sou · GUB321 · 2007-01-01 00:00:00 — I och med att man inte finner sina identifikationer nationellt, med det svenska, har man heller ingen känsla av att natio- nalstaten behöver försvaras mot demonstranterna som attackerat den: Jag kan tycka att svenskarna är bortskämda. Som man har haft det , inte varit med i något krig. Man har tagit det här med demokrati för givet. Men om man jämför det land jag kommer ifrån, där vi hade arrangerade demonstrationer – det var ju inte frivil- ligt, du måste vara med. Att vi fyra skulle kunna gå till den eller den ambassaden och ta med lite banderoller det skulle vi inte ens drömt om. Det här skulle aldrig hända i . Svenskarna är bortskämda med att det bara är att säga sin åsikt – man blir inte ihjälskjuten. Resultaten ger således vid handen, att det är långt ifrån alla indivi- der och grupper inom de nationella gränserna, som faktiskt invol- veras i det nationella, svenska ideologiska tänkandet, och därige- nom upplever inklusion i den svenska gemenskapen. Medierna och de exkluderade minoriteterna Av studien framgår, att gemenskapsbildningarna av minoritetska- raktär relaterar till ett konfliktfyllt förhållande till den nationella omgivningen. Förhållandet tycks vara nära förbundet med dessa minoriteters upplevelser av exklusion i de nationella medierna. Detta gäller emellertid inte för invandrargemenskapen i fallet Göteborgs- branden, där den lokala karaktären av det som inträffat innebär att andra meningsskapande resurser, t.ex. kommunikation med andra ungdomar och myndigheternas informationsmöten i de drabbade skolklasserna, kanske får större betydelse för konstruktionen av identitet och mening än medierapporteringen. Ungdomarna som intervjuats om Göteborgsbranden betraktar medierna som en neutral kanal mellan myndigheterna och medborgarna. Tro- ligtvis åtnjöt man också, i samband med branden, en medial inklu- sion som man inte var van vid. Det finns anledning att anta, att känslan av att vara synliggjord i den nationella omgivningen var påtaglig inte minst initialt, då medierna behandlade en fråga (SOU 1999:68) man kände starkt engagemang i, nämligen rasismen. Mycket talar för, som föregående avsnitt visat, att det just var denna fråga som aktualiserat den konfliktpräglade relationen till natio- nalstaten i detta fall. I de övriga studerade fallen tycks minoritetsgemenskapernas egna föreställningar och erfarenheter ha frontalkolliderat med mediernas representationer. När en sådan kollision uppstår avvisas mediernas budskap, eftersom man som meningsskapare varken känner sig adresserad eller representerad på ett godtagbart sätt. Så upplever exempelvis den serbiska gruppen, som intervjuades i fallet , sin etniska grupp vara exkluderad från och förtryckt av resten av världen. Man ville inte titta på de svenska medierna som man tyckte porträtterade den serbiska gruppen i fiendetermer: -De [medierna] målar upp en bild av serber. Som att serber är så- dana som äter småbarn. -Man får ju inte säga att man är serb. -Det är ju det som är problemet också. Att man alltid tar det värsta. Visst finns det idioter. Men det finns svenska, ameri- kanska idioter också. Dem tar man och sedan generaliserar man ett helt folk efter dem. Dessa upplevelser av att, i en specifik situation, missrepresenteras av de svenska medierna och som en följd av detta känna sig missförstådd av och exkluderad från den nationella gemenskapen, innebär att förtroendet för medierna rubbas i sina grundvalar. Erfarenheten av, som man upplever den, felaktig och vinklad rap- portering får till följd att man inte längre tror på någonting av det som medierna förmedlar: Det största problemet är att vi inte alls har förtroende för media. Men före kriget, före Bosnien, då tänkte man inte. Du är inte direkt inblandad, vaddå Bosnien, tänker du som nordbo. Det största proble- met för dig är att du inte får åka till . Men ingenting mer. På samma sätt framhåller den i Kosovofallet intervjuade gruppen med afrikanskt ursprung, att man inte