sou · GUB329 · 2007-01-01 00:00:00 — Det som är spännande för den som är intresserad av dövvärlden ligger i frågan vilka konsekvenser det får i kretsar som tidigare betraktat sig som den definierande parten i relation till en underordnad grupp. I och studier, liksom i andra med utifrånperspektiv, försiggår en ständig glidning mellan kategori- erna hörselskadad och döv. Dessa kategorier uppfattas representera en gemensam syn. Det dövkulturella perspektivet lyfts fram utan att språkets betydelse i diskursen diskuteras. Språkaspekterna är dock olika för svenskspråkiga hörselskadade och för döva, vilket torde ha betydelse även i hörselskadades och dövas retorik. En utgångspunkt för vidare studier kring omgivningens attityder kan vara Meadow-Orlans (1987) slutsatser om hur föräldrar till döva barn förhåller sig till teckenspråket. Slutsatserna har vidareut- vecklats av Fredäng (2003b) som funnit följande olika förhållnings- sätt hos hörande gentemot döva: De nonchalerar behovet av teckenspråk och bidrar därigenom aktivt eller passivt till att döva inte blir sedda, exempelvis: Det går så bra att skriva! eller Det är tolkens ansvar att de hänger med! De ser dövheten som en defekt och betonar att döva inte klarar sig utan talspråk och försöker fostra dem till att överskrida sitt handikapp. De accepterar teckenspråket men som ett substitut för tal- språket. De tar till sig teckenspråket men ändrar tecknen för att mer likna talspråket. De tar till sig eller lär sig teckenspråket (även om de inte behärskar det flytande) och ser språket som en kulturell förete- else. De lär sig teckenspråket och deltar i dövgemenskapen. Bland förhållningssätten kan man urskilja en klinisk syn på döva som söker en speciallösning för att de ska kunna delta i den nor- malcentriska interaktionen. Syftet är att minska handikappet. Den andra, sociokulturella, synen verkar för att införa nya kulturellt annorlunda inslag för att förändra den normalcentriska interaktio- nen. I detta inkluderande synsätt är den metakulturella kompeten- sen central, det vill säga insikten att det existerar olika kulturer. Med hänvisning till Padden (1998/1996) kan man i detta samman- Dövas liv med teckenspråk hang betona förmedlarnas (arbetsledare, lärare, kontaktperson) centrala roll mellan två kulturer. Deras entusiasm, likgiltighet eller reflektiva och kritiska förhållningssätt kan anses avgöra hur den sociokulturella synen blir förverkligad (Fredäng 2003b). Hur hörande individer och organisationer förhåller sig till döva och teckenspråket i dessa avseenden är helt outforskat. Även om teckenspråkets förändrade status i verkar ha gjort döva som grupp mer intressant även utanför handikappoli- tiska och utbildningspolitiska områden, vilket och studier visar, så finns det behov av studier på dessa områden. Utanför handikappforskningen har döva som grupp traditionellt fått tämligen lite uppmärksamhet. Likväl visar (1993 och 1999) att det finns material för att studera olika skeenden i dövas historia i . , som sammanställt dövas historia, beskriver hur historien är intimt förknippad både med dövunder- visningens historia och med dövas kamp för att få teckenspråket godkänt som sitt språk. Men invändningarna mot teckenspråket har inte endast handlat om teckenspråkets duglighet som språk utan även om föreställningarna om döva. (1993) visar hur dövhet förknippades med intellektuella brister som gjorde döva oemottagliga för undervisning. Det ledde till att det ställdes mycket låga förväntningar på kunskap i dövundervisningen. Den orala undervisningsmetoden, med talad svenska i stället för tecken- språk, hade syftet att öppna dörrarna till kontakter med hörande. Det utbildningspolitiska perspektivet har även i sin doktorsavhandling i historia vid . Hon stu- derar reformeringen av dövas utbildning i (1997). Hon skriver att den allmänna inställningen från början präglades av normalitetskrav. De döva barnen undervisades enligt den orala metoden och undervisningen hade syftet att ge