sou · GUB337 · 2007-01-01 00:00:00 — En kulturrasistisk diskurs vilar dock inte enbart på skillnad, utan ett annat centralt element utgörs av etablerandet av en hierarkisk rela- tion mellan invandrare och svenskar. Invandraren är således inte bara annorlunda, utan beskrivs också som omodern och efter. I hiv/aidsmaterialet står till exempel att läsa att invandrar- nas (kulturella) praktiker påminner om hur det var i för länge sedan, det vill säga i en annan tid. Trots att tidsaspekten ger utrymme för en möjlig förändring; det vill säga att invandraren kan komma ikapp svensken, så tillskrivs de kulturella skillna- derna ett djup som omöjliggör varje egentligt närmande. Att invandraren är låst vid sin kultur synliggörs inte minst i uppfatt- Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till ningen att den som förlorar sin kultur lätt hamnar i en svår identi- tetskris (jfr Wetherell och 1992). Andra dikotomier som dessa kulturrasistiska eller rasifierade11 skillnader kretsar kring är individuellt/kollektivt eller rationellt/känslomässigt. I Sjaletten sit- ter i hjärtat kan vi till exempel läsa att: I det svenska samhället har man nästan en rent biomedicinsk uppfatt- ning om kroppen. Att få barn är exempelvis mycket en medicinsk hän- delse. För muslimska kvinnor är kroppen mycket mer än fysiologiska och psykologiska processer. Kroppen i de traditionsbundna samhällena är mer magisk och rituell. (1989: 13) Mot svenskhetens medicinska förståelser ställs således magi och tradition hos dom andra. Det är inte heller ovanligt att kulturrasistiska diskurser kretsar kring frågor om kön och sexualitet. Den feministiska intersektio- nalitetsforskningen har utmanat ett ensidigt fokus på kön och visat att kön också är förbundet med andra maktordningar (de los 2002; 2005; 1998). Vissa forskare har påpekat hur kön och sexualitet fungerar som markörer för etniska och klassmässiga gränsdragningar (Anthias och Yuval 1992). Eftersom kön och sexualitet diskursivt konstrueras som något naturligt görs därmed etniska gränsdragningar också självklara (Gilroy 1993). Inom detta forskningsfält finns det flera analyser som visar på hur rasistiska diskurser är både könade och sexualiserade. Det sker både genom exotifiering och sexualisering av andras kroppar och genom att porträttera andras sexualitet och könsroller som annorlunda, ofta konstiga och inte sällan hotfulla. Den man- nens överdrivna och aggressiva sexualitet är en vanlig sådan könad, sexualiserad och rasifierad metafor. Den beslöjade, förtryckta, muslimska kvinnan en annan. Båda är relativt vanliga i hiv/aidsmaterialet som genomgående beskriver invandrarmän- nens sexualitet som mer macho och patriarkal än svenska mäns, och invandrade kvinnors sexualitet som mer traditions- eller religionsbunden alternativt förtryckt än svenska kvinnors. 11 Rasifieringsbegreppet används ofta av kritiska etnicitetsforskare bland annat för att understryka att det är en fråga om en pågående process, där konstruktionen av vi och dem är under ständig förhandling. Se (2005) för en utförligare teoretisk diskussion kring rasifieringsbegreppet. SOU 2006:37 Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till Del 4 Invandrare blir en riskgrupp 1995, efter det att hiv hade inkluderats i smittskyddslagen och AIDS-delegationen hade lagt grunden för den svenska sats- ningen mot hiv/aids, lade fram en Nationell folkhälsopolicy för STD/HIV (1995). Berörda myndigheter och organisationer fick i uppgift att utarbeta handlingsplaner i enlighet med policydokumentets riktlinjer och principer. gav (1997) ut skriften för livet: ett sexuali- tets- och samlevnadsperspektiv på Nationell folkhälsopolicy för hiv/STD som syftade till att ge fördjupad information och beskriva strategier i anslutning till de olika målen i policyn. Den nya policyn vilade i stort på samma grundvalar som . Eftersom det fortfarande inte fanns något vaccin eller botemedel mot hiv ansågs preventivt arbete vara det mest