sou · GUB346 · 2007-01-01 00:00:00 — Enligt bestämmelsen skall polisen informera målsäganden om hur ett enskilt anspråk kan handläggas i en even- tuellt kommande domstolsprocess, och hur en sådan talan kan fö- ras. Därutöver föreskrivs också en skyldighet för polisen att lämna information om målsägandens möjligheter att få ekonomisk ersätt- ning enligt brottsskadelagen (1978:413). Enligt bestämmelsens andra stycke har målsäganden också rätt till information om reg- lerna som gäller förordnande av besöksförbud om sådant förbud kan komma i fråga enligt lagen (1988:688) om besöksförbud. I och med att det fattas beslut om att inleda förundersökning blir bestämmelserna i om tvångsmedel tillämpliga. Under förutsättning att brottet är av viss svårhetsgrad ges åklaga- ren därmed möjlighet att enligt bestämmelserna i besluta om exempelvis anhållande och husrannsakan i den miss- tänktes bostad. Under förundersökningen kan det också komma i frågan att det fattas beslut om andra tvångsmedel, såsom anhål- lande och häktning. Beslut om att någon skall gripas eller anhållas fattas av åklagaren eller, vad gäller gripanden i brådskande fall, av polisman. Beslut om häktning fattas av rätten. Den misstänkte har under förundersökningen rätt till offentlig försvarare under förutsättningar att de i 21 kap. 3 a § RB är upp- fyllda. Frågan om förordnande av sådan försvarare prövas därmed av rätten. I 23 kap. 4 § andra stycket RB stadgas att om det inte längre finns anledning till fullföljande av förundersökning så skall denna nedläggas. Som exempel kan nämnas att man inte kunnat hitta spår efter gärningsmannen eller att det visat sig att den anmälda händel- sen inte utgör en brottslig handling. När förundersökningen avslutas kan åklagaren antingen besluta om att lägga ned förundersökningen eller väcka åtal. I Rikspolisens föreskrifter och allmänna råd om skyldighet för polismyndigheterna att underrätta om vissa brottsmisstan- kar m.m. (FAP 403-3, RPSFS 1999:10) ges möjlighet att välja att handha förundersökningen om denna gäller vissa brott, såsom olaga hot eller misshandel, som förövats mot en riksdagsle- damot. För att stärka målsägandens ställning har målsäganden rätt till visst juridiskt biträde och också till annat stöd. Den hjälp och det stöd som målsäganden har rätt till är inte bara begränsat till förunder- sökningsförfarandet utan gäller under hela den rättsliga processen, det vill säga också under en eventuellt efterföljande domstolspro- cess. De åtgärder som kan komma i fråga i detta sammanhang är att det förordnas ett målsägandebiträde enligt lagen (1988:609) om målsägandebiträde eller att målsäganden begär en stödperson enligt 20 kap. 15 § RB. När en förtroendevald utsatts för trakasserier, hot eller våld skulle exempelvis den säkerhetsansvarige i en kommun eller ett landsting kunna fungera som stödperson. Målsägandebiträdets uppgift är att ta tillvara målsägandens in- tressen och lämna stöd och hjälp. Biträdet skall också bistå målsä- ganden med att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren. Under förundersökningen kan målsägandebiträdets stödjande insatser exempelvis bestå i att han eller hon närvarar under förhör med målsäganden. Om det under förundersökningsförfarandet uppkommer behov av att förordna ett målsägandebiträde prövas frågan om förord- nande av tingsrätten. Målsägandebiträde kan dock enligt 1 § bara förordnas om målsäganden varit utsatt för vissa brott som till ex- empel ofredande, olaga hot eller misshandel. I den nu nämnda be- stämmelsen ges också en möjlighet att förordna målsägandebiträde om saken rör ett brott på vilken fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandes personliga förhållanden och övriga om- ständigheter kan antas finnas ett starkt behov av biträde. Utöver målsägandebiträdet kan målsäganden också få stöd och hjälp från en stödperson. En sådan person kan anlitas i alla slags ärenden där målsäganden har behov av ett moraliskt stöd. Till skill- nad från målsägandebiträdet