eleverna ett språk (svenska) och att förbereda dem för ett praktiskt yrke. Även om samhället tog ansvar för att döva barn fick obligatorisk grundläggande undervisning, släpade undervisningsnivån efter hörandes nivå , menar . Hon pekar även på specialskolornas betydelse för kamrat- gemenskap och social fostran. I dövskolornas internatmiljö kunde Dövas liv med teckenspråk eleverna kommunicera med varandra på teckenspråk, vilket lade grunden för fortsatt teckenspråkig gemenskap i vuxenlivet i form av dövkultur. studie om dövas utbildning sträcker sig . Hon menar att 1900-talets utbildningsreformering genomfördes för att dövas utbildning skulle överensstämma med hörandes och att det i stort sett skedde i samförstånd mellan samhället och döva. Trots detta uppstod en konflikt därför att dövas krav på tecken- språkig undervisning inte uppfylldes, visar . Bakom kravet fanns missnöjet över att undervisningen på talat språk hindrade döva barns lärande. Experter och skolmyndigheter gav uttryck för talmetodens förmodade överlägsenhet genom att driva på utveck- lingen av tal- och hörselträning. Denna metod främjades med argument som syftade till att motarbeta teckenspråket. Det är beklagligt att studie inte omfattar även tiden , då dövsamhället konfronteras med samhällets försök att integrera döva barnen i bland hörande barn, och hur motsätt- ningarna kulminerade . Även Domfors (2000) skriver om dövas utbildningshistoria men ur ett annat perspektiv. Hans doktorsavhandling i pedagogik vid handlar om dövlärarnas socialisering in i yrket inom dövlärarutbildningen till 1990. Han belyser hur utbildningen dominerats av talets hegemoni , även om blivande dövlärare i sin utbildning alltid har haft en kurs i åtbördsspråket. Domfors skriver att dövlärar- utbildningen redan vid starten utmärktes av motsättningar mellan tal- och teckenmetoderna och att de utländska influenserna var starka. Den starka koncentrationen på metoder som präglade de reguljära folkskoleseminarierna verkar ha lämnat bestående spår i dövlärarutbildningen. Detta är tydligt eftersom metodproblem gällande dövas tvåspråkighet blev aktuella även när teckenspråket erkändes som dövas primära språk. Metodintresset har inneburit en fokusering på de döva elevernas tal- och språkut- veckling. Domfors ställer frågan om inte samma instrumentella synsätt på de döva elevernas språkutveckling, som fanns , råder även , när CI-frågan debatteras. Man kan även dra andra paralleller mellan den tidiga dövlärarut- bildningen och nutida krav på undervisningen för döva elever. Utöver motsättningarna i metodfrågan har det, enligt Domfors, uppstått konflikter när olika maktintressen gjorde sig gällande i utbildningens innehåll. Exempelvis var den medicinsk-tekniska Dövas liv med teckenspråk vetenskapen, särskilt audiologin, en starkt påverkande faktor till . –1960 var läkare ofta närvarande som examensvittnen (s 115), skriver Domfors. I sin avhandling i handikappvetenskap vid Universi- tet behandlar (2005) svensk social- och utbildnings- politik åren 1850–1914 och intresserar sig främst för döva och blinda. Hans ambition är att i politikers och experters debatt kring omsorgsfrågor finna drivkrafterna för tidens reformer samt före- ställningarna om medborgaren som idé. Han studerar också hur döva och blinda själva påverkat skeendet och debatten. Vad som kan konstateras är bland annat att dövas kommunikationssätt är den känsligaste frågan . Problematiken upp- märksammas främst i den rådande medicinska korrigeringstanken och i den differentiering i undervisningen som denna tanke ger upphov till. Diskursiv diskriminering, som bland annat dövgruppen är drab- bad av, är ämnet i studien, Discursive Discrimination: the ´deaf and dumb´, the ´imbeciles´, and the ´immigrants, i statsvetenskap vid (opublicerat manus). Boréus granskar offi- ciella texter , främst från riksda- gen, och studerar på vilka sätt döva, personer med utvecklingsstör- ning och personer med annan etnisk bakgrund har utsatts för dis- kursiv