centrala. Utgångs- punkten för det preventiva arbetet var individens eget ansvar inom ramen för gällande lagstiftning. Det understryks också att det är viktigt att arbeta mot diskriminering och precis som tidigare används begrepp som återfinns inom den kognitiva socialpsykolo- gin. Man framhåller exempelvis att budskap om hiv/aids måste ha social effektivitet, att de måste förmedlas av någon som är tro- värdig och kommuniceras på mottagarens villkor. Ungdomar bör också hitta en inre kompass för att kunna guida sig själva genom tonårsfasens sökande och prövande (1997: 49–52). Trots att policyn framhåller betydelsen av att arbeta med viktiga sam- hällsfrågor som rasism och fördomar, medmänsklighet och solida- ritet, missbruk etc. (1997: 11) så landar mycket av resonemanget på en individnivå. Det anses till exempel viktigt att förmedla kun- skap i en positiv anda, eftersom både skrämselpropaganda och diskriminering kan generera rädsla hos individen och därmed mot- verka policyns mål: att förändra attityder och beteenden. Till skill- nad från tidigare läggs dock större vikt vid främjande av kondom- användande och man hittar inga uttryckliga påbud om att endast hålla sig till en partner. Indirekt finns dock sexualmoralen kvar genom att tillfälliga partners och tidig samlagsdebut kopplas till sexuell risk. På det hela taget är dock den nya policyn något mer nyanserad än tidigare i sin framtoning, vilket kanske kan förklaras med att hivviruset är något nytt och okänt fenomen. Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till att fokusera på att hindra smittspridning från riskgrupper till all- mänhet betonas vikten av att sprida kunskaper och verka för beteendeförändringar bland hela befolkningen. (1997: 27) understryker också att det är alltid är svårt att särskilja grupper eller individer med riskbeteende samt att en ensidig sats- ning på de grupper där hiv är vanligast innebär en risk för att grupperna stigmatiseras: I början av hivepidemin talade man ofta om riskgrupper. Ett sådant uttryck lägger huvudbetoningen på grupptillhörigheten istället för det sexuella beteendet. Det som mest avgör om en person ska smittas eller ej är dock om han/hon har säkrare sex. Därför används numera begreppet riskbeteende istället för riskgrupp. Faran med att tala om riskgrupper är också att människor stärks i sin övertygelse om att hiv/STD inte gäller mig utan de andra som tillhör de där riskgrup- perna. (ibid. 1997: 28) Ett skifte i fokus från grupper till beteende motiveras också delvis av att andra STD, till skillnad från hivsmitta som är ovanligt utanför vissa riskutsatta grupper, inte följer samma epide- miologiska mönster. Uppmärksamheten på beteende till trots håller Folkhälsoinsti- tutet fortfarande fast vid att satsningarna måste vara riktade både till allmänhet och till specifika grupper. I stället för riskgrupper använder man begreppet målgrupper. Förutom män som har sex med män, prostituerade och narkotikamissbrukare identifieras nu även ungdomar, hivsmittade och invandrare som mål- grupper, vilka alltså är i behov av riktade, preventiva insatser. Institutet urskiljer även resor och vistelser utomlands som särskilt riskfyllda situationer (ibid. 1997: 28). Invandrare i den nya policyn På de sidor som belyser målgruppen invandrare (Folkhälsoinsti- tutet : 33–36) betonas att invandrare inte är en enhetlig grupp och att det både mellan och inom olika etniska grupper finns stora variationer i kunskap och attityder. Man varnar även för att generalisera och för att överdriva skillnader, och man under- stryker att en kultur inte är statisk samt att det finns många lik- heter mellan svenskar och invandrare. Trots dessa insiktsfulla påpekanden handlar huvuddelen av tex- ten likväl om kulturskillnader mellan svenskar och invandrare. SOU 2006:37 Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till Det kommer till uttryck exempelvis i hur man föreställer sig att det går att nå invandrare. Först framställs tre