sou · GUB314 · 2007-01-01 00:00:00 — hävdade samma länsstyrelse att begreppet endast avsåg de till renskötsel avvittrade områdena. Båda beskrivningarna förkasta- des av de rättslärde lappkommitté, som efter ett längre resonemang kom fram till att lappmarker innefattade fjälltrakterna med kringliggande betesområden i hela . Beträffande skrev kommittén följande: Inom Herjeå- dalen, der antalet Lappar är 144, har, såvidt kommitterade kunnat utröna, icke funnits någon i den bemärkelse, som detta ord eger i Norr- och samt äfven i provinsen . Lappar hafva emellertid antagligen derinom uppehållit sig och idkat renskötsel , som i de nordligare delarne af Sve- rige.173 Genom tillkomsten av en lappmarksgräns har innebörden av begreppet fått en mer inskränkt 170Se not 212. 171Avskrift jämte diverse domstolsutslag i skrivelse till Kungl. Maj:t från ang. vinterbeten på och Henvålen. 17maj 1802 i överensstämmelse med Kammarkollegiets förslag (RA). 172KB:s i femårsberättelse 1828 s. 11. betänkande i bihang 2. saml. 2. avd. band 1 s. 49 f. betydelse än det i praktiken haft, åtminstone när det gäller Jämt- land och . Det är ohistoriskt att, såsom ibland skett, hävda att samerna i dessa båda landskap inte hade några lappmar- ker. Det hade de även om gränserna inte var lika klart utstakade som i och . Beteckningarna kunde variera. lappmarker eller lappmarker – det senare efter namnet på den första och enda lappförsamlingen i länet – förekommer. Ofta användes ordet , som sekrete- raren påpekade 1800, i mera inskränkt bemärkelse, som t.ex. Storsjö och lappmarker i . Man kunde också, som i propositionen 1887 om inköp av utvidgningshemman till renbetesfjällen i , i mycket allmänna ordalag skilja mellan och den odlade byg- den.174 I själva verket har nog denna allmänna betydelse varit van- ligt förekommande. i mening 1783 kan knap- past ha varit att lapparna i skulle fördrivas till . Ända sedan sin tillkomst har den känt till att det funnits lappar i och att dessa innehade skattefjäll, den jämtländska och härjedalska motsvarigheten till lappskatte- land.175 Vad menade med beslutet torde snarare ha varit, att lapparna skulle hålla sig borta från den odlade bygden. Kanske visste den inte ens vad den talade om och trodde att det rörde sig om tiggarlappar. Det var ju sådana de åberopade författ- ningarna avsåg. Avvittringen i startade och drevs med stor kraft av landshövding och avvittringsarbetets ledare, avvittrings- domaren (senare justitieombudsman). Arbetet var till stora delar klart , även om avvittringsrätten upp- löstes först . I gick man något långsammare fram. Huvuddelen var visserligen klar , men den fort- 36 s. 4. 175Rikliga belägg för dessa skattefjäll finns i domstolsförhandlingarna till skattefjällsmålet. En del handlingar rörande dessa finns också i tryck i Samernas vita bok utgiven av SSR i 30 volymer 1966-1980, framför allt i del II och IV(samernas skattefjäll 1967). efter Brömsebrofreden mötte den nya landshövdingen i samer som bedrev renskötsel i och bönder som klagade över deras intrång. Se och historia del 3 (1954) s. 163. satte i de västligaste områdena ytterligare . var arbetet helt avslutat. När avvittringen i genomfördes hade skogarna ännu inte något kommersiellt värde. Jordbruket byggde huvudsak- ligen på boskapsskötsel. När hemmanen genom storskifte och avvittring skulle inskränkas till ett eller några få skiften, fordrades väldiga arealer för att man inom dem skulle få ersättning för de tidigare vitt kringspridda fäbod- och slåtterställena. Mellan mar- kerna låg oftast vidsträckta skogar, som för bönderna saknade värde men var av stor betydelse för samerna. Efter mönster från skifteslagstiftningen graderades dessutom marken efter sin godhet, så att sämre mark inräknades i anslaget till mindre vidd än den verkliga. Därigenom kunde hemman komma att tilldelas mångdub- belt större områden än de i avvittringsstadgan föreskrivna maximala 3 000 tunnlanden. Det har påvisats, att den mark som tillades hemmanen i fjällnära socknar som , och Ström upp- gick till 11 000, 16 000 respektive per mantal.176 Denna generösa marktilldelning, i kombination med en kraftig ökning av antalet brukningsenheter genom hemmansklyvningar, torpanläggningar och nybyggen, gjorde att mycket stora markom- råden i , större än på något annat håll i , övergick från staten till enskild ägo. Arbetet genomfördes helt utan hänsyn till att samerna haft sina huvudsakliga beten på den jord som avvittrades. Avvittringsstadgan för den 8 decem- ber 1820 handlar enbart om jordbrukarnas behov och intressen. Om samerna sägs inte ett ord. I den andan genomfördes hela avvit- tringen. Det framgår av de årliga rapporterna om arbetets gång som insände till Kungl. Maj:t åren 1822–1840.177 I sista rapporten meddelade att avvittrings- verket i var avslutat och att avvittringsrätten skulle avvecklas. Vissa områden i fjälltrakterna, framför allt i , återstod dock. var på grund av landskapets karghet ett speciellt problem. I sin årsrapport hade Poignant meddelat att han besökt denna provins och konstaterat att den otvivelaktigt var en av de mest ofruktbara i riket. Han beskriver en svårartad ägo- splittring och en dålig tillgång på myrslåtter. De mest givande slåt- terlägenheterna fanns i fjälltrakterna där hemmans ägarne beta sine kreatur, och jemväl samla den mossa, som 176Jämtlands och historia, fjärde delen (1962) s. 446 ff. 177Rapporterna ingår i . Jämt- lands län (RA). utgör ett stort bidrag till den myckna boskapens underhållande öfwer vintern. Rapporten beskriver ganska väl de förhållanden som gjort just till det markanta konfliktområde det är och alltid har varit. Försörjningen baserade sig både för samer och bönder på bruk av fjälltrakterna, de förra genom renskötsel, de senare genom en fäboddrift som starkt expanderade . Konkurrensen om markerna gällde, till skillnad från vad fallet var i större delen av renskötselområdet i övrigt, även . Den förstärktes av en betydande befolkningstillväxt på båda sidor. ökade befolkning från 3 378 invånare till 6 679 dvs. med 3 301 individer. Samerna ökade från 498 till 778 personer eller med 280 individer. I absoluta tal var de bofastas tillväxt alltså vida större än samernas. I procent räknat var skillnaden mindre, tillväxt för de bofasta och 60 pro- cent för samerna.178 Avvittringsstadgan 1820 avsåg även . Vissa modifika- tioner behövde dock göras med hänsyn till jordbrukets speciella förhållanden där. Inför det slutliga genomförandet av avvittringen i västra förordnade Kungl. Maj:t därför en kommitté som skulle lämna förslag till föreskrifter för avvitt- ringen i . Det förslag som kommittén genom lands- hövdingen i länet inlämnade till Kungl. Maj:t var helt präglat av jordbruksintressena. Som boskapsskötseln hufvudsakligast utgör Ortens innevånares näring, sägs det, skulle avvittringen grunda sig på fodertillgången för ett visst angivet antal kreatur per jordbruk, dock utan beräkning af den tillsättning, som tillfälligtvis kan upp- stå genom hämtning af mossa. För utrönande av fodertillgången skulle ortens samtliga hemmansägare och innehavare av jord samlas till sammanträde dervid det skall åligga dem, att, till namn, läge, lasstal, upgifva alla af dem begagnade och kände slått- och odlings- lägenheter. Samerna förväntades inte inlämna några uppgifter om vilka marker de brukade eller ansåg sig ha rätt till. Paragraferna 10 och 11 är de i sammanhanget mest avgörande i förslaget och lyder som följer: § 10 Till öfverloppsmarken äfwensom til de kronans afradsland, för hvilka icke finnas ostridiga eller stadgade gränser och hvilka Afrads- land således måste anses ligga i sammanhang med hemmanens öfrige ägor, äga hemmansegarne i Socknen optionsrätt på sätt och vilkor som i 4§ i Afwittrings Stadgan för Jemtland af 178 och historia, fjärde delen (1962) s. 63 ff, 428 ff. innehåller; men finnas Kronans Afradsland med bestående märken och af den beskaffenhet, att de till uppodlande af nya hemman kunna användas, böra de dertill indelas, sedan likväl hemmansegarne