diskriminering18. Som ett exempel på diskursiv diskrimine- ring nämns steriliseringslagen som ledde till att många, framför allt kvinnor med utvecklingsstörning, men även döva kvinnor, utan att tillfrågas steriliserades . Boréus menar att den politiska diskursen tydligt är assimilerande genom att poängtera vikten av dövas anpassning till samhället med tal och läppläsning. kan man finna två strategier; assimilering och inkludering. Läro- planen för ger uttryck för assimileringstanken genom att understryka vikten av att få döva elever att höra så bra som möjligt. Inkluderingstanken var också tydligt på väg. Boréus finner texter där vikten av samhällets anpassning framhålls, exempelvis att det bör installeras hörselslingor i offentliga lokaler. Den tredje perioden, , präglas av inkludering. Det bästa exemplet är en motion om bred teckenspråksundervisning för hörande perso- ner, menar . Men en allmän inklusionsdiskurs betyder inte 18 Diskursiv diskriminering beskrivs av Boréus som obefogad och ofördelaktig språklig behandling av medlemmar i en utpekad grupp på grund av dennes medlemskap i gruppen. Dövas liv med teckenspråk att hörselskadades och dövas alla krav automatiskt blir bemötta, hävdar hon. Den garanterar inte ett icke-diskriminerande samhälle. Hörapparater bekostas exempelvis bara delvis av samhället och tv- programmen är inte textade fullt ut. Å andra sidan menar att främjandet av teckenspråket erbjuder möjligheter till pluralism. Denna idé är presenterad i de några politiska dokument där dövkulturen refereras. Inklusion och pluralism behöver inte vara varandras motsatser. Även om man delar minoritetsgruppens normer och värderingar kan man vara inkluderad i majoritetskulturen. Om samhället ger stöd för både inklusion och pluralism, kommer individerna att ha stort val- utrymme, summerar Boréus. Boréus studie har ett utifrånperspektiv och präglas av en glid- ning mellan kategorierna döv och hörselskadad. Diskursiv diskri- minering kan drabba hörselskadade och döva på olika sätt och ibland drabbas endast en av grupperna. Samhällets försök att assi- milera kan exempelvis få mycket olika konsekvenser i de två grup- per. I sina slutsatser presenterar Boréus dock en intressant tanke om hur döva kan bli inräknade i samhället utan påtvingad integre- ring och med bibehållen positiv dövidentitet genom pluralistisk inklusion. Att vara döv påverkar på olika sätt individens självuppfattning och relationer med omvärlden. Därför menar man att det finns en döv- identitet. Förståelsen av begreppet dövhet ingår i dövidentiteten utan att exempelvis köns- eller yrkesaspekten i identiteten utesluts. Den individuella identiteten är även förknippad med social identitet i grupper som individen genom likheter identifierar sig med eller identifieras med. Social identitet bygger på kategorisering och jämförelser med andra kategorier. Kön och ålder är exempel på markeringar av social identitet. I motsats till en särskild social identitet, som omgivningen kan tillskriva en individ, kan individen välja kollektiv identitet utifrån sina individuella premisser. I den valda gruppen delar medlemmarna en vi-känsla som håller gruppen samman och som konstituerar den kollektiva identiteten; medlem- marna skapar gemensamma kunskapsramar och påverkar varandra emotionellt. Emellertid har identiteten även förbindelse med histo- ria, kultur och biologi samt med maktrelationer. Dövas liv med teckenspråk skapas således inte endast av döva själva inom dövsamhället utan även av det omgivande samhället, oavsett om det är önskvärt eller inte (Fredäng 2003a). I den första delstudien i Fredängs (2003a) doktorsavhandling i sociologi Teckenspråkiga döva Identitetsförändringar i det svenska dövsamhället tas utgångspunkten i dövas perspektiv. Fredäng stu- derar hur dövas identitet konstrueras i interaktion med andra medan de söker sin positionering i samhället. Den teoretiska ansat- sen är en sociokulturell syn på döva, som har starka influenser från symbolisk