accepterar det svenska me- dieinnehållet. Erfarenheterna av att den egna upplevda gemenska- pen, den afrikanska, blivit undermåligt och missvisande represente- rad, gör att man avvisar det nationella medieinnehållet generellt: -Jag har tittat på svenska medier. Och kopplar jag det direkt till mitt eget hemland, , kontinenten jag kommer ifrån. Jag tycker att svensk media är väldigt dålig. I: På vad sätt? -// Vi kan ta AIDS som exempel. Man säger att kom- mer av hela afrikanska befolkningen att få sjukdomen. (alla småskrattar) -Vad är det för cirkus? Det är inte sant, att av den afrikanska befolkningen har den där sjukdomen. // Sedan kommer svens- karna med nyheter från . Jag tror att det är lika falskt. Den i fallet Göteborgskravallerna intervjuade gruppen med soma- lisk bakgrund känner gemenskap med de förtryckta i de globala maktstrukturerna och i egenskap av invandrare också i de natio- nella. Genom dessa identifikationer betraktas demonstranterna som gemenskapens representanter; man talar om aktivisterna i termer av våra kompisar pga. deras engagemang för global rätt- visa och ställningstagande för de förtryckta i världen. Eftersom gruppen upplever att representanterna för den egna upplevda ge- menskapen i sammanhanget, aktivisterna, porträtterats missvisande och osakligt i de nationella medierna, avvisas också dessas rapporte- ring: Det värsta är medierna, som är hemska tycker jag. Polisen skulle granskas, men man kan tro att de är på polisens sida. Det var ingen oberoende granskning, de bara följde den bild som skulle nöja polisen. Och handlade det om våldet som de här ungdomarna gjorde. Medierna måste använda en annan metod, de ska inte bara försvara po- lisen, de ska ta upp fakta och försöka berätta allt vad som hände, men det gör de inte. Jag tror att svensk media behöver utvecklas. Den är nästan död. Bland dessa grupper med invandrarbakgrund, som upplever det konfliktfyllda förhållandet till den nationella omgivningen, kan förtroendekrisen (Boltanski 1999: 177, förf. översättning) relate- rad till de nationella medierna vara i det närmaste total. Det är van- ligt att tillskriva dessa medier en väsentlig roll i det offentliga rum- met, och argumentera för deras betydelse för känslan av inklusion i de nationella demokratiska processerna. Som (2000) påpe- kar, innebär detta att de människor, händelser och ting som exklu- deras ifrån de nationella medierna, också exkluderas ifrån den sym- boliska nationella gemenskapen. Det existerar följaktligen, parallellt med den etniska majoritetsgemenskapen, subnationellt förtätade mi- noriteter med invandrarbakgrund, som exkluderas från den symbo- liska nationella gemenskapen, vilken de nationella medierna repre- senterar. Mekanismerna av exklusion i de nationella medierna är emeller- tid inte verksamma enbart gentemot invandrade svenskar, utan drabbar även andra typer av minoritetsgemenskaper på det subna- planet. I fallet Göteborgskravallerna är det de intervjuade aktivisterna, som i första hand drabbas av processerna av exklusion i medierna, då de upplever mediernas representation av den egna gruppen som felaktig och missvisande. Som en följd av detta menar de att de blivit missförstådda av, och uteslutna ur, den nationella gemenskapen: I: Kände ni att ni kunde lita på det som rapporterades? -Nej, det gick inte att lita på ett ord. Man svor när man slog på TV:n när man kom hem och skulle lägga sig. -Det var en sån oerhörd frustration. -Man var så arg: Ser mamma det här på TV? -Precis // Man var ju väldigt orolig för hur andra människor som inte var där skulle uppfatta det de såg på TV. Vi satt ju och ringde hem och sa kommer ni att se detta och detta på TV, men det som visas är inte hela bilden. Det här är utvalda delar för att främja poliserna i deras agerande. -Jag har försökt // att faktiskt medvetandegöra folk om hur det faktiskt var. Eftersom media inte har gjort det känner jag det som ett personligt uppdrag. // Många har man mött som är så stängda och ska bara anklaga