förut erhållit fullsutenhet i ägor efter skatt. § 11 De öfverloppsmarker, hvilka hemmanegare sjelfve ej vilja be- gagna, äfvensom alla öfrige disponible lägenheter böra serskildt afrösas och derest de dertil finnas duglige, til nya hemman indelas, samt så väl dessa som redan varande skattlagde Nybyggen påföras skatt efter här ofvan stadgade grunder, med utgörande af i orten vanlige utskyllder och onera; men för de lägenheter som icke kunna användas till nya hemman och af hvilka lägenheter behöflige områden närmast fjellen böra utses och bestämmas till vinterstamhåll för Lapparnes renhjordar, skall lämplig smörränta utsättas samt utgöras af dem som till Lägenheternas begagnade kunna erhålla Kungl. Maj:ts Befallnings- hafvandes tillstånd. Tydligare än så kunde hemmansägarnas företrädesrätt knappast uttryckas. Samerna fick nöja sig med det som blev över sedan hemmansägarna fått sitt. Kommitténs förslag, , behandlades av statsrådet där det godkändes som rättesnöre för avvittringen i , , och Storsjö kapell.179 behandlades och fastställdes ett förslag från samma kommitté angående bestämmande af säkre gränser för Lappallmogens Renbetestrakter, det som har kallats skattefjälls- brevet. Namnet antyder att det rörde sig om områdena för de gamla skattefjällen. Så var väl i huvudsak fallet men respekten för gammal rätt var inte överväldigande. Vad det egentligen var frågan om var sådana områden som efter slutförd avvittring för jordbruket blivit över och kunde fördelas på samerna. Det finns några intressanta skillnader mellan skattefjällsbrevet och . Den viktigaste är att det förstnämnda brevet, till skillnad från det sistnämnda, inte uttryckligen säger att det är samernas vinterbetesområden man skall avgränsa. Man skulle utstaka behövliga betestrakter varvid noga skall tillses att så vidt möjligt är, nödig skog till bränsle icke saknas. Detta behöver inte vara liktydigt med vinterbeten. Frågan om jämtlandssamernas vin- terbetesområden var alltså på ett sätt mer oklar än härjedalssamer- nas och det finns exempel på avvittringar i som verkar ha genomförts helt utan hänsyn till renskötselns behov (framför allt i Åre). 179 , Statsrådsprotokoll 1841 (vol. AIa:3), protokoll (RA). 5.5.2.2Skarp kritik av avvittringen Skarp kritik framfördes redan av samtiden mot sättet för avvit- tringens genomförande i länet. Avvittringslantmätaren Renner- feldt, som själv varit delaktig i processen, författade 1849 en beskrivning över och dess samer. Han hävdade att samernas rätt blivit starkt åsidosätt genom ämbetsmännens ringa kännedom såväl om landet, som om den samiska folkstam- mens särskilda behov. Han menade, att bönder och nybyggare, såsom varande de talrikaste samt mest omhuldade, ofta behandlat lapparne på ett kränkande och grymt sätt Lapparne äga visserligen en egen länsman, men denne är boende omkring 18 à från deras egentliga tillhåll, och besöker dem ej oftare än skat- terna skola indrivas eller andra pålagor utkrävas. Om konsekvenserna av avvittringen skriver han vidare: Såsom förr är nämnt, disponera lapparne högst få, egentliga skogs- trakter, vilka äro alldeles otillräckliga och äro av belägenheten otjänliga som vinterstamhåll. De måste därför söka sig längre nedåt bygden och genom överenskommelser med bönderne samt erläggande av ofta ganska dryga penningeavgifter försäkra sig och sina hjordar om lyckan, att undgå hungersdöden. Ej sällan händer, att ett sådant vistande i skogarne blir lapparne förbjudet, merendels under före- vändning att trakten blir fulla av vargar, som följa renarne efter, och i sådant fall uppstå de mest människokränkande uppträden.180 Året efter denna beskrivning, alltså 1850, gjorde Rennerfeldts överste chef, överdirektören vid dåvarande Generallantmäterikon- toret (nuvarande ), en tjänsteresa i . Hans ämbetsberättelse från resan publicerades som bilaga till kontorets årsberättelse . hade under resan sammanträffat med den just nytillsatte styresmannen för avvittringsverket, förste lantmätaren , kyrkoherde i , lapplänsmannen