interaktionism. Teorin betonar språkets och samspelets väsentliga roll i individens och gruppens identitetsprocess (1998/1979). På så sätt fokuseras dövas kulturella identitet där (tecken)språket uppfattas som ett av de väsentligaste elementen. Enskilda dövas interaktion med andra, både hörande och döva, i två generationer beskrivs utifrån deras strävan efter positiva bekräftelser. De 20 intervjuade upplever både erkännanden och misskännanden, det vill säga negativa bekräftelser eller frånvaron av positiva bekräftelser, i sin interaktion med omgivningen. Resulta- ten visar att även relationer med icke-teckenspråkiga personer, som uppfattas som jämbördiga, kan fungera positivt bekräftande. Dessa bekräftelser handlar exempelvis om idrottsprestationer, ömsesidiga gestikulerade hälsningar eller hörandes intresse för teckenspråket. Detta är dock inte i längden tillfredsställande, vilket visar sig i klu- venhet inför kommunikationsbarriärerna. Exempelvis ställer ett frekvent umgänge med andra på arbetsplatsen ökande krav på emotionellt innehåll i interaktionen vilket inte uppstår utan ett gemensamt kommunikationssätt. Det emotionella innehållet kan handla om yrkesskicklighet, gemensam status, gemensamma intres- sen, likartat politiskt ställningstagande och så vidare, som innebär något mer än ett instrumentellt åsiktsbyte. Ett gemensamt språk är dock en primär förutsättning för nära vänskap med andra döva eller med hörande. I en nära relation som bygger på emotionellt enga- gemang för varandra betyder det gemensamma språket inte endast den lingvistiska språkförståelsen utan också den gemensamma för- ståelsen av de symboler som språket förmedlar. Genom att använda sitt eget språk i interaktionen kommer man närmare sig själv, vilket är självbekräftande. Misskännanden motverkar den positiva identitet som individen eftersträvar i interaktion med andra. I intervjustudien förekom tre olika typer av misskännanden: I informell interaktion förekommer stämplande misskännanden som är stigmatiserande fördomar och Dövas liv med teckenspråk Dessa har dock minskat avsevärt allteftersom kunska- pen om teckenspråk och om döva ökat i samhället. Kommunikativa misskännanden i form av uteblivet eller utarmat informationsutbyte och utebliven eller marginell gemenskap handlar om likgiltighet inför behovet av teckenspråkig kommunikation. Särskilt yngre dövas ökande interaktion med den hörande omgivningen och ökande förväntningar även på de emotionella aspekterna av inter- aktionen är sannolikt skäl till att kommunikativa misskännanden har ökat. Det är i informellt umgänge med icke-teckenspråkiga som misskännandena visar sig. Grunden för den tredje typen av miss- kännanden, institutionaliserade misskännanden, kan sökas i sam- hällets värdering att dövhet innebär oförmåga och inkompetens. Dessa misskännanden kommer ofta till uttryck exempelvis i myn- digheters diskriminerande eller kränkande bemötande. Det kan vara handlingar som är knutna till experter eller inbyggda i organi- sationskulturen. Det kan också vara regler som grundar sig på vär- deringar som utesluter vissa medborgare. Allmänt accepterade vär- deringar och föreställningar kan också innebära dolda eller sofisti- kerade former av normalcentrism som misskänner andra verklig- hetsuppfattningar än majoritetens. De äldre intervjuades erfaren- heter av oralism påträffas inte bland de yngre. Däremot har båda generationerna blivit utsatta för expertifiering, det vill säga exper- ternas uppfattningar om vad som är bäst för dem. Att samhället inte gör något åt den ständiga bristen på tolkar upplevs också som ett institutionellt misskännande. Även om interaktionserfarenheterna liknar varandra inom respektive generation i studien finns det skillnader i identitets- processen som inte entydigt är relaterade till generation, anser Fredäng. Hon har typifierat dessa skillnader till olika perspektiv som kan förekomma i dövidentiteten. Dessa – bevarande, förmed- lande, kämpande, nullifierande och erövrande – baserar sig på hur man ser på dövhet, på identifikationen med andra döva och på kontakterna med omvärlden. I bevarandet dominerar de andras och samhällets perspektiv i skapandet av identitet och man är medveten om sin avvikelse. Detta leder till resignation och en strävan att anpassa sig till omgivningens förväntningar. Förmedlandet innebär en ambivalens om tillhörigheten. Majoritetssamhällets värderingar stämmer inte överens med den självdefinierade gruppidentiteten. Man förespråkar anpassning till samhället och dess normer, även om normerna upplevs som irrelevanta. Dövas liv med teckenspråk I både bevarandet och förmedlandet ses den teckenspråkiga till- varon som ett sätt att överleva i skuggan av majoritetssamhällets normer. I kämpandeperspektivet skärps dessa skillnader till en normkonflikt. Den handlar om skillnaden mellan samhällets krav på anpassning och den egna önskan om att få gruppidentiteten erkänd. Relationen till majoritetssamhället beskrivs i termer som underordning och förtryck och den kollektiva samhörigheten är stark. Det fjärde perspektivet är nullifierande. Det är resultatet av dubbel marginalisering. Man har inte stöd för den kollektiva iden- titeten som döv i någon stark gemenskap. Ingen stark individuell identitet utvecklas och man saknar möjligheter att välja andra iden- titetsaspekter som grund för en starkare kollektiv identitet. Perso- ner, vilkas liv domineras av nullifieringsperspektivet, känner inte samhörighet med någon grupp i samhället. I erövrandet, det femte perspektivet, vill man däremot komma ifrån de kollektiva värderingarna vilket skapar identitetsfriktion. Identitetsfriktion är de spänningar som bildas mellan individens syn på sig själv och den tillskrivna gruppidentiteten. Det är i stället individen och dennes möjligheter som betonas. Med teckenspråket som en självklar förutsättning framhålls vikten av individens egna val och andra identitetsaspekter än dövheten betonas. Nordiska och internationella studier om dövidentitet I har flera forskare visat intresse för dövas identitets- konstruktion. Specialpedagogen (1995) ställer i sin avhandling19 frågan hur det är att vara döv i den hörande världen och hur dövas erfarenheter kan förstås i ett kulturellt perspektiv. Med antagandet att dövgruppen befinner sig i ett spänningsfält mellan att se sig själv som handikappgrupp eller som kulturell minoritet närmar han sig sina informanter i tre generationer. Informanterna tror på dövkulturens oföränderlighet, men Ohna hävdar att det finns risk att dövkulturen försvinner eftersom socia- liseringen genom den statliga specialskolan minskar. Å andra sidan anser han att relationen mellan döva och hörande inte har föränd- rats, vilket kan medföra ett bevarande av dövkulturen. Den kollek- tiva erfarenheten av att vara döv i det hörande samhället håller gruppen samman, menar . 19 Hovedoppgave, hovedfagseksamen i spesialpedagogikk. Dövas liv med teckenspråk utkom Ohnas doktorsavhandling i pedagogik Å skape et selv. Døves fortellinger om interaksjoner med hørende. Genom inter- vjuer med 22 döva vuxna i två generationer studerar han dövas livs- villkor i , deras interaktion med hörande och försöken att hantera situationen. I sina resultat tar Ohna upp tre exempel på hur informanternas självpresentationer skiljer sig åt mellan generatio- nerna. Den första skillnaden handlar om hur teckenspråket används i konstruktionen av självuppfattningen. Hos de äldre präglas inter- aktion med hörande av teckenspråket som verktyg. De yngre dis- kuterar inte teckenspråket, men använder det aktivt i konstruktio- nen av självet. För dem existerar inga andra alternativ. Den andra skillnaden är att de yngre rör sig på en större arena med hörande än vad de äldre gjorde i motsvarande ålder. Den tredje skillnaden berör de sociokulturella villkoren i samhället. För fyrtioåringarna gällde det att anpassa sig till hörande exempelvis genom tal. Sociokultu- rellt innebär det att dövas livsvillkor formades under en kompen- satorisk