en, och media har hjälpt dem och gett dem argument för att ge sig på en stackare. Situationer präglade av ett konfliktfyllt förhållande till den natio- nella omgivning i vilken man geografiskt befinner sig, de nationella medierna inkluderade, kan följaktligen föranleda olika typer av mi- noritetsgrupperingar. Det är inte givet att det är grupper, bestående av personer med invandrarbakgrund, som drabbas. Därför är det rimligt att anta, att mekanismerna av exklusion i mediernas sätt att representera världen är generella och drabbar grupper med erfarenhe- ter av att vara orättvist behandlade av den hegemoniska gemenskapen. Det finns dock skäl att tro, att individer och grupper med invand- rarbakgrund är överrepresenterade i de subnationellt förtätade mi- noritetsgemenskaperna, eftersom den etniska majoritetsgemenska- pen tillåts monopolisera de nationella medierna under täckmantel av universalitet: The imagined community is in fact, usually constructed in the langu- age of some particular ethnos, membership of which then effectively becomes a prerequisite for the enjoyment of a political citizenship within the nation-state. (2000: 18) Det kan alltså förhålla sig så att de mekanismer, som ligger till grund för de upplevda exklusionsprocesserna, till stor del handlar om konstruktionen av en nationell (svensk) identitetsposition i me- dierna. Billig (1995), som studerat bl.a. vi-konstruktioner i brit- tisk press, menar att medierna reproducerar den nationella gemen- skapen på olika vardagliga och därför omärkbara sätt. Detta sker exempelvis genom väderrapporter där alltid vår nation placeras i centrum, genom nyheter om sport där de nationella framgångarna och motgångarna fokuseras, och genom domesticering av nyhe- ter – att ge dem nationella vinklingar. På så sätt anpassas rapporte- ringen till en tänkt publik sammanfallande med den etniska majo- ritetsgemenskapen (jfr 2004; Gurevitch, 1991; Riegert 1998). Billig (1995, förf. översättning) kallar dessa mekanismer i mediernas sätt att representera världen banal natio- nalism, och skiljer den på så sätt från het nationalism, som för- knippas med högerextremistiska grupper. Den banala nationalis- men vilar, menar , på ideologiska grunder av värderingar, före- ställningar, vanor och representationer, och reproducerar nationen och dess medborgare dagligdags. Den banala och ideologiska nationalismen tycks styra ursprungs- svenska meningsskapares tolkningar i specifika riktningar – det råder ett konfliktfritt förhållande till den nationella omgivningen, och drivkraften att försvara den nationella gemenskapen är påtaglig. Samma situationer kan emellertid också, för andra gemenskaper inom de nationella gränserna, generera ett konfliktfyllt förhållande till denna omgivning. Den nationella identitetspositionen som inklu- derat vissa, upplevs i dessa fall som både hotfull och diskrimi- nerande gentemot den egna aktualiserade identitetspositionen. Den banala nationalismen i de nationella medierna kan alltså betraktas som en betydande mekanism för social och politisk exklusion. Upplevelser av att vara dominerad eller förtryckt i olika, gentemot den nationella omgivningen konfliktfyllda situationer, leder således till mer eller mindre konsistenta subnationellt mobili- serade minoritetsgrupperingar. Jag vill dock argumentera för att dessa dissidenta gemenskaper bör betraktas, inte som problem, utan som tillgångar för det demokratiska systemet, givet att man betraktar detta system som beroende av aktiva, ifrågasättande och engagerade medborgare. Detta argument stöds av följande två avsnitt, vilka vi- sar att identifikation med den hegemoniska gemenskapen, den nationella, i allt väsentligt leder till oreflekterad reproduktion av nationella maktstrukturer, medan subnationell identifikation inne- bär ett meningsskapande, oppositionellt i förhållande till dessa. Reproduktion i nationell majoritetsgemenskap Analyserna visar att den banala och ideologiska nationalismen, som identifierats i meningsskapandet, får