sou · GUB349 · 2007-01-01 00:00:00 — Flickan har alltid (både i och efter avvisningen till hemlandet) varit ett friskt och väl fungerande tills familjen kom tillbaka till utan fadern . Hon var mycket fäst vid fadern och påverkades psykiskt av att de hade skiljts åt. I hemlandet gick hon inte i skolan – dock gjorde hon det i . Efter familjens återkommande resor mellan , och hemlandet blev flickan orolig och nedstämd och sov SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet I gick hon i skolan men kände sig mobbad och var tillbakadragen. Uppgivenhetssymtom: Flickan var rädd, deprimerad, slutade prata och gjorde ett självmordsförsök med tabletter. öppnade hon inte ögonen, åt och drack inte och lade sig ner. Hon sitter i rullstol och sondmatas. Barnet i familj 7 Medan familjen levde i hemlandet var hon baby. Flickan har haft kontakt med barn- och ungdomspsykiatrin i de länder där familjen sökt asyl (, , och ). kom modern och de tre barnen i familjen till medan fadern försökte hålla sig kvar i . Då hamnade den äldsta flickan i ett uppgivenhetstillstånd. Tillståndet utvecklades gradvis genom att hon blev mer och mer tyst och tillbakadragen. Uppgivenhetssymtom: Flickan visar inga reaktioner alls förutom att hon då och då öppnar ögonen. Har under 8–9 månader sond- matats, haft enures och enkopres. Barnet i familj 8 Pojken var helt normal i hemlandet och duktig i skolan. I har han varit normal, gått i skolan men alltid varit orolig för att avvisas till hemlandet. Uppgivenhetssymtom: Symtomen utvecklades gradvis. Först var pojken orolig och hade ångest sedan skolvägrade han, ville inte kliva ur sängen, åt dåligt och förlorade vikt. Han hade kontakt enbart med föräldrarna. Pojken behövde aldrig sondmatas och kunde klara sina toalettbehov. Barnet i familj 9 Flickan har varit ganska normal men föräldrarna kan inte uttala sig om hur hon verkligen mådde i hemlandet med hänvisning till att de hade många barn i familjen och mamman hade en psykisk sjuk- dom. Detta ledde till att det inte fanns någon tid för att upp- Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet märksamma vart och ett av barnens tillstånd. Om barnen inte kla- gade över att de hade ont så antog man att de var friska. Före avslagsbeslutet i var den aktuella flickan foster- hemsplacerad och då utvecklade hon symtomen. Även hela familjen bodde på ett behandlingshem. Föräldrarna vet inte hur och när uppgivenhetstillståndet utvecklades hos flickan. Det var behandlingshemspersonalen som uppmärksammade att flickan inte mådde bra och kontaktade barn- och ungdomspsykiat- rin. Innan hon blev sjuk hade hon hela ansvaret för sina små syskon då fadern var upptagen med att ta hand om sin psykiskt sjuka hustru. Uppgivenhetssymtom: Flickan har haft alla symtom på grad II i vår symtomskala (sondmatades, hade enures och enkopres, kunde inte gå och kommunicerade inte alls). Barnet i familj 10 Pojken gick i skolan i hemlandet, för övrigt var han alltid inåtvänd och nervös med nästan inga vänner. Han var rädd att mobbas i skolan på grund av sin judiska bakgrund och stannade ofta hemma. Före avslag i var pojken normal och gick i skolan. Uppgivenhetssymtom: Efter avslag utvecklade han uppgiven- hetssymtom genom att först skolvägra och sedan matvägra. När fadern utvisades slutade pojken att prata, sondmatades och blev inlagd på sjukhus. Nästan alla syskonen uppges ha varit/vara friska och väl funge- rande. Syskon som är i skolåldern går alltid i skolan, hjälper och stöder föräldrarna, har lärt sig svenska, är fast beslutna att inte återvända till hemlandet och har inte några nostalgiska känslor för hemlandet. Flera har följt händelseutvecklingen och debatten om barn med uppgivenhetssymtom och har vidarebefordrat nyheterna till föräldrarna. Flera föräldrar uppgav att de har haft sömnproblem eller mått dåligt psykiskt men att de valt att inte ta sina mediciner för att vara /vakna och ta hand barnen. En del mödrar har mått