sou · GUB314 · 2007-01-01 00:00:00 — Lapparne äro berättigade att, under iakttagande af de i denna lag med- delade föreskrifter, uppehålla sig med sina renar icke allenast inom och Vesterbottens lappmarker och å de för dem inom afsatta land, utan äfven å de trakter i övrigt, hvilka de efter gammal sedvana hitintills hafva besökt, och att der betjena sig af land och vatten till underhåll för sig och sina renar. På enskildas egor, belägna utom och Vesterbottens läns lappmarker eller inom de delar af desse lappmarker, som vid redan förrättad eller fram- deles skeende afvittring förklarats tjenlige för odling, må dock Lap- parne utan vederbörande jordegares eller brukares samtycke uppehålla sig endast , , , , , Mars och April månader, der ej sådana egor vid afvittringen bibehållits jemväl såsom renbetesland, eller ovanliga väderleksförhållanden utgöra hinder för flyttningen. I 18 § förtydligades vilka renar lagen avsåg: När i denna lag talas om Lapparnes renar, förstås dermed icke allenast deras egna utan ock andras renar, hvilka äro under deras vård. Bofaste, hvilka lemnat renar till vård åt Lappar, hafva i fråga om dessa renar enahanda förpliktelser enligt denna lag, som Lappar, hvilkas renar äro under annans vård. Kommitténs betänkande och förslag sändes ut på remiss till ett stort antal präster och länsmän och behandlades dessutom vid ett antal sammanträden med kommunalstäm- mor och lappallmoge. I var motståndet kompakt såväl från präster och länsmän som från kommunalstämmorna. Landshövding , som efterträtt , var av en annan stöpning än sin företrädare. Han vände sig kraftfullt mot tanken på en sedvanerätt och tillade beträffande flyttningarna: Lappen är i följd af både natur och vanor föga fallen för ordning och en afgjord fiende till all sådan ordning som lägger hämsko på hans fria kringdrifvande, vare sig detta sker på fjellen med renhjor- den eller utefter landsvägen för att tigga och spå. Endast en kro- nofogde, ett par länsmän och präster och en kommun i länet sade sig kunna acceptera kommitténs förslag. De övriga 26 myndighets- personerna och kommunerna ställde sig mer eller mindre helhjärtat bakom Farups reservation. Varken bofasta eller samer kommente- rade betänkandets uppgifter om flyttningsvägar.14 Svaren från de två andra länen – verkar inte ha blivit tillfrågat – var annorlunda. Av de svarande 47 remissin- 14 Protokoll från sammanträdena i publicerades i Särskilda utskottets utlåtande 1886. 8 saml.1 band. stanserna var det ett fåtal som icke godtog förslagets grundprinci- per. Sammanträden i socknarna hölls, till skillnad från vad fallet var i , i allmänhet gemensamt för bofasta och samer. Tonen i beskrivningen av samerna var mer tolerant och positiv, även om undantag fanns. En svaghet i materialet är att det huvud- sakligen var lappmarkssocknar som tillfrågades eller i varje fall sva- rade. Synpunkter på sedvanerättsområdets utsträckning lämnades sällan. Kommitténs förslag till renbeteslag bearbetades i av ett särskilt utskott. Detta föreslog endast smärre ändringar, varav inga gällde paragraferna om sedvanerätten (1 och 18 §§). Mot beslutet reserverade sig representanterna från , Wil- liam Farup, och landshövding . Frågan föranledde en intensiv debatt i . Företrädarna för spelade en framträdande roll och yrkade på att lagen inte skulle gälla i deras län. Voteringen följde emellertid samma mönster som remissvaren. Lagförslagets 1 § om sedvanerätten antogs i första kammaren med 64 röster mot 23 och i andra kam- maren med 128 röster mot 38. utfärdades slutligen Lag angående de svenska Lapparnes rätt till renbete i (SFS 38:1886). När