Hållström, häradshövdingen och två trovärdiga äldre nybyggare. Han hade även fått ett skriftligt material från lantmätaren Rennerfeldt, troligen dennes beskrivning 1849. hade vid sammanträdet kommit till slutsatsen att avvittringen medfört avsevärda inskränkningar i lap- parnas gamla rättigheter till bete för sina renar. Till nästan alla delar överensstämde den med Rennerfeldts uppfattningar, vilka tack vare 180 A. F. Rennerfeldh, Anteckningar över i med särskilt avseende å de därinom vistande lappar samlade , i Renbetesdelegerades arkiv (YK 1766, RA) vol. 19. s. Rennäringens historiska gränslinjer SOU 2006:14 tryckningen i årsberättelse fick stor spridning i landet.181 erfarenheter från kom att få stort infly- tande när avvittringen i och lappmarker började bli aktuell . I motsats till bl.a. landshövding i , som menade att avvittrings- stadga för och kunde gälla även i lappmarkerna, hävdade han att det krävdes en särskild avvittrings- stadga för dessa. I denna stadga ville han, för att undvika jämt- ländska förhållanden, ha infört en paragraf som tillförsäkrade samerna rätt till vinterbete även på mark som genom avvittringen skulle komma att bli enskild. Som chef för toret hade stort inflytande på saken. avvittrings- stadga för och lappmarker kom att innehålla det stadgande om samernas vinterbeten som han yrkat på.182 Vid behandling av renbeteslag var det tydligt att man allmänt betraktade avvittringen i och som en orätt mot samerna. Tanken på inköp av mark som skulle kompensera dem togs upp. Den särskilda kommitté som tillsattes för att utarbeta förslag om detta var dock till en början skeptisk. När renen jagas av hunger, snöstormar eller rovdjur har ingen ren- skötare makt över den. Häraf torde vara klart, att huru den geo- grafiska gränsen för ett lappterritorium än blefve uppdragen, skulle likväl aldrig vinnas trygghet för att ej för lappen kunde under vin- tern inträda nödtvång att öfverskrida denna gräns. Ett effektivt upprätthållande af gränslinien skulle, förutsatt att det vore möjligt, i många fall betyda undergång för hans renhjord. Denna stånd- punkt stöddes i riksdagsdebatten av det ansvariga statsrådet –1879 insände samer från Storsjö och lappmarker och från Mittådalen i samt från och socknar i en skrivelse till Kungl. 181Ludvig Berkhan : Underdånig berättelse om en af Öfver-direktören vid landtmäte- riet, genom Rikets norra län och verkstäld embetsresa (1851) s. 99 ff. Konseljakt nr 58-59 (RA). Särskilda utskottets utlåtande 1 s. 15. vari de klagade över sin betryckta ställning. Deras svårigheter var, skrev de, framför allt en följd av att avvittringen så starkt begränsat tillgången på beten. Markägarna hade uppfattat kungliga brevet om hägnadsskyldighet (se härom avsnitt 6.1.2) så, att vinterbetesrätt inte existerade utanför de avvittrade områdena. Samerna pekade på att Kungl. Maj:t i beslut klart fastslagit att föreskrifter för allmogen i och om skyldigheten att uppföra hägnader omkring sina hässjor även gällde . Därmed hade, enligt deras uppfattning, rätten till vinterbete utanför de avvittrade områdena även i detta län fastslagits. Mot detta reagerade jordägarna i i ampra skrivelser till Kungl. Däri klagade de över renarnas outhärdliga intrång på deras marker och framhöll, som svar på samernas skri- velser, att förordning om skydd mot intrång av andras hemdjur, dvs. kreatur, gällde i länet utan inskränkningar under alla delar av året. Någon hägnadsskyldighet utanför ville de inte veta av. De verkar heller inte ha känt till att det i ett kungligt brev 1859 stadgats att renar inte skulle betraktas som hemdjur, och att förordning följaktligen inte avsåg sådana djur. De hävdade dessutom att renantalet kraftigt ökat, bl.a. beroende på att vissa bofasta hade många skötesrenar hos samerna. Föranledd av stridigheterna sände landshövding i Jämt- lands län en skrivelse till Kungl. Maj:t som blev av stor betydelse. Han ställde frågan om inte de medel staten tjänade på skogsavverkningar inom de för renskötseln