har stödpersonen inte möjlighet att företa några rättsliga dispositioner. En stödperson kan inte heller ställa frågor för målsägandens räkning.35 Att det förordnats ett mål- sägandebiträde utesluter emellertid inte att målsäganden också åt- följs av en stödperson, eftersom de delvis fyller olika funktioner. Målsäganden har enligt 13 § a andra stycket förundersöknings- kungörelsen rätt att få information om möjligheterna att få stöd och hjälp av målsägandebiträde och stödperson. Sådan information behöver inte lämnas om det är uppenbart att informationen inte 35 Se Fitger, I, 20:64 behövs eller om det annars är förenat med betydande svårighet att informera målsäganden. Målsäganden har slutligen också rätt att få information om vilka övriga myndigheter, organisationer och andra som kan lämna stöd och hjälp. Också här finns den begränsning som nämnts beträf- fande informationsskyldigheten om reglerna om målsägandebiträde och stödperson, det vill säga att målsäganden inte behöver informe- ras om det är uppenbart att det inte behövs eller om det annars är förenat med betydande svårighet att vidta sådana åtgärder. I vissa fall kan en del brott beivras summariskt av åklagare. Detta sker genom att den misstänkte föreläggs ett strafföreläggande som han eller hon får godkänna. För att ett strafföreläggande skall kunna utfärdas krävs enligt 48 kan. 1 § BrB att det är frågan om brott. Därtill kommer att brottet skall höra under allmänt åtal. Målsägandebrott är alltså undantagna från de brott som kan vara aktuella för ett strafföreläggande. Detta innebär att exempelvis vissa ärekränkningsbrott inte kan vara före- mål för sådant summariskt förfarande. Om en handling innefattar flera brott, varav något ligger under allmänt åtal, torde emellertid 48 kap. 1 § BrB inte utgöra hinder för utfärdande av strafföreläg- gande.36 Enligt 48 kap. 6 § BrB skall ett föreläggande innehålla vissa upp- gifter, såsom uppgift om brottet med angivande av tid och plats för dess begående, uppgift om den eller de bestämmelser som är tillämpliga när det gäller brottet samt det straff som föreläggs den misstänkte. Av de allmänna principer som gäller för strafföreläg- gande framgår att det inte får föreligga någon som helst tvekan i skuldfrågan.37 Ett strafföreläggande får enligt 48 kap. 5 § BrB avse vissa katego- rier av brott, nämligen brott för vilka böter ingår i straffskalan. För att ett brott skall bedömas tillhöra den nu beskrivna gruppen av brott krävs att det aktuella brottet kan föranleda ett bötesstraff.38 I bestämmelsens andra stycke ges åklagaren möjlighet att i vissa fall förelägga villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter. 36Se , Tillräckliga skäl, 1960, s. 335 1994/95:23 s. 99 För att detta skall vara tillåtet krävs att den misstänkte fyllt vid brottets begående. Som exempel på fall där föreläggande av vill- korlig dom skulle kunna utfärdas är stölder av engångskaraktär, bedrägerier som består i att den misstänkte övertrasserat sitt eget konto eller försäkringskassebedrägerier.39 I ett strafföreläggande kan enligt 48 kap. 5 a § också tas upp en- skilda anspråk som anmälts av åklagare. En förutsättning för att så skall kunna ske är emellertid att anspråket avser betalningsskyldig- het i anledning av brottet. Bestämmelsens utformning utesluter därmed anspråk som gäller utfående av egendom och talan om bättre rätt. Att bestämmelsen utformats på detta sätt motiveras av att anspråk av sådan karaktär kan vara så komplicerade att de inte är lämpade för summariska förfaranden.40 För att ett enskilt anspråk skall kunna tas upp i ett strafföreläg- gande krävs också att åklagaren enligt 22 kap. 2 § RB är skyldig att föra målsägandens talan. En sådan skyldighet gäller i de fall där an- språket är grundat på brottet och omständigheterna är sådana att ett förberedande och utförande av talan kan ske utan någon väsent- lig olägenhet. Härtill kommer att anspråket inte får vara uppenbart obefogat. Om strafföreläggandet utfärdas