sou · GUB317 · 2007-01-01 00:00:00 — häkteslagen (2007:000) eller när utredning i brottmål, uppgiften behövs hos en annan myndighet för prövning av en frå- ga enligt häkteslagen, , när uppgiften behövs för prövning av en fråga om villkorlig frigivning, 5.en övervakningsnämnd eller lokal kriminalvårdsmyndighet, i ärenden om övervakning, i fråga om den som ärendet gäller, 6.Riksbanken, i fråga om den som banken avser att anställa som bevaknings- eller transportpersonal, 7.en statlig, eller landstingskommunal myndighet, som beslutar om anställning av personal inom psykiatrisk sjukvård, vård av utvecklingsstörda, vård av barn och ungdom eller tvångs- vård av missbrukare, i fråga om den som myndigheten avser att an- ställa eller anlita som uppdragstagare, 8.Lotteriinspektionen, i fråga om den som myndigheten a)vid prövning enligt lotterilagen (1994:1000) överväger att ge tillstånd att få anordna roulettspel, tärningsspel och kortspel, eller b)vid prövning enligt lagen (1982:636) om anordnande av visst automatspel överväger att ge tillstånd, , i fråga om den som myndigheten vid lämplighetsprövning enligt förordningen (1988:1145) om brandfar- liga och explosiva varor överväger att ge tillstånd, 10. en socialnämnd, i ärenden om adoption, vårdnad om barn, barns boende, umgänge med barn, medgivande att ta emot barn m.m. enligt 5 kap. 2 § och 6 kap. 6–10 och 12–16 §§ socialtjänst- lagen (2001:453) samt åtgärder enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga eller lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, Luftfartsstyrelsen, i fråga om den som myndigheten vid lämp- lighetsprövning enligt luftfartslagen (1957:297) och luftfartsförord- ningen (1986:171) överväger att ge certifikat eller tillstånd, Järnvägsstyrelsen, i fråga om den som myndigheten vid lämp- lighetsprövning enligt 4 § lagen (1990:1157) om säkerhet vid tunnel- bana och spårväg eller 3 kap. 2–4, 6 och 8 §§ järnvägslagen (2004:519) överväger att ge tillstånd, , i fråga om den som myndigheten vid lämplighetsprövning av större ägare enligt försäkringsrörelselagen (1982:713), bankrörelselagen (1987:617), lagen (1991:981) om värde- pappersrörelse eller lagen (1992:1610) om kreditmarknadsbolag över- väger att ge tillstånd, 14. chefen för eller den han eller hon be- myndigar, för utredning i ärenden om sådan lämplighetsprövning som avses i punkt 1 i fråga om den som ärendet gäller utom såvitt avser kreditmarknadsföretag och värdepappersbolag, 15.Fastighetsmäklarnämnden, i fråga om den som myndigheten vid lämplighetsprövning enligt fastighetsmäklarlagen (1995:400) överväger att registrera som fastighetsmäklare, 16.Kammarkollegiet, i fråga om den som myndigheten vid pröv- ning enligt förordningen (1985:613) om auktorisation av tolkar och översättare avser att auktorisera, 17.Revisorsnämnden, i fråga om den som myndigheten vid lämp- lighetsprövning enligt lagen (1995:528) om revisorer överväger att godkänna eller auktorisera, 18.Skatteverket, för prövning av upplagshavare, skatteupplag och registrerade varumottagare enligt lagen (1994:1563) om tobaksskatt, lagen (1994:1564) om alkoholskatt eller lagen (1994:1776) om skatt på energi, och Försvarsmakten, i fråga om total- försvarspliktiga som skrivs in eller är inskrivna för värnplikt enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt, 20.Försvarsmakten, i fråga om den som myndigheten avser att anställa i utlandsstyrkan inom myndigheten, 21.Läkemedelsverket, i fråga om den som myndigheten över- väger att ge tillstånd enligt lagen (1992:860) om kontroll av narko- tika, lagen (1961:181) om försäljning av teknisk sprit m.m. eller för- ordningen (1968:70) med vissa bestämmelser om injektionssprutor och kanyler, 22.en kronofogdemyndighet, för utredning i ärenden enligt skuldsaneringslagen (1994:334), i fråga om den som ärendet gäller, 23.en myndighet, i fråga om den som har anmält ett förvärv av hyresfastighet enligt lagen (1975:1132) om förvärv av hyresfastighet, om förvärvstillstånd får vägras, samt 