konsekvensen att de nationella offentliga maktstrukturerna tilldelas oreflekterad legitimitet. Fallet visar exempelvis att den ideologiska nationalis- men – den omedelbara identifikationen med den svenska gemen- skapen – förhindrar gemenskapen att ifrågasätta den nationella poli- tiska eliten. Traditionell svensk pacifistisk utrikespolitik med dess emfas på humanitär verksamhet legitimeras i stor utsträckning och betraktas som vårt sätt att handskas med avlägsna konflikter, en tolkning som understöds av den medierade medlidandediskursen: Hjälpte vi inte till? Hjälpte vi inte på vårt sätt? Ja, vi tog ju emot folk. Ingen av de ursprungssvenska grupperna ger uttryck för åsikter om att , gemenskapen man i detta sammanhang identifierar sig med och konstruerar sitt vi kring, haft möjligheter eller ens varit kapabelt att agera på annat sätt än i form av humanitär verksamhet av olika slag: I: Kunde ha deltagit mer aktivt i konflikten? -Nej, inte . -Det skulle i så fall vara i egenskap av FN-land. Men inte, nejVi kan ju inte sådant. -Men däremot är vi väl ganska duktiga på Röda Kors-hjälp. Alla de här flyktinglägren. Där behövs ju alltid medicin och mat. Man skall väl varken säga bu eller bä, eftersom är neu- trala. Det är ju för att är ett så litet land, så vi kan inte göra så mycket åt det i alla fall. bryr sig inte om det. Men det är bättre att inte uttala sig alls. Man ska väl i princip inte göra något annat än att hjälpa de behövande, med pengar alltså – offren då – inte kriget. Humanitärt bistånd betraktas således som del av den naturliga ord- ningen av dem som identifierar sig nationellt och ifrågasätts inte. Det förekommer följaktligen inte någon form av opposition gent- emot rådande ordning. Den ideologiskt betingade föreställningen om svensk utrikespolitisk handling, understödd av mediernas invit till empatiska tolkningar, ger inte utrymme för någon annan form av politisk handling än den humanitära. Humanitär verksamhet i en konflikts efterdyningar skall inte här på något sätt fördömas. Dock bör det poängteras, att denna typ av meningsskapande inte bara legitimerar och reproducerar traditionell svensk utrikespolitik utan riskerar också att osynliggöra andra former av politisk handling, t.ex. diplomatiska ansträngningar i syfte att förhindra eller stoppa en konflikt. Den politiska eliten går relativt fri från ifrågasättande och kritisk granskning även i fallet Göteborgskravallerna, eftersom den initiala medierapporteringen aktiverat ett meningsskapande som fokuserar på våldet och inte på . Den politiska elitens förehavanden skyms på så sätt bakom den uttrycksfulla antagonism, som riktas mot aktivisterna pga. att de, som man upplever det, var skyldiga till att den nationella gemenskapens rykte svärtats internationellt. Väl- digt få av respondenterna, som enbart tagit del av händelserna via medierna, kan över huvud taget minnas vad för slags politisk sam- mankomst som ägde rum, och vad demonstrationerna handlade om: -De demonstrerade väl mot, ja vad fan heter det, etablissemanget. -Jag har nog ingen pejl egentligen om vad, jag vet inte egentligen hur det gick till. -Nej, inte jag heller. -Det enda jag har fattat det var att det var EU, nåt toppmöte, och sedan att det var en massa demonstranter och sedan blev det kaos och att de förstörde. Ja, allt det här som man såg på TV då. Jag vet inte varför, nej det tror jag inte jag vet. Även om det inte finns några garantier för att minnet av de poli- tiska förehavandena skulle ha varit klarare om medierna låtit bli att ge prioritet åt våldet, kan man ändå argumentera för att fokuse- ringen på kravallerna och den därpå följande antagonismen i me- ningsskapandet, riktad mot aktivisterna, givit upphov till en meta- konflikt mellan två grupper av medborgare – åskådarna och akti- visterna. Denna metakonflikt kan betraktas som fördunklande av de politiska processerna, att den har skyddat från insyn, vil- ket i sin tur resulterar i att de politiska maktstrukturerna kunde förbli