möjliga vägar för infor- mationsspridning: 1) via invandrarnas egna organisationer, tid- ningar, radio- och tv-program; 2) via den svenska infrastrukturen som är uppbyggd för att ta emot och hjälpa invandrare; 3) via verksamheter som inte riktar sig specifikt till invandrare men där man ändå möter många, t.ex. ungdomsmottagningen och mödra- hälsovården (ibid. 1997: 34). Vidare följer ett resonemang om vad som behövs för att informationen ska nå fram: Den först nämnda vägen kräver att invandrare får tillgång till kunska- per om hiv/aids och det svenska samhället. Exempel på hur detta kan genomföras finns i , som beskriver metoder och arbetssätt för hiv/STD bland människor från andra kulturer. Den andra och tredje vägen kräver kulturkompetens hos den som tar upp frågor om sexualitet. Det innebär inte att man måste ha detalj- kunskaper om alla de kulturer som är representerade i . Kultur- kompetens handlar mer om lyhördhet för olika sätt att se på sexualitet och relationer samt kunskaper om invandringens villkor och om fenomenet kultur, sjukdom och död etc. Ett sätt att tillförsäkra kul- turkompetens är att engagera personer från de olika etniska grupperna i det preventiva arbetet. (ibid. 1997: 35). Likaså poängteras, precis som tidigare, att det finns risk för kul- turkonflikt och identitetsförvirring, särskilt hos ungdomar och barn som växer upp med en fot i den egna gruppens kultur och en i den svenska (ibid.). Och medan ungdomarna förlorar sin identi- tet så förlorar föräldrarna sin auktoritet: Det finns också anledning att uppmärksamma föräldrarna. Föräldra- rollen utsätts för stora påfrestningar när man flyttar till ett nytt land. Barnen finner sig snabbare tillrätta i det nya landet och lär sig svenska snabbare. Föräldrarna å sin sida har tappat mycket av den naturliga auktoritet de hade i hemlandet. De kanske är arbetslösa eller får inget arbete inom sitt eget yrke. Att sätta gränser, vilket är problematiskt för alla tonårsföräldrar, blir ännu svårare i ett nytt samhälle med okända normer. (ibid. 1997: 35) Trots försök till nyansering är kulturrasistiska föreställningar om kultur och kulturskillnader alltjämt närvarande. Effekten av detta angreppssätt förstärks dessutom av att invandrare – till skillnad mot tidigare – nu behandlas som en målgrupp i sig. Om det främst handlade om behovet av specialanpassad information så motiveras behovet av hivpreventiva insatser även med att invandrare kan ha bristfällig kunskap om Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till hiv/aids på grund av dålig grundutbildning eller att han eller hon är nyanländ i . Och medan det tidigare gjordes en distinktion mellan invandrare och flyktingar poängteras nu att hos invandrare från länder med hög förekomst av hiv är smittrisken större eftersom många har sexuella relationer inom sin egen grupp och också utsätts för risker genom kontakter med hemlandet. Det är alltså inte längre riskutsatta grupper, till exempel män som har sex med män eller injicerande narkomaner bland invandrare som står i fokus, utan hela (mål)gruppen invandrare kopplas , om än på olika sätt, till sexuellt risktagande. Det ökade intresset för invandrare hör ihop med invandrarens länk till sitt hemland. hade i och för sig ändrat sina rekommendationer från att rutinmässigt erbjuda alla flyktingar hivtestning till att selektivt rikta in sig på dem som kom från länder med utbredd hivsmitta, samt till dem som har ett riskbeteende eller som utsatts för sexuella övergrepp (: 64). Det innebar dock inte att den generella fokuseringen på flyktingar hade spelat ut sin roll. Tvärtom är den tydligaste förändringen i hiv/aidsdiskursen just att det läggs allt större vikt vid omvärlden. När framtidscenarion ställs upp används ofta uttryck som att vi lever i en globaliserad tid eller att ändrade migrationsströmmar medför att. Det understryks också att det blir allt viktigare att agera internationellt, att tänka globalt och att förstå att hiv/aids är