24.Insättningsgarantinämnden, i fråga om den som myndigheten överväger att betala ut ersättning till enligt lagen (1999:158) om investerarskydd. –––––––––––––––––––– Denna förordning träder i kraft . Enligt direktiven är vårt uppdrag att se över lagen (1976:371) om be- handlingen av häktade och anhållna m.fl. (häkteslagen) och lämna förslag till en ny samlad reglering för häktesverksamheten.1 Utgångs- punkterna är därvid att det behövs en allmän översyn av de regler som gäller för behandlingen av häktade och anhållna. Det framhålls särskilt att bestämmelserna om restriktioner för häktade och de reg- ler som gäller för häktade som förs över till rättspsykiatriska under- sökningsenheter behöver ses över. Det regelverk som gäller för kriminalvården i övrigt har varit före- mål för en genomgripande översyn av Kriminalvårdskommittén.2 Kommittén lämnade sitt betänkande Framtidens kriminalvård (SOU 2005:54) i juni 2005.3 I våra direktiv framhålls att det finns ett starkt behov av en en- hetlig reglering av hela Kriminalvårdens verksamhet och att situatio- nen för intagna i anstalt och intagna i häkte företer stora likheter. Många av de principer som präglar kriminalvårdsverksamheten bör således gälla också för häktesverksamheten, även om hänsyn måste tas till att flertalet av de häktade inte är dömda för brott. Vi skall där- för, såväl i sak som lagtekniskt och språkligt, göra motsvarande över- syn av regelverket om behandlingen av häktade och anhållna som har gjort beträffande dem som dömts till påföljd inom kriminalvården. I och i häkteslagen finns bestämmelser om vissa inskränkningar i möjligheterna till kontakter med omvärlden (restrik- tioner) för dem som är misstänkta för brott. Efter att fått kri- tik av genomfördes vissa ändringar av reglerna om restriktioner. 2002:90 och 2004:33 (Ju 2002:13) 3Betänkande har remissbehandlats (se RK:s dnr Ju 2005/5429/) efter besök av kommittén fått förnyad kritik. Vi skall mot den bakgrunden se över och utvärdera effekterna av de lagändringar som genomfördes . Vid utformandet av en ny häkteslag skall vi särskilt beakta vikten av att regler om restriktioner bygger på en lämplig avvägning mellan å ena sidan en human behandling och hän- syn till personlig integritet och å andra sidan möjligheterna att ut- reda och lagföra brott. Häktade som skall genomgå rättspsykiatrisk undersökning skall föras över till en rättspsykiatrisk undersökningsenhet. Häkteslagen gäller endast i vissa delar för de personer som vistas på sådana under- sökningsenheter. har påtalat att möjligheterna till tvångsåtgärder där är mer begränsade än på häkten och hemställt om att reglerna ses över. Detta ingår i vårt uppdrag. I övrigt skall vi bl.a. överväga vad som krävs för att häkteslagen skall kunna tillgodose de behov som finns när det gäller att utreda förutsättningar för olika påföljder eller lämplig anstaltsplacering, att häktade nås av information om sina rättigheter samt att de speciella behov och förutsättningar som särskilda grupper av häktade kan ha tillgodoses. Direktiven återges i sin helhet i bilaga 1 (tilläggsdirektiv återges i bilaga 2). Vårt arbete har bedrivits med målsättningen att på ett så fullständigt sätt som möjligt inom den utsatta tiden utreda vilka problem dagens häkteslagstiftning medför och hur den kan förbättras. Mot den bak- grunden presenterar vi i detta betänkande vår bedömning av förhål- landena och lämnar, med hänsyn tagen också till Kriminalvårdskom- mitténs betänkande, förslag till en ny häkteslag. Vi har hållit sju sam- manträden inom utredningen, inklusive ett tvådagars internatsam- manträde. Vi har självfallet utnyttjat den särskilda kunskap som ex- perterna besitter och som finns hos de myndigheter m.m. som dessa har företrätt; , Kriminalvården, Rättsmedicinal- verket, , polisväsendet och advokatkåren. Vi har också haft samråd med och den nationella psykiatrisamordnaren4. För att få en bättre inblick i den praktiska tillämpningen av häkteslagstiftningen har vi gjort studiebesök på häk- tena i Stockolm (), , , och , på avdelningar för rättspsykiatriska undersökningar i och samt på Rättspsy- kiatriska utredningsenheten vid i . För att komplettera övrigt material, främst när det gäller frågor om restriktioner, har vi genomfört en enkätundersökning som riktat sig till samtliga trettio häkten, till tio åklagarkammare och till tio tingsrätter. En enkät har också skickats till landets fyra rättspsykiatriska undersökningsenheter. 