sämre och SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet har haft kontakt med vuxenpsykiatrin. En mor sa att hon har varit så desperat efter avslaget att hon funderade på självmord för att pojken skulle få större chans att stanna i . En annan mamma hade även i hemlandet psykiska störningar och i gjorde hon ett suicidförsök efter avslag. Hon var inlagd på sjukhus för psykiat- riska problem och lider fortfarande av svår depression trots PUT. En pappa ansåg sig vara psykiskt sjuk och sökte vuxenpsykiatriskt stöd och blev inlagd men förklarades frisk av vuxenpsykiatrin. I flera fall har båda föräldrarna uppgett sig vara deprimerade. Det fanns dock även föräldrar som aldrig har haft några psykiska problem. De flesta familjerna har regelbunden kontakt med barn- och ung- domspsykiatrin. Antingen går familjerna och barnen till mottagningen eller också åker personal hem till dem. handlar det om 1–3 kontakter och ibland om ett par besök/kontakter . Även sjuksköterskor och sjukgymnaster har kontakt med familj- erna (ibland på mottagningar och ibland hemma hos dem). I många fall har regelbundna kontakter med familjerna och tar ut barnen m.m. I ett fall har familjen behållit sina BUP-kontakter (på mottagningen) men avböjt hjälp från social- tjänsten med hänvisning till att de inte vill ha främmande personer i sitt hem. En annan familj har också brutit alla sina kontakter med social- tjänsten sedan hade anmält familjen för misshandel av sina barn. Kyrkan och asylkommittén har dock varit mycket engagerade i familjernas ärende och hjälpt dem. Flera olika frivilliga organisationer inklusive kyrkan samt ett politiskt parti har varit engagerade i en av familjernas situation och anordnat aktioner för att hjälpa dem. I flera fall har de frivilliga organisationer som varit i kontakt med dem uppmuntrat dem att gömma sig. Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet I en av familjerna trivdes modern inte med klimatet i norra och därför flyttade familjen till . En annan anledning till flytten har enligt henne varit att hon ansåg att barnet skulle få bättre vård i . Pojken har inte gått i skolan sedan flytten till . Barn från cirka har i regel varit glada och medvetna om innebörden av flytten till (enligt föräldrarna). En mamma sa att hennes pojke var glad över att kunna dricka läsk och äta hamburgare i . I många familjer informeras barnen om allt som försiggår när det gäller familjens asylsituation. Barnen uppges ofta vara oroliga för att familjen ska avvisas. är barnen vittne till föräld- rarnas oro och ser dem vara deprimerade eller gråta. Många familjer berättar öppet för sina barn att de är rädda för att hamna i hemlös- het och misär om de avvisas eftersom de ofta har satsat allt de ägt för att komma till . En mamma gifte om sig i väntan på uppehållstillstånd medan pojken var sjuk. En familj uppgav att de medvetet hade valt då de hade hört gott om och fått information om att det finns en före- ning i som hjälper asylsökande. har föräldrarna varken arbetat eller gått i skolan och att leva dag för dag utan visshet om framtiden tär på dem och deras relation till varandra. Ett par familjer/barn har varit placerade i behandlingshem/ fosterfamilj. Familjen har fått PUT. Pojken mår bättre , sover bättre och kissar inte längre på sig. Han äter själv. Dottern, som går i gymna- siet, läser tidningar och översätter åt honom. Han går på prome- nader och sitter tillsammans med familjen i tv- soffan och tittar på tv. SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet Familjens TUT har inte påverkat pojkens tillstånd. går pojken upp och går ut på promenader med sin mamma. Modern matar honom men han dricker själv. Pojken blev bättre före TUT men är fortfarande orolig och har ångest för att skickas till hemlandet. Han kommer ihåg den tid han var sjuk. Barn 4 och 5 Familjen har fått PUT. Detta har varit glädjande. Pojken har till- frisknat men flickan ligger fortfarande och är okontaktbar. Familjen har fått PUT. Barnet öppnar ögonen, vänder sig i sängen och äter lite. Familjen har fått PUT. Barnet grät när hon fick besked om PUT, rörde på huvudet men återgick sedan till sitt uppgivenhetstillstånd. Väntar på beslut. Familjen har fått PUT. Allt är normalt igen. Pojken går i femte klass, spelar basketboll och musik. Familjen har fått PUT. Flickan är återställd några månad efter PUT och går i skolan och idrottar. Familjen har fått PUT. Återhämtat sig och går i skolan. Dock fortfarande tillbakadragen och har inte många vänner. Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet genomfördes intervjuer med ordföranden/ motsvarande för tre olika föreningar som representerar invandrare från de aktuella grupperna i . Enligt en av intervjupersonerna hade romerna under kriget det mycket svårt och trakasserades av båda parterna som var inblan- dade i konflikten. fördrevs de från sina hem och sökte asyl i andra länder. Efter att läget stabiliserades har det blivit svårare för denna grupp att få uppe- hållstillstånd beviljat i . Då har många personer från denna grupp rest runt i och sökt asyl i olika länder innan de kommit till . och är ofta huvuddestina- tioner för medlemmar av en av de aktuella grupperna och utgör ofta det sista land de söker sig till efter att ha prövat söka asyl i andra europeiska länder (slutstation) menar en av intervju- personerna. Detta gör att många familjer blir splittrade och påfrestningarna ökar inom familjerna, menar denna intervjuperson. Många föräldrar har psykiska problem, uppger denna person som betonar att synen på psykiska sjukdomar är annorlunda i den aktuella gruppen. Dessa sjukdomar uppfattas ofta som skam- fulla och följs av guds bestraffning för onda gärningar och därför håller man tyst om dem. Att barnen blir apatiska i beror på att de tror sig ha nått sin resas ände och orkar inte mer. Man tycker att är snällare än andra mottagarländer och därför blir besvikelsen ännu större när man inte välkomnas in i , tillade denna person. Representanter för en annan grupp som kommer från ett stort område i före detta (flera länder) menar att efter dessa länders självständighet i början på 1990-taler har situationen för minoriteter blivit svårare i allmänhet. Krav på språkkunskaper i landets officiella språk samt diskriminering på arbetsmarknaden har ökat menar några intervjupersoner. Enligt en av dem betraktar EU- länderna de flesta regimer i dessa områden som någorlunda demo- kratiska och stabila och därför inte beviljar uppehållstillstånd för asylsökande från dessa länder. Detta försätter enligt honom asyl- sökande från dessa länder i en prekär situation och tvingar dem ta till alla medel för att få sin sak prövad. En annan intervjuperson menar att familjerna har övergett allt för att komma till . De har ingenting kvar och ingenstans att åka tillbaka till. Han betonar vidare att frågan om de apatiska barnen är en fråga om SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet Uppgivenhetstillståndet är en protest från barnen för att de inte får stanna i . Botemedlet har de svenska myndigheterna och det är PUT. Föreningarna har i allmänhet varit mycket engagerade och invol- verade i de familjers situation vars barn har visat uppgivenhets- symtom . Dels genom att uppvakta kommun- politiker och migrationsmyndigheter, dels genom att stödja och ge råd till familjerna. Även om nästan alla föräldrar uppger att politisk och religiös för- följelse har varit grunden för deras flykt från hemlandet och sam- tidigt hävdar att de själva, andra medlemmar av deras familj och i vissa fall också deras barn varit föremål för våld och trakasserier är det ändå ingen av föräldrarna som påstår att något barn har visat uppgivenhetssymtom i hemlandet. Förvisso har en del barn mått psykiskt dåligt i hemlandet och även i haft kontakt med barn- och ungdomspsykiatrin. Men uppgivenhetstillstånd verkar ha uppstått i samband med ett