avsatta lan- den kunde användas dels till samernas fattigvård och dels till inköp av betesmark för deras räkning. Behovet av sådana inköp var enligt landshövdingen stort. I och med detta rullades en fråga upp, som kom att leda såväl till den första renbeteslagen som till förvärven av marker till utvidgning av renbetesfjällen. uppdrog åt t.f. skogsinspektören i länet Tigerhjelm att tillsammans med några gode män utföra undersökningar av beteskapaciteten i renbetes- fjällen. Slutom- dömet blev att betesbristen i socknarna i västra möjligen kunde avhjälpas genom vissa omdispositioner men att situationen i krävde insatser. Bristen på skog i de avsatta områdena gjorde att samerna varken sommar eller vinter hade virke nog att uppföra de stängsel och byggnader som behövdes på de s.k. sitt- platserna. Ett enda område, , hade avsatts till vinterbe- Det var visserligen rikt på renmossa men arealen var alltför begränsad. Betet räckte till endast under en liten del av vintern enär snön blefve så tilltrampad och hårdt frusen, att renmossan i följd deraf blefve oåtkomlig för renen. höll landshövdingen sammanträde med bofasta och samer i . Han ville diskutera resultaten av undersökningarna och försöka finna lösningar på problemen. Han framförde ett antal förslag till inköp av eller inhyrning av vissa perifera marker för samernas räkning. Samtliga förslag avvisades enhälligt av jordägarna. Detsamma gällde ett förslag från skogsin- spektör Tigerhjelm, att samerna, på det sätt som skedde i hans hemlän , tilläts flytta så långt som omstän- digheterna krävde. Man medgav visserligen att en sådan flyttnings- rätt förekommit i före avvittringen, men att rätten upp- hört i och med denna. Den fasta befolkningen hade erhållit sina ägor utan skyldighet att underkasta sig några som helst intrång av samerna, inte heller . Samerna hade heller inte, uppgavs det, så långt känt är uppehållit sig längre ned i än vid och . Detta bestreds av samerna som pekade ut ett antal sydligare och östligare områden som de av ålder hade besökt (Fjätdalen, Sem- lingen, Håsjövålen, Brännåsen, Högvålen, Gällåsen och Stuguv- ålen). Jordägarna å sin sida påpekade den väsentliga skillnad som låg i att i Vesterbotten flyttade lapparne långt ned på bygdens skogsområden på betydligt afstånd från sina sittplatser under vår, sommar och höst, i följd hvaraf renaren, efter återflytt- ningen dit icke kunde söka sig tillbaka till vinterns aflägsna betes- trakter, såsom förhållandet vore inom denna ort, der lapparne sökte sig vintersittplatser på föga afstånd från sina uppehållsställen som- martiden. Påpekandet från samernas sida, att de bofasta i var skyldiga att underkasta sig hägnadsskyldighet utanför de till samerna avsatta områdena, förkastades av markägarna som helt orimligt. Hägnadsskyldigheten var bara ett svepskäl för samerna att skaffa sig betesrätt på de bofastas mark. Som ytterligare stöd för sin uppfattning åberopade markägarna åter författningen 1857 om skada genom andras hemdjur. Med anledning av diskussionen påpekade landshövdingen att den åberopade författningen 1857 genom ett förtydligande av Kungl. Maj:t 1859 förklarats inte äga tillämpning på renar. Han sade sig dock kunna förstå en del av de svårigheter som detta innebar för de bofasta. tid att detta kanske skulle regleras i en kommande lag, som han ämnade utarbeta förslag till. I denna lag skulle bl.a. ingå föreskrifter om officiell registrering av samernas renmärken och ett mera kollektivt ansvar för skador som renarna orsakade. Detta skulle kunna minska motsättningarna. Landshövdingen avslutade mötet med varma och alfvarliga uppmaningar till såväl lapparne som ortens fasta befolkning att söka såvidt möjligt vore, förekomma de beklagliga stridigheter, hvilka nu hotade att rubba den endrägt och trefnad, som vore så viktiga vilkor för de skilda folkstammarnes ekonomiska förkofran och sedliga utveckling, samt i lugn förtröstan afbida de åtgärder, som från det allmännas sida vore att, så snart ske kunde, förvänta till det