outmanade. Resultaten tyder dessutom på, att de nationella medierna och de- ras relation till såväl nationella som globala politiska makthavare i stora drag ges oreflekterad legitimitet genom den ideologiska och banala nationalismen i meningsskapandet. Man kan visserligen kon- statera en uttalad mediekritik, där medvetenhet visas om exempel- vis propagandans existens. Kritiken berör emellertid inte de natio- nella mediernas mer generella strukturer och logik. Tvärtom tillde- las exempelvis nyhetsvärderingen – att sensationella och våldsamma händelser ges prioritet i rapporteringen – oreflekterad legitimitet. Man tar för givet att det är sådana nyheter, som människor i första hand är intresserade av: -Men, man förstår att media visar våldet. Det var ju det som många gnällde på så här efteråt, att de bara visade våldet. Men, det är ju inte så konstigt att de gör det. Så är det ju med allting, lik- som. -Det blir ju det som får mest uppmärksamhet. -Ja, det är ju inte så konstigt heller, tycker jag. Bland dem, som identifierar sig med nationen i de studerade sam- manhangen, förekommer det heller ingen reflektion kring svenska mediers relation till den politiska eliten, vare sig den nationella eller globala. På samma sätt som de nationella medierna och den politiska eli- ten ges spontan legitimitet, åtnjuter också de nationella myndighe- terna ett oreflekterat förtroende. Fallet Göteborgskravallerna fun- gerar som exempel på detta då polismakten, i egenskap av symbol för den svenska gemenskapen, spontant beskrivs som en god och rättvis kraft i samhället: // Och måste man ju som svensk måste jag verkligen kunna tro att polisen gör sitt bästa, de är ju vårat Detta är en tolkning man är ovillig att förändra. Medierapportering, som indikerade någonting annat, avvisas och ankla- gas för hetsjakt mot polisen. Inte heller modifieras tolkningen av nyheter om skottskadade demonstranter eller om massarreste- ringar. Istället legitimeras polisens handlingar genom olika förklar- ingsstrategier, i vilka den besvärliga situationen med aggressiva aktivister ges stor betydelse: -Jag vet ju att det var nån kille som blev skjuten, men jag vet ju inte liksom -Han stod ju och kastade gatstenar mot polisen. Men grejen är ju att han utgör inget direkt hot, menar de, precis när polisen skju- ter för då har han vänt sig om. Men innan har han ju precis suttat två stora gatstenar mot polisen och det är väl då en polisman ligger alltså ner. // Ja, men det tycker jag var helt rätt [att poli- sen sköt]. På liknande sätt som i fallet Göteborgskravallerna, visar studien av Göteborgsbranden att nationella myndigheter – räddningstjänst och polis – ges spontan legitimitet bland de respondenter, som identifierar sig med den svenska gemenskapen och känner behov av att försvara den. I sin roll som representanter och symboler för denna gemenskap, betraktas dessa myndigheter som goda och i allmän- hetens tjänst, och deras information accepteras också utan tvekan eller ifrågasättande. Kritik som riktas mot dessa myndigheters arbete på brandplatsen avvisas och förkastas. Den övergripande uppfattningen om myndigheterna bland dessa respondenter är att det var fel att anklaga dem, de gjorde bara sitt jobb. Slutsatsen av detta är att identifikation med och känsla av inklu- sion i den hegemoniska gemenskapen, den nationella, leder till att of- fentliga maktstrukturer ges oreflekterad legitimitet. Som Billig (1995: 6, 175) påpekar, skall banal nationalism inte förväxlas med en oskyldig sådan enbart utifrån skälet att den tycks vara våldsbe- friad till skillnad ifrån het nationalism. Den banala nationalismen måste tvärtom alltid betraktas i sitt sammanhang av maktrelationer: National identities are rooted within a powerful social structure, which reproduces hegemonic relations of inequity. Opposition i subnationell minoritetsgemenskap Man kan emellertid identifiera en helt annan typ av meningsska- pande kring de tre fallen bland de subnationellt förtätade minori- tetsgrupperingarna; de