2.1Rättegångsbalkens huvudregler om häktning och anhållande Regler om häktning och anhållande finns i 24 kap. . På åklagarens begäran får en person häktas om han eller hon på san- nolika skäl är misstänkt för ett brott som kan ge fängel- se och det med hänsyn till brottets art, den misstänktes förhållanden eller något annan omständighet finns risk för att han eller hon avvi- ker (flyktfara), genom att undanröja bevis eller på annat sätt för- svårar brottsutredningen (kollusionsfara) eller fortsätter sin brotts- liga verksamhet (recidivfara). Om straffminimum är fängelse skall häktning ske, om det inte är uppenbart att det saknas skäl till det. Häktning kan också under vissa förutsättningar ske vid en lägre grad av misstanke, nämligen om någon är skäligen misstänkt för brott. Oberoende av brottets beskaffenhet kan dessutom häktning ske om den misstänkte är okänd eller saknar hemvist inom riket och det finns risk att han eller hon undandrar sig lagföring eller straff. Beslut om häktning fattas av rätten. Om det finns skäl att häkta någon får åklagaren besluta om anhållande. Häktningsframställning skall göras senast efter att ett anhållningsbeslut har verk- ställts och häktningsförhandling hållas från denna verkställighet eller från gripandet. Om rätten beslutar om häktning skall den i beslutet ange inom vilket tid, högst , åtal skall väckas. Förlängning kan medges under vissa förutsättningar. En närmare redogörelse för reglerna om häktning och anhållande i finns i avsnitt 6.1.1. 2.2Principerna bakom lagen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (häkteslagen) Den som är häktad på grund av misstanke om brott eller av annan anledning, får inte underkastas mer omfattande inskränkningar i sin frihet än vad ändamålet med häktningen samt ordning och säkerhet kräver.1 Detta framgår av den inledande bestämmelsen i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl., i fortsätt- ningen kallad häkteslagen. Denna innehåller de grundläggande regler- na om hur häktade och vissa andra kategorier av omhändertagna per- soner som förvaras i främst häkten eller polisarrester skall behandlas de är frihetsberövade. Häkteslagen trädde i kraft och ersatte då en tidigare lag . I samband med detta infördes också den gällande förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl., i fortsättningen kal- lad häktesförordningen. Syftet med den nya häkteslagen var att underlätta häktades och andra tillfälligt frihetsberövades situation i olika avseenden, bl.a. rö- rande möjligheterna att få socialt stöd, sysselsättning, gemenskap med andra intagna samt kontakter med omvärlden genom tidningar, radio, teve, brevväxling, telefon och besök.4 Rent allmänt skall häktade m.fl. behandlas så att skadliga följder av frihetsberövandet motver- kas.5 Lagstiftningen var föranledd av ett påtalat behov av reformer, men också av att en ny och gällande krimi- nalvårdslag trädde 1974.6 I förarbetena till häkteslagen framhålls särskilt att det synsätt som bar upp kriminalvårdsreformen också skulle gälla vid utformningen av de nya behandlingsreglerna för häktade och andra tillfälligt fri- hetsberövade personer. Bland annat gällde det kravet på samverkan med olika sociala organ, som skulle utgöra ett bärande element i behandlingsarbetet för kriminalvårdsklientelet.7 I häkteslagen slås i linje med detta fast att om det är lämpligt och den enskilde sam- tycker till det, skall åtgärder vidtas för att ge honom eller henne det personliga stöd eller annan hjälp som behövs.8 1Proportionalitetsprincipen (1 § första stycket häkteslagen) 2Se Ds Ju 1975:8, prop. 1975/76:90, bet. JuU 1975/76:31 och rskr. 3Lagen (1958:213) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. 