första eller andra avslagsbeslut. Några barn har levt större delen av sitt liv i olika mottagarländer då föräldrarna, efter att ha fått avslag i ett land, försökt söka asyl i ett annat land. Dessa förhållanden samt det faktum att nästan alla andra syskon i familjerna är friska, fungerar normalt, går i skolan, idrottar eller har andra fritidsintressen och lärt sig svenska talar emot de för- klaringsmodeller som pekar ut trauma som orsaken till barnens uppgivenhetssymtom. En annan faktor som inte bör underskattas i sammanhanget är föräldrarnas ansvar och deras påverkan på barnens situation. Av intervjuerna framgår att barnen ofta exponeras för föräldrarnas oro och sorg. En del föräldrar pratar om de mest dramatiska händelser, som kan ha hänt dem eller andra i barnets bekantskapskrets, inför barnen, en del överför sin oro och sin besvikelse över att inte kunna få stanna i till barnen. Andra föräldrar påverkar barnen, om än omedvetet, med sina egna psykiska problem. Ett exempel på föräldrars självupptagenhet är mamman som flyttar med sitt apatiska barn från norra till eftersom hon inte trivdes med klimatet i norr. Vissa föräldrar har varit upptagna med Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet andra problem än det aktuella barnets, t.ex. pappan som fick höra från behandlingshemspersonal att hans dotter blivit apatisk eftersom han hade ägnat all sin uppmärksamhet åt sin sjuka hustru. Eller en annan mamma som tillsammans med sin pojke bodde på ett behandlingshem och utgick från att det var personalens uppgift att ha hela ansvaret för hennes barn och enligt egen utsago upptäckte med fördröjning att hennes pojke hade nästan slutat äta. Föräldrars ansvar i sammanhanget ska inte negligeras. Självfallet finns det många andra föräldrar som fungerar som goda exempel för att aktivera och stödja sina barn. Det framgår också av intervjuresultaten att många utomstående aktörer (ofta representanter för systemvärlden) är närvarande i familjernas liv och på ett eller annat sätt påverkar dem och tvingar sitt perspektiv på dessa familjer. Förutom barn- och ungdoms- psykiatrin, barnmedicin, olika paramedicinska grupper, social- tjänsten, advokater och migrationshandläggare finns det också de individer eller organisationer som gömmer flyktingarna eller ger råd och stöd åt de närvarande i familjernas vardag. Det stora sam- hällsintresset, mediabevakningen och de olika intressegrupper som har följt denna fråga tränger sig in i barnens och familjernas livs- värld och styr enligt sin agenda eller sina uppfattningar. Resultatet är ofta att familjerna förvandlas till passiva offer som är beroende av hjälp utifrån. Intervjuerna visar också att barnens tillfrisknande inträffar efter ett beviljat uppehållstillstånd oberoende av föräldrar- nas omsorgsförmåga och oavsett hur stora vårdinsatserna har varit. genomfördes en gruppintervju med 10 repre- sentanter från barn- och ungdomspsykiatrin. I intervjun deltog verk- samhetschefer, enhetschefer, psykologer och socionomer från , , , , , , och /. En kompletterande intervju genomfördes på Järva BUP-mottagning i med ca 10 deltagare (enhetschef, psykologer och kuratorer). Vidare genom- fördes en intervju med en barnläkare samt tre sjuksköterskor som arbetar specifikt med asylsökande barn med uppgivenhetssymtom. SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet Enligt BUP framkallas barnens tillstånd ofta av ett avslagsbeslut. Dock anser man att såväl sociala omständigheter som familjesitua- tioner kan vara bakomliggande orsak. Skolan, kyrkan, frivilliga organisationer (t.ex. ) men framför allt föräldrarna har tagit en första kontakt med BUP. Primärvården, , och asylhälsovården har också uppmärksammat barnens situation. Ofta får BUP tidiga signaler om att ett barn är på väg in i upp- givenhetstillstånd. En del barn kommer in akut efter en krissitua- tion, andra hamnar i uppgivenhetstillståndet gradvis (har haft tidi- gare kontakt