politik, som Ohna menar är en följd av samhällets kliniska synsätt. Teckenspråkets roll i detta sammanhang är att bidra till kommunikationen. För tjugoåringarna är teckenspråkets ställning i samhället annorlunda. Det norska teckenspråket uppfattas som ett språk och har en given plats i undervisningen. Interaktionen ses som ett ansvar för både den hörande och döva parten. Ideologiskt är detta en följd av den kulturella politik som Ohna anser råda under den yngre gruppens uppväxttid. Två andra norska forskare redogör för andra dimensioner i dövas identitetskonstruktion, som gör att dövgruppen ses som mindre homogen . Antropologen (2000) tar utgångspunkt i den aktiva utbrytning ur föreställningen om dövhet som handikapp som döva gjort genom att betona teckenspråket som det gemensamma. I dövas kulturella identitetskonstruktion är, menar , globaliseringen en väsentlig dimension. Samhörig- heten med andra döva världen över frambringar en kreolsk identitet. I den kreolska identiteten blandas kulturer genom egna erfarenhe- ter snarare än genom internalisering av ärvda traditioner och kultu- rella värderingar. Därmed kännetecknas den kreolska identiteten av flexibilitet och undvikandet av stabilitet. Breivik (2001) har tagit fasta på dövas translokala och transnationella identitetskonstruk- tion även i sin doktorsavhandling i socialantropologi. Han under- stryker att om man betraktar döva enbart som individer med funk- Dövas liv med teckenspråk tionsnedsättning, får man en ofullständig förståelse om hur det är att vara döv. I en annan avhandling20 i specialpedagogik problematiserar Hjulstad (1999) dövas identitetskonstruktion och presentation av sig själva i relation till de dominerande diskurserna. Hjulstad menar att betingelserna i samhället har gett utrymme för kulturdiskursen att dominera över handikappdiskursen i dövsamhället. I stället för att bli identifierade som handikappade av andra producerar döva själva nya kunskaper och ny praxis, som befäster kulturdiskursen, där dövorganisationens tidskrift har en given position för enskilda dövas identitetskonstruktion. som enskilda döva kon- struerar sin identitet med tillgängliga medel ingår de i den process som bildar och förändrar diskursen, menar han. Dessa nordiska studier visar det perspektivskifte som ägt rum i dövas självbild, från en handikappsyn till en kulturell sådan. Att döva ser sig själva som en kulturell minoritet innebär en strävan att utgå från egna föresatser, att själva definiera sin position i samhäl- let. Det skapar även en spänning i dövas relation till samhället som i hög grad fortfarande omfattar den traditionella handikappsynen. Internationellt förekommer det studier om dövas identitets- konstruktion som traditionellt utgår från jämförelser med hörande. Resultaten av jämförelserna ses som negativa för döva och uppfat- tas som förklaringen till att de söker sig till varandra. Dövas ambi- valens i sökandet efter ett eget hem bland såväl hörande som döva understryks av Washabaugh (1981). Döva delar centrala vär- deringar med det hörande samhället som de i vissa avse- enden identifierar sig med andra döva. Det är sällsynt att döva kän- ner sig tillhöra bara en av kulturerna. De lever i en spänning mellan dem och dras till båda. Ambivalensen blir inte mindre av att döva speglar sig i de hörandes idealbilder. En identifiering med dessa ideal leder till låg självkänsla, summerar Washabaugh. Käns- lan förstärks av att kommunikationen med hörande genom uppre- pade missförstånd leder till en ömsesidig misstro och skapar nega- tiva stereotypier. Även (1989) framhåller i sin antropolo- giska undersökning av dövhet som social konstruktion att kom- munikation med hörande är mödosam för döva. Det leder till att döva söker sig till varandra i stället för att skapa kontakter med hörande. I dövvärlden möter de sin familj med intimitet, accep- tans, delade erfarenheter och full delaktighet. 20 Hovedoppgave, hovedfagseksamen i spesialpedagogikk. Dövas liv med teckenspråk