1975/76:90, s. 1 och 35 ff 51 § andra stycket häkteslagen 6Lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt 1975/76:90, s. 36 f 81 § andra stycket häkteslagen påpekades i förarbetena att vissa skillnader måste upp- rätthållas mellan å ena sidan de som dömts för brott och undergår påföljd i kriminalvårdsanstalt och å andra sidan de som är temporärt frihetsberövade. Denna skillnad ansågs särskilt viktig att beakta i fråga om häktades kontakter såväl inom ett häkte som med omvärlden, eftersom dessa personers benägenhet att fly i många fall är mer på- taglig och att kollusionsfara – dvs. risken för att bevis undanröjs eller att en brottsutredning på annat sätt försvåras – i princip endast före- kommer hos dem som är misstänkta men inte dömda för brott. Vid häkteslagens tillkomst framfördes farhågor om att den i vissa delar var så vagt formulerad att det fanns risk för godtycklig eller oenhetlig tillämpning. Det föredragande statsrådet anförde gentemot detta att häkteslagen var, och skulle vara, en ramlag som gäller för omhändertagande av vitt skilda slag och i olika typer av lokaler.9 Dessa förhållanden hade påverkat lagens utformning så att dess tillämpning skulle kunna anpassas till de förutsättningar som faktiskt gäller i olika fall. Häkteslagen har ändrats i större eller mindre omfattning vid ett flertal tillfällen. Med ikraftträdande genomfördes en större språklig och lagteknisk omarbetning av lagen. Häkteslagen är främst tillämplig på personer som med stöd av rätte- gångsbalken är häktade på grund av misstanke om brott.10 Den gäller emellertid i stora delar även för andra personkategorier som är till- fälligt frihetsberövade med stöd av bestämmelser i skilda författningar. De materiella bestämmelserna tar i första hand sikte på häktade som är misstänkta för brott, medan andra personkategorier faller inom tillämpningsområdet om och i den utsträckning det anges särskilt i häkteslagen eller i andra bestämmelser.11 Gemensamt för de olika former av frihetsberövanden som omfattas av häkteslagen är att de är av temporär natur och har ett annat ändamål än verkställighet av påföljd för brott eller beredande av vård.12 Vid sidan av häktade som är misstänkta för brott är häkteslagen i princip fullt ut tillämplig också på personer som13 1975/76:90, s. 38 f 101 § häkteslagen (se 24 kap. 1–3 §§ RB om häktningsgrunderna) 1975/76:90, s. 12 och 38 131 och 23 §§ häkteslagen är häktade av någon annan anledning än misstanke om brott,14 är anhållna eller gripna på grund av misstanke om brott,15 har tagits in i häkte eller polisarrest för förpassning till kriminal- vårdsanstalt eller till särskilt ungdomshem,16 är intagna i kriminalvårdsanstalt men tillfälligt har placerats i häkte på grund av våldsamt uppträdande, pågående disciplinärende eller inställelse i domstol,17 har omhändertagits i avvaktan på att beslut om undanröjande av skyddstillsyn vinner laga kraft.18 Därutöver kan lagen vara tillämplig också på andra personer som tas i förvar i polisarrest eller som för annat ändamål än verkställighet av påföljd för brott tas in i häkte eller kriminalvårdsanstalt. För dessa personer anges att häkteslagen – med särskilt beaktande av anled- ningen till intagningen och dennas varaktighet – gäller i tillämpliga delar om inte annat föreskrivs i lag eller annan författning.19 Som exempel kan nämnas när personer har omhändertagits efter beslut av en övervakningsnämnd,20 efter dom till skyddstillsyn och i avvaktan på överföring till be- handlingshem,21 efter att ha avvikit från psykiatrisk tvångsvård,22 med anledning av beslut om omhändertagande eller beredande av vård av unga eller missbrukare,23 på grund av berusning eller av ordningsskäl m.m.,24 efter beslut om förvar av utlänning.25 i ärende om verkställighet av utländsk brottmålsdom; för störande