som i dessa sammanhang upplever ett kon- fliktfyllt förhållande till den nationella omgivningen. I alla tre fallen skapar de olika minoritetsgemenskaperna mening på ett oppositio- nellt sätt jämfört med de respondenter som upplever inklusion i den nationella gemenskapen och i relation till nationella makt- strukturer. De grupper, som inte i sammanhanget finner sina iden- tifikationer med den svenska gemenskapen, kritiserar exempelvis det svenska politiska handlandet i Kosovofallet. Medan den natio- nella ideologin omfattar en form av självklarhet beträffande huma- nitär verksamhet som svensk politisk handling, framkommer kritik mot en sådan hållning i dessa minoritetsgemenskaper. Så kritiserar den ursprungsafrikanska gruppen för politisk passivitet. Konstruktionerna av vi i citatet nedan indikerar återigen känslan av inklusion i den afrikanska gemenskapen, och exklusion från den svenska: Det var [i det visade TV-inslaget] två, tre meningar om statsmi- nisterns reaktion. Även om det vore i tredje världen – vi som ingenting kan göra – tror jag säkert att det skulle bli minst en sida av reaktioner. De skulle säga om de var för eller emot. // Men, det här visar att inte har någon möjlighet att påverka, de kan inte göra någon- ting i världen. Ett land som har allt, som borde kunna påverka på ett sätt eller ett annat. Det visar position. Även gruppen med serbisk bakgrund uttrycker kritik mot det svenska, som man uppfattar det, uddlösa politiska handlandet: De säger att statsminister beklagar [NATO:s bombningar] och så vidare, men det är bara för att försvara sig och ta avstånd. De vill säga till alla serber att lugna ner sig: Ni behöver inte göra terroristattacker här i , vi tog avstånd, vi är neutrala. Gruppen med kosovoalbansk bakgrund är likaledes missnöjd med det svenska politiska handlandet, som man menar kommit till ut- tryck i ett alltför sent skede av konflikten. Man anser att preventiva åtgärder i syfte att kväva den pyrande konflikten åsidosatts: Om vi analyserar före detta , har vi många signaler som gi- vits till och till alla i . Vi är flyktingar som började komma 1989. Om allt som de nämnt om varför de lämnat sitt land hade analyserats lite mer, kan jag tänka mig att konflikten inte hade blivit så stor //. De trodde inte på oss, de trodde mer på . Minoritetsgemenskaperna utmanar och ifrågasätter även de natio- nella mediernas roll och funktion. Deras gemensamma upplevelser av att vara illa såväl behandlade som representerade av de svenska medierna tycks ha resulterat i en internaliserad mediekritik, vil- ken riktas mot mediernas generella struktur och logik. Det är också bland minoritetsgemenskaperna som opposition och kritik mot de nationella mediernas relation till de globala maktstrukturerna kan identifieras. Grupperna med kosovoalbansk, serbisk och afrikansk bakgrund i fallet är överhuvud – trots stora skill- nader i meningsskapandet för övrigt – starkt kritiska mot de svenska medierna på grund av, som man menar, deras osjälvständiga roll gentemot och : // De spelar in och gör reportage, och det blir säkert skitbra därnere. Men sedan är det något filter på vägen. Man vill måla upp en bild, som på nåt sätt skall imponera på och , som står bakom. (Man med serbisk bakgrund) // Det [medierapporteringen] var korrekt, när de väl började rap- portera. Det var korrekt, men . skulle skicka lite mer journalister till krisområdet, och inte bara få uppgifterna från TT eller andra länder. // Svensk media går alltid ett steg bakom amerikansk. Som om de tittar först hur och gör. Jag önskar att de gick lite mer jämsides. (Man med kosovoalbansk bakgrund) -Det stämmer om medierna i . Det är väldigt dåligt. Först är de inte oberoende, de är beroende. -När man tittar på nästan alla bilder som kommer ut. Det är samma bilder // Svenskarna har inga original. Vi tar kriget i Kosovo, som exempel, ambassadbombning: vad är sanningen? Alla har sagt exakt vad vill att de skall säga. Svenskarna har aldrig gjort något för att