ett problem som ingen nationalstat kan lösa på egen hand: Det internationella beroendet är särskilt uppenbart vid STD/HIV. Många svenskar smittas i samband med resor utomlands och personer som kommer till kan vara smittade, särskilt när de kommer från länder med hög förekomst av STD/HIV. HIV-infektioner före- kommer i mycket högre frekvens i länder som utgör vanliga resmål för svenskar och länder med hög frekvens av STD finns i vårt närområde. Åtgärder i måste därför ta hänsyn till detta beroende och bör bidra till internationellt samarbete för att minska STD/HIV globalt. (: 3) 1985 var målet att förhindra att smittan fick fotfäste utanför de då framtagna riskgrupperna. Det mest framträdande hotet som SOU 2006:37 Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till hade att hantera var kontakten med om- världen: Spridningen av hiv i har varit tämligen . Världsepidemin är dock fortfarande under utveckling och det går där- för inte att göra någon säker prognos för del. Om det skulle finnas skillnader i spridningsbenägenhet mellan olika virusstammar kan den framtida spridningen påverkas. Injektionsmissbruket av nar- kotika kan öka. Ändrade migrationsmönster kan också påverka sprid- ningen i av såväl hiv som andra infektionssjukdomar. (: 9) Till omvärlden räknades dock inte bara och Tredje värl- den, utan även och EU. När det gällde EU så var det inte invandrare/flyktingar som hamnade i blickfånget utan i stället narkotika och resandet. Den ökade rörligheten, som uppmunt- rades av EU, sågs här som ett potentiellt problem, i synnerhet när det gällde både införsel och användande av narkotika. När det gällde arbetet med att förhindra prostitution i hiv/aidspreventivt syfte lyfter man också fram och EU: Utvecklingen av prostitutionen beror inte bara på hur väl vi i lyckas förebygga prostitution bland kvinnor i riskzonen och rehabili- tera kvinnor med prostitutionskontakter. Utvecklingen i vår omvärld påverkar också prostitutionen i vårt land. beräknades en halv miljon kvinnor ha dragits in i EU-ländernas sexindustri. Också i finns ett ökat antal kvinnor från bl.a. som vistas här utan tillstånd och försörjer sig på prostitution. Detta ställer ökade krav på flexibla insatser från samhällets sida. (: 37) Parallellt med denna hotbild växte det också fram en betydligt positivare nationell självbild (jfr Kulick 2003): har bra förutsättningar för preventivt arbete: god hälso och sjukvård, utbildning för alla och grundläggande social välfärd. I finns ytterligare goda förutsättningar inbyggda i samhällsstrukturen vilka det finns all anledning att uppmärksamma och slå vakt om. Det finns lagligt stöd och en uttalad policy för förebyggande arbete, för jämställdhet mellan könen och för ökad jämlikhet i hälsa mellan olika grupper i samhället. Vi har obligatorisk sexualundervisning i skolan . (: 22). Denna positiva diskurs om kringskärs av tystnader, till exempel den kritik som riktats mot den svenska smittskyddslag- stiftningen och dess tvångsåtgärder. Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till Från kulturpluralism till neo-assimilering sker det således en rad förändringar i hiv/aidsdiskursen. Dels förflyttas fokus generellt från det natio- nella till det globala. Från att tidigare haft en tämligen marginell position i den officiella hiv/aidsdiskursen hamnar invandraren nu i dess omedelbara blickfång: invandrare konstrueras till och med som en egen riskgrupp. Förutom detta ökade intresse sker också en annan förändring av diskursen. Om man tidigare betonade vikten av respekt och tole- rans för kulturskillnader, sker det en förskjutning mot att allt oftare vilja förmedla det svenska. Den svenska självbilden som kom fram i resonemanget om det globala ovan kommer således även till uttryck i diskussionen om kultur och kulturskillnader. I boken privata i det svenska folkhälsoarbetet (1996), vilken beskriver olika metoder i arbetet med hivpreventiva frågor riktade till medborgare från andra kulturer än det