med BUP, deras tillstånd har försämrats med tiden – i flera fall utlöstes uppgivenhetsstillståndet av ett avslagsbeslut). Denna grupp visar först något/några av de traditionella barnpsyki- atriska symtomen, vilka sedan anhopas och intensifieras tills barnet lägger sig helt. Den tredje gruppen är de som redan haft allvariga psykiska problem innan de kom till . Man har vidare inom vården konstaterat att det är det första barnet som utvecklar uppgivenhetsstillståndet utan att andra syskon berörts. Ofta lever de andra syskonen ett helt normalt liv. I ett antal fall har man dock konstaterat att även yngre syskon har varit på väg att utveckla ett apatiskt tillstånd. Enligt sjuksköterskorna har barn som legat länge i ett uppgiven- hetstillstånd inte visat några tecken på muskelförtvining eller ligg- sår och mått bra fysiskt. Vid sondmatning förekommer det att barnet gråter medan få visar reaktion vid stick. Sond sätts in av vårdpersonal. Om barnet är vaket kan det själv bestämma om det vill ha sond eller ej. Det ges möjlighet att inte ha sond men då måste barnen gå med på att samarbeta i fråga om att äta och dricka. En del barn visar aggressivitet innan de lägger sig eller i samband med att de börjar vakna. Många föräldrar anses av barn- och ungdomspsykiatrin själva ha psykiska problem eller vara deprimerade. Det finns variationer i hur föräldrarnas situation hanteras; i har en stor del av för- äldrarna kontakt med vuxenpsykiatrin, medan nästan ingen av för- äldrarna i har vuxenpsykiatrisk kontakt. Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet bedöms vara ett intensivt nätverksarbete i . Över huvud taget konstateras det att det finns stora lokala variationer beträf- fande hur snabbt och i vilken utsträckning och vuxenpsykiatrin kopplas in i familjernas liv. Intervjupersoner som kom från var kritiska mot insatser och påstod att det finns ett motstånd och en oförståelse inom att engagera sig i de drabbade barnens situa- tion. Efter an anmälan från barnläkare tar det minst 4–5 månader för att börja agera. lägger ansvaret på , menade en av intervjupersonerna. BUP möter olika attityder hos föräldrar: en del är samarbets- villiga, andra är varken eller och slutligen finns det föräldrar som aktivt motverkar behandlingen. Dessutom har man inom BUP kunnat konstatera en ambivalens hos föräldrarna i förhållande till barnets tillstånd. Å ena sidan finns det en förtvivlan över barnens lidande och å andra sidan kan man inte negligera fördelarna med barnets sjukdom och att dess lidande kan leda till vinster för hela familjen (permanent uppehållstillstånd). Detta återspeglas i för- äldrarnas strävan efter att få barnen på benen som de ihärdigt försöker få olika intyg om barnens tillstånd i hopp om att framkalla ett positivt beslut från . Enligt flera deltagare från BUP saknar många föräldrar emotionell kontakt med sina barn och pratar inte med dem. Fäder är särskilt icke-delta- gande. Många föräldrar visar god omsorgsförmåga när det gäller den fysiska/materiella omsorgen av barnen men har bristande för- måga beträffande barnets emotionella behov, utvecklingsbehov, behovet av att komma till tals och få prata om sina egna upplevelser och önskemål. Föräldrarna verkar vara helt upptagna av sina egna kriser och bekymmer i första hand. Alla är överens om att familjerna behöver struktur i sin vardag och att normalisering är nödvändig för att skapa en känsla av sam- manhang för familjerna och hjälpa dem att börja fungera normalt. En del intervjupersoner menade att i vissa fall finns det inget annat alternativ än att omhänderta barnet enligt LVU. Flera exempel togs upp på hur en snabb återhämtning kom till stånd när barnet skildes från föräldrarna. Dock ansåg de flesta deltagare att omhändertaganden ska göras sällan och varsamt. Det fanns olika uppfattningar om roll i sammanhanget. En del påpekade att de upplever att är mindre benägen att gripa in med ett omhändertagande när det