det gäller sedvanerätten har den varit styrande för all senare lagstiftning.15 Renbeteslagen 1886 trädde i kraft för Väster- bottens och och, med hänsyn till det extra rådrum som behövdes för renbetesfjällens utvidgning, i Jämt- lands län. meddelade i att det uppstått svårartade konflikter i länets södra del genom att Åre-Storsjö lappbys renar inträngde och förorsakade betydande skador på den bofasta befolkningens ägor. Maj:t anbefallde då landshövdingen att inkomma med förslag till even- tuella ändringar i lagen och åtgärder för utjämnande af de stridig- heter, enligt hvad känt vore, förekomme mellan lapparne och de bofasta inom Herjeådalen.16 FK III: 29, AK III: 40. 16Justitiedepartementets konseljakt , lappkommittés arkiv (ÄK39 RA). 6.3.11892 års jämtländska förslag Uppdraget föranledde i att utarbeta och trycka ett förslag till ny lag angående de svenska lapparnas ren- bete och angående renmärken. Den var tänkt att gälla endast i . Enligt förslaget skulle sedvanerätten enligt lag avskaffas i detta län och lapparna förbjudas att vid någon tid av året uppehålla sig på de bofastas ägor, i varje fall utan tillstånd från dessa. De bofastas rätt att inneha renar skulle inskränkas eller helt avskaffas. Det skulle också införas en ovillkorlig skyldighet att märka renarna. Förslaget överlämnades till Kungl. tillkom ytterligare ett ärende som påverkade behand- lingen, nämligen en i andra kammare väckt motion (nr 208) beträffande missförhållanden i . Där hade en stor mängd renar som skingrats efter ett svårt betesår lämnats kvar och då vållat stor skada. På uppmaning sändes det jämtländska förslaget och den väckta motio- nen från på remiss till kommuner, samer, kyrko- herdar och kronobetjäning i hela . Uppslutningen bakom den egna förslag blev stor i . Av 13 kyrkoherdar tillstyrkte nio medan fyra sva- rade svävande eller inte alls. De 20 svarande länsmännen och kro- nofogdarna ställde sig alla enhälligt bakom jämtlandsförslaget. Det- samma gällde kommunerna, även om det skall anmärkas att de informationsmöten som där anordnades var ytterst glest besökta, utom i . I och var inställningen helt annorlunda. Bortsett från de tio remissinstanser som svarat alltför diffust för att kunna räknas förhåller det sig på följande sätt: 18 länsmän och kronofogdar avstyrkte förslaget från och yrkade på att sedvanerätten enligt lag skulle bibehållas. Endast fyra tillstyrkte. Motsvarande siffror var bland kyrkoher- darna sex mot tre. Arton kommunalstämmor uttalade sig för beva- rande av lag medan sex tillstyrkte det jämtländska försla- get. Intressant nog var det ingen av kustsocknarna som hade invändningar mot sedvanerätten. Problemen med vinterbeten ansågs uppenbarligen inte vara särskilt stora där. De socknar och tjänste- män som stödde jämtlandsförslaget kom mestadels från det fjäll- nära området (Tärna, , , ). Även om majoriteten av remissinstanserna ställde sig bakom sedvanerätten framfördes många invändningar mot andra punkter i gällande lag. Många ansåg att samernas tilltagande vårdslöshet måste stävjas genom skarpare lagstiftning. Man önskade sig före- skrifter om renmärkning och krav på att samerna skulle anmäla sig innan de beträdde enskild mark. De bofastas innehav av renar var också föremål för mycken kritik. 