för godkännande skall den misstänkte enligt 48 kap. 7 § BrB ges upplysning om sät- tet för godkännande och om den tid inom vilket detta skall ske. Den misstänkte skall i dessa fall upplysas om åtal kan äga rum efter utgången av den fastställda tiden. Av 48 kap. 9 § BrB framgår att ett strafföreläggande skall god- kännas skriftligen. Den misstänkte skall underteckna en förklaring att han erkänner gärningen och godtar det straff som upptas i strafföreläggandet. Om det i strafföreläggandet anges särskild rättsverkan eller enskilt anspråk skall också detta omfattas av god- kännandet. Om det utskickade föreläggandet inte godkänts i sin helhet eller ändrats på något sätt måste åklagaren pröva om god- kännande skett. Att den misstänkte skrivit sitt namn under god- kännandeförklaringen är inte tillräckligt för godkännande, om nå- gon del av föreläggandet exempelvis strukits över. I den mån det gjorts tillägg i föreläggandet kan detta ändå ses som ett giltigt god- kännande om tillägget avser omständigheter som saknar bety- delse.41 39Se Fitger, 3, 48:14 c 1993/94:143 s. 102 41Se Fitger, 3, 48:26 Enligt 48 kap. 11 § BrB kan ett strafföreläggande också godkän- nas genom att hela det belopp som förelagts betalas. Detta under förutsättning att föreläggandet avser böter eller böter och särskild rättsverkan som innebär betalningsskyldighet. Enligt andra stycket i bestämmelsen krävs emellertid också att det av betalningen som ersätter det skriftliga godkännandet inte framgår att den misstänkte inte avser att godkänna detta. Om den misstänkte exempelvis på betalningstalongen skriftligen anger något i sak måste åklagaren alltså pröva om den misstänkte verkligen lämnat ett godkännande. Enligt 9 kap. 18 § sekretesslagen (1980:100) gäller inte sekretess för uppgift i ärende om strafföreläggande. Ett godkänt strafföreläggande gäller enligt 48 kap. 3 § BrB som en lagakraftvunnen dom. Om åklagaren anser att det finns tillräckliga bevis och därmed be- slutar att väcka åtal ger han eller hon in en stämningsansökan till tingsrätten. I stämningsansökan anges bland annat uppgifter om den misstänkte och målsäganden, en beskrivning av den brottsliga gärningen, en så kallad gärningsbeskrivning, samt de bevis som åbe- ropas till styrkande av åtalet. Efter det att en ansökan om stämning kommit in till tingsrätten utfärdar rätten stämning. I samband med detta skall stämningsansökan delges den misstänkte (tilltalad). Den tilltalade ges därmed tillfälle att ange sin inställning till åtalet och de bevis som han eller hon avser att åberopa. I vissa fall kan också åklagaren enligt 45 kap. 1 § RB utfärda stämning och därefter ge in ett exemplar av stämningsansökan till rätten. detta torde emellertid vara mycket sällan förekommande. Innehåller det material som den tilltalade delges uppgifter om målsägandens ålder, yrke och adress skall dessa enligt 45 kap. 9 § RB tas bort om de saknar betydelse för åtalet. I förarbetena nämns vissa situationer där uppgifterna kan vara av sådan betydelse att de bör delges den tilltalade. Exempelvis bör så kunna vara fallet när målsägandens ålder är avgörande för brottsrubriceringen.42 Om det finns ett behov av offentlig försvarare eller målsägande- biträde, och om tingsrätten inte tidigare fattat beslut om sådana förordnanden, kan detta ske i och med att tingsrätten utfärdar stämning i målet. 42 Se prop. 1993/94:143 s. 16 Vid huvudförhandlingen närvarar målsägandebiträdet. Om det finns en stödperson har också en sådan person möjlighet att när- vara vid förhandlingen. Som nämnts ovan är stödpersonens funk- tion begränsad till mer renodlat stödjande åtgärder, såsom att på- peka för rätten att målsäganden är i behov av paus i förhand- lingen.43 I vissa typer av mål kan målsäganden uppleva det som skräm- mande eller obehagligt att möta den tilltalade och lämna sin berät- telse när den tilltalade är närvarande i rättssalen. Om det finns an- ledning att tro att målsäganden på grund av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen när den tilltalade är närvarande kan rätten förordna om så kallade medhörning. Ett sådant beslut inne- bär att den tilltalade överhör målsägandeförhöret i ett annat rum. Om det finns särskild risk för att det exempelvis vid en huvud- förhandling kan komma att begås brott som kan innebära fara för någons liv, hälsa eller frihet eller omfattande förstörelse av egen- dom kan rätten fatta beslut om särskild säkerhetskontroll. Ett be- slut om säkerhetskontroll kan också fattas om det finns anledning att befara att det i domstolens lokaler kan komma att förövas nå- gon av de nu nämnda gärningarna. I det sistnämnda fallet talas om allmän säkerhetskontroll. Ett beslut om att genomföra en särskild säkerhetskontroll fattas av den som skall vara ordförande vid huvudförhandlingen, medan ett motsvarande beslut om allmän säkerhetskontroll fattas av dom- stolschefen. Innan man fattar beslut om säkerhetskontroll skall samråd ske med polismyndigheten. Överväger rättens ordförande att fatta ett beslut om särskild säkerhetskontroll skall samråd också ske med åklagaren i målet. En säkerhetskontroll genomförs av polisen. Om det rör sig om en allmän säkerhetskontroll kan polismyndigheten besluta att kontrollen skall genomföras av ordningsvakt under ledning av po- lis. Vid en säkerhetskontroll har den som genomför denna rätt att genomsöka väskor och andra föremål samt att genomföra kropps- visitationer. Den som inte underkastar sig en särskild säkerhets- kontroll skall vägras tillträde till förhandlingen. Den som vägrar att underkasta sig en allmän säkerhetskontroll skall vägras tillträde till domstolens lokaler. Om någon av parterna inte är nöjd med tingsrättens dom har de möjlighet att överklaga till hovrätten. I hovrätten hålls en ny hu- 43 Se prop. 1987/88:107 s. 44 vudförhandling där bevisningen tas upp på nytt för att hovrätten skall kunna göra en ny bedömning av målet. Förordnandet om mål- sägandebiträde kvarstår också i hovrätten. Om det fortfarande finns behov av stödperson har en sådan person möjlighet att delta i huvudförhandlingen i hovrätten på samma villkor som . Om parterna inte är nöjd med hovrättens dom finns också en möjlighet att få saken prövad i . Möjligheterna att få till stånd en sådan prövning är emellertid begränsade, efter- som det i många fall krävs att meddelar pröv- ningstillstånd för att ett mål skall tas upp. Även om den som utsatts för trakasserier, hot eller våld valt att inte polisanmäla det inträffade finns en möjlighet att ansöka om be- söksförbud. Frågor om besöksförbud prövas av åklagare som i sin tur kan anlita biträde av polismyndigheten för att utreda frågan. Under vilka förutsättningar det är möjligt att meddela besöksför- bud regleras i lagen om besöksförbud. I lagens 1 § sägs att förbud får meddelas för en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa efter denna person. För att ett sådant beslut skall kunna meddelas krävs att det finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla kommer att begå brott, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakas- sera den som förbudet avser att skydda. Vid bedömningen av om en sådan risk föreligger skall särskilt beaktas om den mot vilket förbudet avses gälla har begått brott mot den andra personens liv, hälsa, frihet eller frid. Kan det vid en bedömning konstateras att ett besöksförbud en- ligt 1 § inte skulle vara tillräckligt får förbudet utvidgas till att också omfatta ett förbud att uppehålla sig i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats eller annat ställe där den personen brukar vistas. Ett sådant besöksförbud kallas utvidgat besöksför- bud. Den som överträder ett utvidgat besöksförbud får också med- delas förbud att uppehålla sig inom ett större område, så kallat sär- skilt utvidgat besöksförbud. Ett sådant förbud får omfatta ett eller flera områden i anslutning till platser som kan omfattas av ett ut- vidgat besöksförbud. Ett beslut om besöksförbud meddelas , högst . Besöksförbudet får