svenska, blir det tydligt att de som arbetade med hivprevention runt om i landet hade två olika sätt att närma sig frågan. Dels fanns det de som menade att ungdomar som känner sig väl förankrade i sitt ursprungslands kultur klarar sig bättre än de som försvenskas (ibid. 1996: 59). Här framhölls vikten av en betydligt mer öppen inställning till förhållanden som ej stämmer överens med svenska normer och attityder för att bättre motsvara invandrargruppernas behov (ibid. 1996: 13). Dels fanns det de som framhävde vikten av att argumentera för den svenska synen på sex och samlevnad (ibid. 1996: 11). Kontrasten mellan de båda synsätten framstår som allra tydligast i ett citat av dåvarande generaldirektör på relsen, : Ett alldeles särskilt sätt att visa bristande respekt för människor från andra kulturkretsar är att säga att vi avstår från att ha synpunkter på deras syn på sexualitet och samlevnad av respekt för deras kulturella särart. Ett sådant resonemang skull nämligen betyda att det som vi arbetar med på hemmaplan bara skulle vara uttryck för något slags provinsiell syn på olika typer av mänskliga värden. Jag uppfattar inte vår syn på sex och samlevnad på det sättet. Rätten att sträva efter kär- lek, lust och gemenskap är, som jag ser det, grundad i långt mer uni- versella värden än sådant som kan behövas omgärdas av respekt för någons kulturella särart. (citerad i : 21) avslutar i och för sig sitt resonemang med att påpeka att vi inte kan tvinga på någon värderingar på det här området, utan SOU 2006:37 Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till att vi måste argumentera för vår sak. Men med det svenska repre- senterat som det jämställda, tillåtande och till och med det universella råder det dock ingen tvekan om vilken kulturkrets som är att föredra. Denna utveckling mot en syn där det svenska får förkroppsliga en uppsättning universella och därmed upplysta och goda värden förstärks . I en analys av den svenska debatten om invandring –2003 gör (2004) en liknande iakttagelse. (2004: 56) definie- rar rasismen som ett generellt utestängningssystem, en diskurs med olika element som kan uppträda i olika variationer beroende på samhällsformation. Det vi ser , menar , är en förändring från en kulturrasistisk nyrasism till en universa- listisk nyrasism där värde är den term som förenar diskursens olika element: Det vi ser växa fram är alltså en situation där den accepteras bara i den mån som han inte är en Annan utan redan Densamme, bedömd och godkänd som överensstämmande med våra ekonomiska och etiska värden, det vill säga bara i den mån som han är värdefull för oss. Det som växer fram är med andra ord en situation där den förkastas, för själva definitionen av annanhet är ju att det finns ett oöversättligt och outplånligt element av skillnad mellan honom och oss. Detta skiljande element är just vad som fördöms och undertrycks i dagens system. (2004: 73) Konkret återfinner vi denna förskjutning i det nya problemfokus som diskursen kring invandrare får . Under nittio- talet ersätts de trevande särmärkena, såsom identitetslöshet och förvirring, med mycket mer handfasta attribut, ofta med direkt hänvisning till våld, hot och till och med mord. I media debatteras gruppvåldtäkter, så kallade hedersmord och tvångsäktenskap som om de vore synonymt med invandrarskap (Bredström 2002; 2002). Denna förskjutning är alltså också tydlig i hiv/aidsdiskursen. Två längre citat får illustrera förändringen i diskursens fokus. Att kräva att invandrarföräldrarna skall uppfostra sina barn efter den sexualkultur det svenska majoritetssamhället utvecklat över generatio- ner är en orimlighet. Det skulle vara att bruka våld mot dem. Med sex- ualiteten måste vi handskas varligt och försiktigt. (1989: 10) Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till Tanken bakom den kulturrelativistiska synen är att den skall leda fram till ett mångkulturellt samhälle. Alla grupper skall kunna leva tillsam- mans och var