6.3.21895 års lappkommitté. Sedan remissvaren kommit in och begrundats tillsatte Kungl. Maj:t en ny lappkommitté. Dess uppgift var att analysera verkningarna av lag och att komma med förslag till för- bättringar. Till ordförande utsågs landshövding i . Efter hans död övertogs ordförandeskapet av justitierådet , en mycket kvalificerad person som bl.a. varit justitieminister åren 1880–1889. Övriga ledamöter var landshövdingarna (), (), justitierådet , härads- hövdingen i domsaga och kyrkoherde i . Till sekreterare utsågs , en jurist som senare blev revisionssekreterare i nen (). Kommitténs betänkande avlämnades 1896.17 I det konstaterades att ingen röst höjts från och Norrbottens kustland för att hindra samernas vinterflyttningar. När det gällde och hade däremot många invändningar framförts mot att vinterbeten utanför renbetesfjällen i och skulle få förekomma. Kommittén tog ingen hänsyn till detta utan fastslog att sedvanerätten gällde även här. Betänkandet sändes på remiss till länsstyrelserna vilka i sin tur återigen inhämtade syn- punkter från de lokala instanserna. Från och Norr- bottens län inkom 92 svar från länsstyrelse, kronofogdar, länsmän, präster, bofasta och samer efter sammanträden inför länsman. Nästan ingen uttalade någon kritisk synpunkt på 1 § om sedvane- rätten. 17 Betänkandet Förslag till lag om de svenska lapparnas rätt till renbete i samt till lag om renmärken afgifna af den dertil utaf Kongl. Maj:t förordnade komité (1896) återfinns i , kommittébetänkanden 2 saml., 2.avd., 1 bandet s. 33 ff.. I hade en märklig omsvängning ägt rum sedan landshövding och bruksägare för- svunnit från arenan. Att samerna vid sina nio sammanträden samt- liga uttalade sig för sedvanerättens bevarande är ju föga märkligt. Överraskande är däremot att så många som 27, alltså en majoritet av de övriga 45 remissvaren, tillstyrkte att 1 § om sedvanerätten skulle bevaras. Åtta av dessa uttalade sig direkt i frågan medan de övriga utan kommentar accepterade förslaget. Det största motstån- det fanns kvar i och södra , där alla utom läns- mannen i och kyrkoherden i ansåg att sedvanerät- ten borde försvinna. Argumenten känns väl igen från de tidigare striderna om sedvanerätten i landskapet. Efter kritik, framför allt från , gjordes vissa ändringar och förtydliganden i en omarbetad renbeteslag som antogs av riks- dagen 1898. Debatterna i denna var i jämförelse med dem 1886 ganska lama. De gällde framför allt frågan om hur av året som lapparna skulle få vara på vinterbete med sina renar. Några förändringar av grundprinciperna lag infördes inte, men åtskilliga viktiga justeringar av teknisk art gjordes. Det föreskrevs bl.a. att en byordning skulle upprättas för varje lappby (9 §). En mycket viktig förändring var att lapparna i och Väster- bottens län inte längre tilläts ha skötesrenar tillhöriga bofasta i sin vård (27 §). Däremot fick de tills vidare på vissa villkor behållas i . Slutligen antogs en särskild lag om märkning av renar. När det gäller formuleringen av paragrafen om sedvanerätten gjordes vissa omdispositioner med hänsyn bl.a. till den påbörjade avvittringen i lappmarkerna i och , den slutliga dragningen av odlingsgränsen och utvidgningen av ren- betesfjällen i . I sak infördes dock inga förändringar. Lagen utfärdades (SFS 66:1898) och hade i de avgö- rande paragraferna följande lydelse. 1.Lapparne äro berättigade att uppehålla sig med sina renar af året inom och Vesterbottens läns lapp- marker ofvan odlingsgränsen och å sådan mark nedom samma gräns, som antingen tillhör kronan eller, ehuru upplåten till enskilde, vid afvittringen förklarats utgöra renbetesland eller af ålder varit såsom sådant land använd, samt inom å renbetesfjellen, hvarunder inbegripas såväl de vid afvittringen för lapparne afsatta renbetesfjell som ock de till utvidgning af dessa fjell sedermera upplåtna områden. 2.