förlängas med högst i taget. Den som bryter mot ett besöksförbud kan dömas för överträ- delse av förbudet till böter eller fängelse . Om åklagaren meddelar besöksförbud skall beslutet prövas av tingsrätten om den som ålagts beslutet eller den som beslutet avser att skydda begär det. är en ideell organisation som har drygt 100 lokala jourer som täcker landets alla polisdistrikt. samordnar de lokala jourernas arbete och svarar för medlemmarnas utbildning. Förbundet tar också fram utbildnings- material. Hos brottsofferjourerna kan den som utsatts för brott kost- nadsfritt få råd och stöd samt tillfälle att tala med någon om det som inträffat. Brottsoffer kan också få hjälp med myndighetskon- takter som kan vara behövliga efter det att någon utsatts för brott. I brottsofferjourernas regi kan den som utsatts också få informa- tion om rättssystemet och vägledning genom rättsprocessen. Också inom och inom kvinnojourerna bedrivs verksamhet som ger stöd och hjälp åt brottsoffer. De personer som är verksamma inom jourerna har tystnadsplikt. För att få hjälp och stöd hos brottsofferjourerna krävs inte att den som utsatts för brott gjort en polisanmälan. En del av de frågor som aktualiseras vid en diskussion kring de stödjande och skyddande åtgärder som erbjuds förtroendevald som utsätts för trakasserier, hot och våld rör det som brukar benämnas personskydd. Begreppet omfattar allt från information till den för- troendevalde om huruvida det finns en hotbild till personella insat- ser av polis och vidtagande av tekniska åtgärder. Tekniska åtgärder kan avse installationer av särskilda låsanordningar eller tillhanda- hållande av larmtelefoner. Personella insatser kan ha formen av liv- vaktsskydd, annat skydd i form av bevakning, till exempel platsbe- vakning eller färdbevakning. Av framställningen nedan framgår att tillgången till och utform- ningen av det stöd och den hjälp som erbjuds förtroendevalda vari- erar bland annat beroende på om den förtroendevalda är verksam på lokal eller riksnivå. Vad gäller frågor kring personskyddet finns en ansvarsfördelning mellan den öppna polisen och . Denna innebär att den öppna polisen svarar för skyddet för förtroende- valda inom kommun och landsting, medan svarar för skyd- det för förtroendevalda som är verksamma på statlig nivå. Redogö- relsen innehåller de grundläggande bestämmelserna om polisens organisation. Dessa bestämmelser finns först och främst i polisla- gen (1984:387). Därutöver finns också sådana bestämmelser i för- ordningen (1989:773) med instruktion för och förordningen (2002:1050) med instruktion för Säkerhetspolisen. I den del av framställningen som gäller de hot- och riskbedöm- ningar som utförs inom har vi i vissa delar tagit hjälp av re- dovisningarna i betänkande, Person- skyddet för den centrala statsledningen. Polislagen inleds med en bestämmelse om polisverksamhetens än- damål. Enligt 1 § skall polisens arbete, som ett led i samhällets verksamhet för att främja rättvisa och trygghet, syfta till att upp- rätthålla allmän ordning och säkerhet samt att i övrigt tillförsäkra allmänheten skydd och annan hjälp. I 2 § polislagen definieras polisens uppgifter närmare. I uppräk- ningen sägs att dessa innebär att förebygga brott och andra stör- ningar av den allmänna ordningen eller säkerheten, övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när sådana inträffat. Därutöver sägs också att polisen bland annat har till uppgift att bedriva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal och lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp, när sådant bistånd lämpligen kan ges av polisen. Med uttrycket allmän ordning avses enligt lagens förarbeten hela den egentliga polisverksamheten. Under begreppet allmän säkerhet torde därför också falla att avvärja angrepp mot staten.44 Bestämmelsen i 2 § avser också förebyggande verksamhet för att förhindra störningar av allmän ordning och säkerhet. Som exempel på förebyggande åtgärder som direkt tar sikte på den