av ordningen vid domstol; som tvångsmedel mot vittne eller konkursgäldenär; för överträdelse av reseförbud 1524 kap. 6 och 7 §§ RB (häkteslagen gäller däremot inte för personer , som endast kan gripas enligt 35 § lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser unga lagöverträdare) 16Kan avse t.ex. fängelsedömda personer som avvaktar anstaltsplacering, personer intagna i anstalt som tillfälligt förvaras på häkte i avvaktan på omplacering eller personer som tagits om hand efter avvikelse från anstalt (för de som skall förpassas till ungdomshem finns be- stämmelser i 9 § lagen [1998:603] om verkställighet av sluten ungdomsvård) 1723, 43 och 50 §§ KvaL 1828 kap. 11 § BrB 2026 kap. 22 § BrB 2128 kap. 6 b § BrB 22Lagarna (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård 23Lagarna (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall 24Lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer samt polislagen (1984:337) 25Utlänningslagen (1989:529) och lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll Som framgår kan de personer som helt eller delvis omfattas av häktes- lagens bestämmelser befinna sig i olika förvaringslokaler. Ofta finns de i något av landets häkten, med de kan också förvaras i polisens arrestlokaler, vara tillfälligt intagna på kriminalvårdsanstalt eller vistas på rättspsykiatriska sjukvårdsinrättningar eller undersöknings- enheter eller på sjukhus för somatisk eller psykiatrisk vård. Den myndighet som ansvarar för förvaringslokalen där en person är intagen har normalt huvudansvaret för tillämpningen av häktes- lagen och fattar som regel också beslut och avgör frågor enligt lagen, dvs. kriminalvården för personer i häkten och en polismyndighet för personer i polisarrest.26 Detta gäller även om den intagne vistas till- fälligt på t.ex. sjukhus. För häktade som har överförts till en sjukvårds- inrättning för rättspsykiatrisk vård eller en rättspsykiatrisk undersök- ningsenhet gäller dock särskilda regler (se särskilt om detta i kapi- tel 7).27 Närmare föreskrifter om tillämpningen av häkteslagen får utfärdas av , , och Socialstyrelsen.28 För vissa situationer gäller en särskild ordning. Den myndighet som ansvarar för förvaringslokalen skall iaktta läkares anvisningar om vården av en häktad som är sjuk. Om en transport kan antas medföra skada för den häktades hälsa behövs uttryckligen läkares medgivande. Vidare är det undersökningsledare eller åklagare som avgör frågor om restriktioner avseende gripna, anhållna eller häktade som är misstänkta för brott (se vidare om restriktioner i avsnitt 2.4.3 och i kapitel 6). Häkteslagen innehåller bestämmelser som reglerar behandlingen av tillfälligt frihetsberövade personer i skilda situationer, såväl rättighe- ter som skyldigheter för den enskilde och för den förvarande myn- digheten. Som framgår av tidigare avsnitt kan ett flertal olika person- kategorier komma att bli föremål för lagens tillämpning, men i de följande avsnitten 2.4.1 och 2.4.2 används på samma sätt som i häkteslagen genomgående benämningen häktad för alla dessa. För de lokaler där frihetsberövade personer normalt är intagna och förva- ras – dvs. häkte, polisarrest eller i undantagsfall kriminalvårdsanstalt – 2616 § första stycket häktesförordningen används samlingsbenämningen förvaringslokal, utom i de fall då en bestämmelse endast är tillämplig på en bestämd lokal. När personer befinner sig på en rättspsykiatrisk undersökningsenhet eller vissa sjukvårdsinrättningar för rättspsykiatrisk vård gäller särskilda regler (se kapitel 7). Om det inte är uppenbart onödigt skall en häktad senast vid an- komsten till förvaringslokalen kroppsvisiteras, och om det är påkallat även kroppsbesiktigas, för eftersökande av föremål som han eller hon enligt häkteslagen inte får inneha. En häktad får därutöver kropps- visiteras eller kroppsbesiktigas endast för eftersökande av otillåtna föremål när det finns anledning att anta att han eller hon innehar ett sådant föremål, vid