Å annan mark inom och Vesterbottens läns lapp- marker, än ofvan sägs, så ock å de trakter utom nämnda lapp- marker och renbetesfjellen i , hvilka lapparne efter gammal sedvana hafva besökt, ega lapparne jemväl att uppehålla sig med renarne, dock endast , , , , , Mars och April månader, för så vidt icke antingen aftal träffats med vederbörande jordegare eller brukare om rätt för lapparne att uppehålla sig der af året, eller ock ovanliga väderleksförhållanden nödga till tidigare flytt- ning om hösten eller hindra återflyttning om våren. 3.Der lapparne efter ty nu är sagdt äro berättigade att uppehålla sig med sina renar, ega de att under iakttagande af de i denna lag meddelade bestämmelser begagna sig af land och vatten till underhåll för sig och renarne. Frågan om sedvanerätten kom också att behandlas av lappkommitté. Kommitténs sammansättning och uppgifter i övrigt behandlas närmare nedan under avsnittet 7.6.4 – 7.6.5. Det kan emellertid vara lämpligt att i det här avsnittet särskilt lyfta fram vad som sades om sedvanerätten. Kommittén avgav 1923 sitt betän- kande Förslag angående lapparnas renskötsel m.m.(SOU 1923:51). I detta betänkande föreslogs särskilda lagar för fjällappar och för skogslappar. Sedvaneområdenas utsträckning beskrevs. Man var extra utförlig när det gällde . arbete hade många förtjänster, men det hade fått forceras på slutet. Betänkandet 1923 måste därför överarbetas. Främsta anledningen var att lagrådet motsatt sig att renskötseln skulle regleras av skilda lagar för fjällrenskötsel och skogsrensköt- sel, vilket kommittén hade föreslagit. Maj:ts bemyndigande tillsattes därför en sakkunnig med uppgift att vidare bearbeta betänkandet. Till sakkunnig utsågs f. landshövdingen i och till sekreterare hovrättsrådet . Arbetet inriktades främst på soci- ala frågor och på sammansmältningen av de två skilda lagförslagen. Det resulterade i betänkandet Förslag angående de svenska lappar- nas renbete i (SOU 1927:25). Med avseende på sedvane- rätten innehöll detta betänkande inget nytt jämfört med betänkande. Betänkandena innehåller allmänna slutsatser rörande sedvaneom- rådets omfattning. Propositionen 1928 innehåller i huvudsak samma förslag och beskrivningar som lappkommitténs betänkande 1923, bl.a. när det gällde sedvaneområdets approximativa utsträckning i landet. De föreslagna tudelade lagarna sammanfördes i enlighet med den sakkunniges förslag i en gemensam lag om de svenska lapparnas rätt till renbete i . Den antogs av (SFS 1928: 309). Rätten till renbete reglerades för fjällrenskötselns del i 2 § och för skogsrenskötselns i 3 §. Vinterbete nedanför lapp- marksgränsen och utanför renbeteslanden i fick lik- som tidigare ske enligt sedvana. Några yttre gränser fastställdes alltså inte. Rätten att ha skötesrenar reglerades i 14 – 18 §§. Bofasta personer och lappar som övergivit renskötseln inom fick nu ha maximalt 20 skötesrenar. I undantagsfall kunde läns- styrelsen medge fler, maximalt 50. I övriga län medgavs, liksom lag, skötesrenar endast i speciella fall. Bestämmelserna om renskötsel i vissa trakter nedom lappmarksgränsen, dvs. i huvudsak för koncessionssamebyarna, reglerades i 57–58 §§. De i detta sammanhang viktiga 2 och 3 §§ kom att få följande lydelse: 1.Lappar som driva fjällrenskötsel (fjällappar), äro berättigade att av året uppehålla sig med sina renar dels inom och lappmarker å trakterna ovan od- lingsgränsen dels ock inom å renbetesfjällen, varmed i denna lag förstås såväl de vid avvittringen för lapparna avsatta renbetesfjällen som ock de till utvidgning av dessa fjäll sedermera upplåtna områdena. 