäkra lapparne en mera betryggad tillvaro.11 Samtiden tillmätte det förestående lagstiftningsarbetet stor betydelse. Kommittén fick en mycket kvalificerad sammansättning. En presentation av dess ledamöter kan vara på sin plats för att belysa detta. Landshövding i utsågs först till ordfö- rande, men han avled som kommittén tillsattes. hann därför inte få något inflytande på dess arbete på annat sätt än att han var en av de första som insåg vikten av en gemensam natio- nell lagstiftning. Hans efterträdare som ordförande blev landshöv- ding i . Denne hade under hela sin levnad varit i nära kontakt med de frågor som kommittén behand- lade. Hans far, Per , hade –1859 varit styresman för avvittringsverket i och –1861 var han landshövding i . Liksom fadern var utbildad lantmätare. började han som kartograf vid Läns Ekonomiska , ett verk som inrättats på faderns initiativ. fortsatte sitt kartografiska arbete fram till dess han utnämndes till lands- hövding i sitt hemlän. Under arbetet som kartograf, och även senare som landshövding, reste han vida omkring i länet, inte minst i lappmarkerna, och lärde därigenom väl känna förhållandena där. var en av tidens främsta jurister. Han blev professor i kriminal- och processrätt 1871, men kom att göra sin FK III: 29 s. 10. främsta insats som juridisk expert vid , där han som revisionssekreterare och expeditionschef ansvarade för ett omfattande lagstiftningsarbete på olika områden. Han var ledamot av , president i Kammarrätten och blev till slut justitieminister (1896–1901). satt i 1890–1904 och var bl.a. ledamot av lagutskottet, som dess ordförande. Hemmansägare Per var född i i norra , där han var bosatt till sin död . Han kom in i som bonderepresentant för norra dom- saga och fortsatte sedan som riksdagsman för de frisinnade. Han var, säger hans levnadstecknare i Svenskt biografiskt lexikon, en god representant för de självlärda och dugliga bondepolitiker, som efter att ha ägnat sig åt kommunala angelägenheter i hembygden kom att få stort inflytande i andra kammaren. var jägmästare och hade först tjänst- gjort i och revir. Åren 1883–1889 var han skogsinspektör och domänintendent i och blev i samband med en omorganisation överjägmästare i mellersta Norr- lands distrikt. Han var ordförande i den kommitté som utarbetade förslag till utvidgning av renbetesfjällen i . var född i . förvärvade han Ljusne- dals bruk i . Bruksrörelsen var föga givande men Farup var en driftig jordbrukare som på sitt bruk satte i gång med utdik- ningar, avtappningar av myrmarker och nyodlingar. De gav så god utdelning att han enligt egen uppgift till slut hade 80 hästar, 450 kor och 600 får. Hans egendom hade vid hans frånfälle expanderat så mycket att den med sina nio kvadratmil mark var till ytan största. Viktiga delar hade han lagt under sig under den avvitt- ring som genomfördes i . Han var i utpräglad grad framstegets man som i samerna såg en underlägsen och störande folkstam. Farup blev ledaren av den s.k. kulturkam- pen mellan samer och bofasta i . Utredningens sekreterare var jur. dr. utnämndes han till landssekreterare vid länsstyrel- sen i och 1893 blev han landshövding där. Han var riksdagsman 1888–1906 och räknades som en av mest brillianta talare. Husberg utnämndes till konsultativt stats- råd i ministär, en befattning han lämnade 1905. berg var mycket religiös och i sin gärning starkt upptagen av den kristna etikens krav. Den inställning kommitténs majoritet kom att inta till frågan om sedvanerätten sammanfattade den själv på följande sätt:13 En [dylik] önskan har låtit sig förnimma från jordegare, å hvilkas områden Lapparne plägat taga sina visten, och är lätt för- klarlig, enär Lapparnes uppehåll på en ort kan jemväl under vintermå- naderna vålla skada. Den skulle också vara berättigad, om Lapparnes ifrågavarande flyttningar ej företoges i följd af ett verkligt behof, och om alltså Lapparne kunde utan men från denna sin flyttningsrätt afstå. Den redogörelse, komiterade lemnat för de förhållanden, under hvilka Lapparne drifva sin renskötsel, torde emellertid till fullo ådagalägga, att Lapparne i regeln ej utan att lida skada kunna afstå från sin flytt- ningar i den utsräckning, hvari dessa egt rum, och att för den skull någon till inskränkning derutinnan ledande bestämmelse ej bör gifvas. Till kommittébetänkandet fogades ett långt och skarpt formulerat särskilt yttrande från bruksägaren . Hans huvudpo- äng var att äganderätten till jord måste vara oinskränkt. Bonden vill leva i fred, skrev han, och han har rätt att fordra lagens skydd för den jord för vilken han skattar. Vid avvittringen i hade man inte gjort några lämpningar i skatteuttaget som kunde motivera att lappar skulle tillåtas beta på den till jordbruk avvitt- rade marken. Farup påpekade vidare, att om en bonde olovligen med uppsåt släpper kreatur på annans ägor skall han, enligt Kungl. förordningen rörande ägors fredande mot skador, betala dryga böter. Sedvanerätten skulle enligt honom göra renskötseln till ett slags fribytargärning där samerna fritt kunde ta för sig av skogarnas tillgångar var de önskade. Även i övrigt tog han avstånd från flertalet punkter i förslaget. Frågan om lapparnas sedvanerätt reglerades enligt kommitténs förslag till lag i 1 § som löd: 12Personuppgifterna är hämtade ur Svenskt biografiskt lexikon, lant- mäteriet, Samzelius Jägeristaten samt beträffande H.A. en artikel av i årsbok 1919 s. 3. ff. Kulturkampen i finns bl.a. utförligt skildrad i avsnitt Samerna i och historia, femte delen (1990). 1 avd. 2 band.