stickprovskontroller eller större undersök- ningar av förvaringslokalen, i samband med obevakat besök eller efter vistelse utanför förvaringslokalen.29 Ytlig kroppsvisitation, s.k. skyddsvisitation, för eftersökande av vapen eller andra farliga före- mål får dock företas när som helst om det bedöms nödvändigt från säkerhetssynpunkt.30 En kroppsvisitation eller kroppsbesiktning får inte göras mer in- gående än vad som krävs för ändamålet och den häktade skall visas all den hänsyn som omständigheterna medger.31 Han eller hon får emellertid hållas avskild från andra , om det är nöd- vändigt för att genomföra kroppsbesiktning.32 Om den häktade är en kvinna får andra åtgärder än ytlig kroppsvisitation eller visitation med metalldetektor e.d. verkställas eller bevittnas endast av en annan kvinna eller av en läkare eller sjuksköterska.33 De föremål som är otillåtna är sådana som kan äventyra säkerheten, alkohol eller andra berusningsmedel samt läkemedel, om inte ansva- rig läkare tillåter det.34 I vissa fall kan också en häktads rätt att inneha pengar eller värdeföremål begränsas.35 Häktade som är misstänkta för brott och som har ålagts restriktioner av åklagare (se avsnitt 2.4.3) 292 § första och andra styckena och 2 a § häkteslagen (med kroppsvisitation och kropps- besiktning avses detsamma som i 28 kap. 11 och 12 §§ RB) 302 § tredje stycket häkteslagen 312 b § första stycket häkteslagen (närmare bestämmelser om häkten finns i 58–64 §§ Kriminal- vårdens häktesföreskrifter, KVVFS 1997:15) i avvaktan på urin- eller avföringsprov 332 b § andra stycket häkteslagen 347 och 10 §§ häkteslagen, 17 § häktesförordningen samt t.ex. 4 och 15 §§ KVVFS 1997:15 kan dessutom nekas att inneha t.ex. egna tidningar.36 Otillåtna före- mål som påträffas skall normalt tas om hand, förtecknas och förvaras för den häktades räkning, men sprutor och andra missbruksrelaterade föremål får i stället förstöras.37 Om det kan misstänkas att en häktad är påverkad av beroendefram- kallande medel, dopningsmedel eller liknande får ett särskilt blod-, urin- eller utandningsprov göras.38 får ett sådant prov göras också om den häktade önskar det och det behövs för att utreda hans eller hennes drogkonsumtion inför en fri- villig vård- eller behandlingsinsats. Under transporter och annan vistelse utanför förvaringslokalen får en häktad beläggas med fängsel, om det är nödvändigt av säkerhets- skäl.39 Fängsel får också användas om en häktad uppträder våldsamt och andra medel är otillräckliga och det är oundgängligen nödvän- digt med hänsyn till den häktades eller andras säkerhet.40 Om det är nödvändigt av säkerhetsskäl får Kriminalvården besluta om s.k. allmän inpasseringskontroll vid ett visst häkte. Det innebär att samtliga personer som passerar in i häktet skall kroppsvisiteras för eftersökning av otillåtna föremål.41 2.4.2Möjligheter till gemenskap och andra rättigheter I detta avsnitt redovisas vilka lagstadgade rättigheter en häktad har under sin vistelse i förvaringslokalen och i vilka fall den myndighet som ansvarar för förvaringslokalen kan besluta att sådana rättigheter helt eller delvis skall inskränkas på grund av främst säkerhetsskäl men i vissa fall även ordningsskäl. I avsnitt 2.4.3 finns en redovisning av sådana särskilda inskränkningar i brottsmisstänkta häktades kon- takter med omvärlden (restriktioner) som en åklagare på grund av risken för undanröjande av bevis eller försvårande av brottsutredning får besluta om. Huvudregeln är att en häktad skall förvaras i ett eget rum, men om det är påkallat av utrymmesskäl eller av annan särskild anledning kan två eller fler häktade förvaras i samma rum. Den häktade har vi- dare rätt att vistas tillsammans med andra häktade i t.ex. gemensam- 366 § tredje stycket häkteslagen 372 b § tredje och fjäder styckena häkteslagen, 4 a § häktesförordningen 382 c § häkteslagen 3915 § första stycket 1 häkteslagen 4015 § första stycket 2 häkteslagen (i dessa fall skall en läkare undersöka den häktade) 4111 a § häkteslagen