2.Fjällappar må ock uppehålla sig med sina renar å trakterna nedom odlingsgränsen i och läns lappmarker samt å de trakter utom nämnda lappmarker och renbetesfjällen, som lapparna efter gammal sedvana besökt med sina renar, dock endast , november, december, januari, februari, månader såvitt icke antingen avtal träffats med veder- börande jordägare eller brukare om rätt för lapparna att uppehålla sig där av året eller ock otjänliga väderleks- eller betesförhållanden nödga till tidigare flyttning om hösten eller hin- dra återflyttning om våren. 3.Prövas beträffande visst område utövandet av den rätt som tillkommer fjällapparna enligt 1 och 2 mom., vara i synnerlig mån betungande för den jordbrukande befolkningen, må Konungen förordna, att området ej vidare må begagnas för renskötsel. I ty fall skall dock annat lämpligt område anvisas lapparna. 4.Om expropriation för fjällrenskötselns behov är särskilt stadgat. 1.Lappar, som driva skogsrenskötsel (skogslappar), äro berättigade att av året uppehålla sig med sina renar inom Norr- bottens och läns lappmarker ovan odlingsgränsen och å sådan mark nedom samma gräns, som antingen tillhör kronan eller, ehuru upplåten till enskild, vid avvittringen förklarats utgöra renbetesland eller av ålder varit såsom sådant land använd, dock att de må uppehålla sig endast å trakter där skogsrenskötsel av ålder förekommer , sommaren och hösten. 2.Skogslappar må ock uppehålla sig med sina renar å annan mark inom och läns lappmarker, som av ålder användes för skogsrenskötsel, samt å de trakter utom nämnda lappmarker vilka skogslappar från lappmarkerna efter gammal sedvana vissa tider av året besöka med sina renar, dock endast , november, december, januari, februari, månader, såvitt icke antingen avtal träffats med vederbörande jordägare eller brukare om rätt för lapparna att uppehålla sig där av året eller ock otjänliga väderleks- eller betesförhållanden nödga till tidigare flyttning om hösten eller hindra återflyttning om våren. 3.Prövas beträffande visst område utövandet av den rätt, som tillkommer skogslapparna enligt 1 och 2 mom., vara i synnerlig mån betungande för den jordbrukande befolkningen eller hinderlig för odlingens fortgång eller ock medföra väsentligt hinder eller avsevärd skada för fjällrenskötseln, må Konungen förordna, att området ej vidare må begagnas för skogsrenskötsel. Rennäringssakkunniga 1964, som svarade för förarbetena till rennäringslag, hade enligt direktiven att utgå från då gällande lagstiftning, dvs. Utredningen ansåg därför att den saknade anledning att ingå i bedömning av frågan om inne- börden av de rättigheter som de renskötande samerna av ålder haft inom skilda delar av det nuvarande renskötselområdet.18 Den diskuterade vissa inskränkningar med hänsyn till de krav den moderna samhällsutvecklingen ställde, men inte själva grundfrågan. Principen om sedvanerätt behölls med andra ord, men bestämmel- serna om skogsrenskötsel och fjällrenskötsel samlades på följande sätt: Renskötsel får bedrivas 1. i och läns lappmarker dels ovanför odlingsgränsen, dels nedanför denna gräns på mark som tillhör staten (kronomark) och renbetesland där skogsrenskötsel av ålder bedrives , sommaren eller hösten, på renbetesfjällen i , inom de områden i och som särskilt upplåtits till renbete, i övriga delar av lappmarkerna nedanför odlingsgränsen, inom sådana trakter utanför lappmarkerna och renbetesfjällen där ren- skötsel av ålder bedrives vissa tider av året. Med renbetesland förstås mark som vid avvittringen förklarats utgöra renbetesland eller av ålder använts som sådant land. Med renbetes- fjällen förstås de vid avvittringen för samerna avsatta renbetesfjällen och de områden som sedermera upplåtits till utvidgning av dessa fjäll. 1968:16 s. 67.