och en skall ha möjligheter att behålla sin kultur. Den svenska invandrarpolitiken följer också den principen genom den mål- sättning om jämlikhet, valfrihet och samverkan som antagit. I det här sammanhanget brukar frågor tas upp som; ska vi tillåta aga, kvinnoförtryck, hustrumisshandel? Svaret är nej, naturligtvis inte. Lika lite som vi tillåter svenska medborgare att utöva det, lika lite kan vi acceptera att andra som bor i landet gör det. De här frågorna får ofta en kulturspecifik betoning, dvs man utgår från att fenomenet är något specifikt kulturellt som gäller för vissa kulturer. Men orsakerna till aga, förtyck och misshandel står oftast att finna i en psykosocial dimen- sion. Om vi tar som exempel är det inte så att kvinnomisshan- del och förtryck inte existerar för att vi har en lag som förbjuder det. I avlider en kvinna i sviter efter misshandel. När vi för- söker komma åt fenomenet bakom problemet säger vi inte att det skulle vara ett uttryck för den svenska kulturen. Istället analyserar vi problemet utifrån ett psykosocialt perspektiv. Förklaringsmodellen vävs sedan in i sitt kulturella sammanhang för att bli helt begripligt. På samma sätt måste vi söka förklaring till orsakerna när vi möter invand- rare i dessa situationer. Invandrarna får då chans att bli jämlikt bemötta och också med att få hjälp i situationer som analyserats på ett riktigt och medvetet sätt. (1989: 28–29) står det att läsa i en ledarkolumn i hiv-aktuellt: tillhör ett av ytterst få länder i världen där sex- och samlev- nadsundervisningen finns i skolorna och vi har en jämförelsevis lång tradition av öppen sexualupplysning, liksom en djupgående samsyn om rätten till vår sexualitet. Vi har dessutom en relativ jämställdhet som har få motsvarigheter. Det är traditioner att värna om och för- svara med stolthet. När därför fler och fler vittnesbörd om hur en del flickor med rötter i andra kulturer hålls i stränga ledband, drabbas av våld och hot när det till och med går till sådana ytterligheter som mord för att de väljer annorlunda än deras familjer vill att de ska, då har något hänt i vårt land. Något vi måsta prata om. Det är och förblir en mänsklig rättighet att själv bestämma med vem man ska ha sex och med vem – om alls – man ska gifta sig. Var männi- ska äger sin kropp och sitt livsöde. Det måste alltid gälla alla, även flickor från andra länder. När det i en del invandrargrupper talas om svenska flickor som horor, om att det är att bli en dålig flicka om hon beter sig på ett sätt som har varit självklarheter för generationer av kvinnor (gå på disco, vara ute med kompisar, klä sig så hår och ben syns) då finns det ingen anledning att vara tyst. Ur tystnad föds bara ytterligare segregation och konflikter. Ur öppna samtal föds istället möten och ömsesidig förståelse. Det finns sådant vi kan vara stolta över i . Kvinnors själv- ständiga ekonomiska ställning och sexuella frihet är sådant. SOU 2006:37 Invandrare i svensk hiv- och aidspolicy 1985–2005: Från kulturpluralism till för mänskliga rättigheter varhelst de kränks handlar förstås inte om intolerans. (2002: 2) 1989 framhölls alltså vikten av respekt och tolerans för skillnader i en kulturpluralistisk anda: flera kulturer kan samsas och bör också existera bredvid varandra. Här ses det som ytterst problematisk att tvinga på någon svenska kulturella värderingar. Man motsätter sig också att våld och mord skulle kunna förklaras i kulturella termer. Vid tvåtusentalets början är det tvärtom ingen tvekan om att det könsrelaterade våldet har specifika kulturella rötter. Det anses också självklart att stå upp för den svenska kulturen och därmed också för de universella värdena. Med ord som jämställd och tillå- tande ställs svenskheten (läs: mänskliga rättigheter) mot invand- rarskapets kulturbundenhet och traditionalism. Den kulturplura- listiska diskursen får således ge efter för vad jag väljer att kalla en neo-assimilatorisk diskurs där skillnader inte längre får plats.