nuvarande mindre goda tillståndets förbättring. inlämnade landshövding till Kungl. Maj:t en omfattande, av landskamrer skriven, prome- moria om lapparnas situation i länet, speciellt i . Däri skildras hur avvittringen i länet genomförts helt utan hänsyn till eller insikt om deras behov. De fattiga lapparna hade dessutom på många ställen själva ytterligare bidragit till problemen genom att, mot en låg ersättning, upplåta sina renbetesfjäll till fäbodar åt markägare eller till samer från norra . Därigenom hade renantalet blivit större än markerna tålde. Dessutom hade de i vissa fall åtagit sig vården av skötesrenar för bofasta. Sådant borde före- byggas. Landshövdingen föreslog därför att den enskilda ägande- rätten till lappskatteland (skattefjäll) skulle upphöra och i stället skulle större lappdistrikt, vars omfattning bestämdes av länssty- relsen, bildas. Lapparna hade framfört anspråk på att åter komma i besittning av samtliga de otvifvelaktigt ganska vidsträckta betesmarker, som genom afvittringen dem frångått. Avvittringen var emellertid, påpekade landshövdingen, en avslutad och laga kraft vunnen för- rättning som inte kunde rubbas. Enda möjligheten var att återköpa marker. Dessa behövde dock inte vara lika stora som de ursprung- liga betesmarkerna. Den enda del av länet där klagomål över lap- parnas trångmål å ena sidan och lapparnas intrång på enskildas marker å den andra framförts, var enligt skrivelsen . Där var behovet av en lösning påträngande. Landshövdingens förslag att inkomster från skogsavverkning på de för samerna avsatta landen skulle få användas till markinköp för samerna hade vunnit Kungl. hade fått i uppdrag att närmare utreda vilka markinköp det kunde bli tal om och vilka avverkningsmöjligheter det fanns. Beträffande frågan om betesrätt utanför de områden som skulle komma att förvärvas, uttalade sig landshövdingen mycket försiktigt. Efter de upplysningar han inhämtat var det, skrev han, fara värdt, att rätt till en sådan flyttning , synnerligen under vissa väder- leksförhållanden, måste lapparne beredas åtminstone inom de när- mare fjällen belägna, enskilda tillhörige trakter.184 När slutligen propositionen om inköp av utvidgningshemman i kom hade renbeteslag antagits av . Propositionen var mycket tydlig när det gäller betesrät- ten. och utvidgningshemmanen var endast avsedda att täcka renarnas betesbehov maj– september.185 Propositionen inleds på följande sätt: Maj:t utfärdade lag angående de svenska lapparnes rätt till renbete i innehåller i 1 §, att lapparne i ej få, utan vederbörande jordegares eller brukares samtycke, uppehålla sig på enskildes egor å annan tid än oktober–april månader. Detta innebär, att lapparne under den öfriga delen af året eller maj–september äro hänvisade att vistas uteslutande på de åt dem i närheten af upplåtna renbetesfjell, och det är dem vid äfventyr af böter förbjudet att med sina renar öfverskrida gränsen för dessa fjell. En sådan anordning förutsätter, att renbetesfjellen frambringa all den växtlighet, som erfordras för renens uppehälle derstädes . Under den förberedande behandlingen af lapplagen visade sig dock, att detta icke är förhållandet med dessa fjell, sådana de äro till sitt omfång bestämda. Man har nemligen vid afvittringen inom icke tagit nödig hänsyn till lapparnes behof, och stora sträckor, inom hvilka de vår och höst plägat uppehålla sig, hafva upplåtits åt enskilde. Deraf har i vissa trakter af länet uppstått stor svårighet för lapparne att särskildt vårtiden, , innan växtligheten på fjellen hunnit utvecklas, hålla renarne qvar inom sina områden och hindra dem att göra skada på enskildes angränsande, längre ned belägna och derföre tidigare gräsbeväxta egor. Men skattefjellen hafva icke blott gjorts trängre till utrymmet än för lapparnes behof erfordras, utan de hafva blifvit genom inskjutande, enskilde tillhörige egor skilda från hvarandra, så 184Hela materialet rörande diskussionerna i och beslutet om utvidgningshemman ingår i konseljakt , nr 11-14 (RA).