gäller just asylsökande SOU 2006:49 Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet Några föreslog tillfälliga åtgärder av typen att skilja föräld- rar och barn åt – i separata rum eller bostäder. Vårdgivarna var överens om att man måste förmå föräldrarna att förstå att de själva måste ta ansvaret för sina barn, att man måste göra familjerna till aktiva parter i vården av barnen. En annan fråga som uppmärksammades av intervjupersonerna var hur samhället (det vill säga vården, politikerna, kyrkan, hjälp- organisationer och massmedier) genom sitt agerande och sitt för- hållningssätt gentemot asylsökande familjer bidragit till att en del asylsökande barn i vårt land har hamnat i en situation där de utvecklat ett uppgivenhetstillstånd. Det känns ibland som om Vårdsverige passiviserar familjerna. Vården kan både visa misstro- ende mot föräldrar och tvärtom ta på sig rollen av försvarsadvo- kat. Det framkom av intervjuerna att man inom vården upplever att asylsökande barn med uppgivenhetssymtom har tagit en för stor plats i diskussionerna kring flyktingar och deras hälsotillstånd (samhällsfråga nummer ett ) och att andra grupper av utsatta barn inte har fått samma uppmärksamhet. Vidare menade intervjupersonerna att en del frivilliga organisationers agerande i frågan, t.ex. och Kyrkan, har förstärkt familjernas oro och rädsla (såväl för barnets hälsa som för eventu- ella konsekvenser av ett återvändande) och slutligen ökat påfrest- ningarna hos barnen och bland familjemedlemmarna. De medicinska experter som deltog i intervjun betonade att de genomför fullständiga somatiska undersökningar när ett barn med uppgivenhetssymtom blir aktuellt samt beaktar vad föräldrarna uppger vara barnets problem. Man undersöker bl.a. barnets neuro- logiska status, infektioner (t.ex. hepatit och HIV), kollar blod- status, levern, njurar och näringsstatus. Läkaren bedömer också behovet av hemsjukvård samt sammankallar ett vårdplanerings- möte. I är det 2–3 månader mellan läkar- undersökningarna. Sjuksköterskor besöker barnet i hemmet minst en gång och genomför rutinmässiga kontroller av barnets tillstånd. Dess- utom följer de upp barnens dagliga rutiner, t.ex. om de går upp och sätter sig vid frukostbordet, om de har några dagliga aktiviteter m.m. Utöver sjuksköterskor är det andra paramedicinska grupper Delstudie 3 – Barnens/familjernas upplevelser av och samhällets syn på problemet såsom kuratorer, arbetsterapeuter, sjukgymnaster och dietister som också gör hembesök hos familjerna. Intervjupersonerna var eniga om att normaliserande aktiviteter i hemmet tillsammans med åtgärder på s.k. mellanvårdsnivå har varit de mest verkningsfulla hjälpinsatserna för familjerna. Vidare menar de att en grundförutsättning för att insatserna ska ge effekt är att familjerna beviljas permanent uppehållstillstånd. Chansen att barnens situation förändras utan PUT är marginell. Först efter PUT börjar barnens situation att förändras. PUT betyder för familjerna inte bara möjlighet att stanna i landet utan även att få bättre bostad, bättre social situation m.m. Hela situationen föränd- ras och förbättras för familjen. Däremot anser inte intervjupersonerna att traumabehandling är nödvändig i fråga om asylsökande barn med uppgivenhetssymtom. Samverkan är svaret när det gäller att förebygga och bromsa epide- min. Nätverk bestående av vården, skolan, och håller på att etableras i syfte att stödja en basal vardagsstruktur för familjerna. Den bild som målas av experterna inom vården bekräftar i stora drag resultatet av våra intervjuer med familjerna. Å ena sidan kan man konstatera att barn- och ungdomspsykiatrin och barnmedi- cinen gör stora insatser för att hjälpa de drabbade barnen och å andra sidan ser man att dessa insatser inte ger några egentliga resultat förrän uppehållstillstånd beviljas. Intervjuerna med vården bekräftar också att det är ett avslag eller en kris som utlöser uppgivenhetstillståndet.