allmänna sä- 44 Se prop. 1983/84:111 s. 5 kerheten har i förarbetena nämnts den säkerhetsskyddande verk- samheten som ankommer på SÄPO.45 Att en av polisens huvuduppgifter är att lämna allmänheten skydd, upplysningar och hjälp när sådant bistånd lämpligen kan ges av polisen framgår av 2 § fjärde punkten polislagen. Enligt Rikspo- lisstyrelsens kommentar till Polislagen innebär bestämmelsen en precisering i förhållande till vad som ankommer på andra myndig- heter, såsom och sjukvården. Polisens skyldighet av- ser därmed situationer när det inte ankommer på något annat sam- hällsorgan att bistå med de åtgärder som nämns i fjärde punkten. I kommentaren anges emellertid också att det i akuta situationer gi- vetvis måste ankomma på polisen att ibland ingripa också när bi- ståndet i princip ankommer på ett annat organ. Som exempel på en sådan situation anges att föra en skadad person till sjukhus trots att ambulanstransport i och för sig hade kunnat ordnas.46 Enligt 3 § polislagen skall polisen vid fullgörandet av sina upp- gifter samarbeta med åklagarmyndigheterna samt med andra myn- digheter och organisationer vilkas verksamhet berör polisverksam- heten. Särskilt åligger det polisen att fortlöpande samarbeta med myndigheterna inom och underrätta dessa om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av dem. Enligt bestämmelsen skall andra myndigheter ge polisen stöd i deras ar- bete. Vad gäller 3 § bör anmärkas att den generella uppgiftsskyldighe- ten gentemot myndigheter kan genomföras utan hinder av eventuell sekretess. Detta på grund av de sekretessbry- tande bestämmelserna i 14 kap. 1 § andra meningen och 3 § sekre- tesslagen.47 Vad däremot gäller rekommendationen om att andra myndigheter skall lämna polisen stöd i dessa arbete, får frågor om brytande av sekretess mellan myndigheter bedömas utifrån de all- männa reglerna om sådana förfaranden i sekretesslagen. Enligt 4 § polislagen finns en polismyndighet i varje län. Myn- digheten ansvarar för polisverksamheten inom distriktet. Chef för polismyndigheten är länspolismästaren. För ledningen av polis- myndigheten finns en polisstyrelse. Denna består av länspolismäs- taren och det antal övriga ledamöter som regeringen bestämmer. 1983/84:111 s. 56 46Se polislagen med kommentar, s. 12, , 1999 47Se polislagen med kommentar, s. 13, , 1999 4.2.2.2Förordningen med instruktion för RPS är central förvaltningsmyndighet för polisväsendet och har tillsyn över detta. Närmare bestämmelser om RPS uppgifter, led- ning och organisation finns i förordning med instruktion för RPS. Till RPS hör enligt 1 § , och Polishög- skolan. RPS skall verka för planmässighet, samordning och rationaliser- ing inom polisväsendet. Regeringen kan uppdra åt RPS att leda po- lisverksamhet för att förebygga och avslöja brott mot rikets säker- het. Regeringen kan också uppdra åt RPS att i särskilda hänseenden ledan annan polisverksamhet. RPS leder bland annat verksamhet för att förebygga och avslöja brott mot rikets säkerhet. RPS leder också polisverksamhet när det gäller terrorism, bevaknings- och säkerhetsarbete som avser den centrala statsledningen eller som har samband med statsbesök och liknande händelser samt annat personskydd i den utsträckning som styrelsen bestämmer. Som nämnts ovan ingår riksdagsledamöterna i begreppet den centrala statsledningen. Inom RPS bedrivs den nu nämnda polisverksamheten vid . RPS har rätt att meddela föreskrifter för viss polisverksamhet, t.ex. om polisverksamhet som hör till ansvarsområde. Dessa föreskrifter är bindande. RPS har också rätt att besluta om allmänna råd om polisverksamhet i den utsträckning som detta be- hövs för att uppnå planmässighet, samordning och rationalisering av polisens arbete. Sådana allmänna råd är inte bindande utan utgör i stället generella rekommendationer.48 RPS föreskrifter och allmänna råd tas in i så kallade FAP-artiklar (Föreskrifter och Allmänna råd – Polisen) och publiceras i Rikspo- lisstyrelsens författningssamling (RPSFS).