sou · GUB339 · 2007-01-01 00:00:00 — Skyldigheten enligt denna paragraf – som också omfattar mot- svarande skyldighet enligt art. 14 i utvinningsavfallsdirektivet – att ställa ekonomisk säkerhet för att de skyldigheter som gäller för deponeringsverksamheten fullgörs, har kompletterats med en hän- visning till 16 kap. 3 § som innebär att bestämmelserna där – om ställande av säkerhet, säkerhetens beskaffenhet och möjligheten att justera den samt om prövningen och förvaringen av säkerheten – också skall tillämpas i deponeringsfallen. Se avsnitt 7. Första stycket innehåller oförändrat den nuvarande möjligheten att begära säkerhet enligt detta lagrum. Bestämmelserna i övrigt är gemensamma för denna paragraf, 9 kap. 6 a § och 15 kap. 34 §. De innebär till en början att staten, kommuner, landsting och kommunalförbund inte behöver ställa säkerhet. För säkerställandet i övrigt gäller att alla former av säkerheter i och för sig kan godtas, men att sökanden måste visa att erbjuden säkerhet är betryggande. Säkerheten kan ställas successivt och sedan justeras efter det aktuella behovet. Se avsnitt 6 och 7. Paragrafen har ändrats så att miljöorganisationerna också får rätt att överklaga tillsynsbeslut enligt . Se avsnitt 2.9.2–4 och 3.6. 24 kap. Tillstånds giltighet, omprövning m.m. Paragrafen har ändrats så att tillsynsmyndigheten beslut om avhjäl- pande åtgärder enligt 26 kap. 8 a § inte hindras av att frågor om skadans avhjälpande är reglerade i villkor till ett meddelat tillstånd för den aktuella verksamheten. Fastställande av avhjälpande åtgärder I den här paragrafen, som är ny, regleras tillsynsmyndighetens skyldighet enligt art. 7 i miljöansvarsdirektivet att fastställa hjälp- åtgärder. Paragrafen talar om hur allvarliga miljöskador skall avhjälpas och vem som skall bestämma detta. Av 10 kap. 3 § miljö- balken framgår att verksamhetsutövaren omgående skall underrätta tillsynsmyndigheten om en allvarlig miljöskada uppkommit och lämna förslag till myndigheten om hur skadan skall avhjälpas. Enligt förordningen (1998:900) om tillsyn enligt är det alltid som ansvarar för den operativa tillsynen när det gäller frågor om allvarliga miljöskador enligt 10 kap. och 26 kap. 8 a § . skall enligt paragrafens första stycke fastställa vilka åtgärder som behövs för att avhjälpa den allvarliga miljöskadan. Detta skall ske i enlighet med bestämmelserna i förordningen (0000:000) om fastställelseprövning enligt 26 kap. 8 a § och de närmare anvisningar som utfärdar enligt 13 § i denna förordning. Verkställighet av de beslutade åtgärderna skall sedan på vanligt sätt genomdrivas med de förelägganden som behövs. Av andra stycket framgår att i det här samman- hanget också skall besluta om avhjälpandet av sådana förorenings- skador som avses i 10 kap. 2 § tredje stycket . En för- utsättning är dock att skadorna upptäcks innan avhjälpandet av den allvarliga miljöskadan har slutförts. En utförlig genomgång av förutsättningarna för fastställande av avhjälpande åtgärder finns i avsnitt 2.7.1–2.7.5. Se även den allmänna motiveringen i avsnitt 3.5.1 och 3.5.2. Ersättning vid ingripanden av det allmänna och vid tillståndsprövning av vattenverksamhet m.m. Ersättning vid vissa myndighetsbeslut Om verksamhetsutövaren har vidtagit förebyggande och avhjäl- pande åtgärder som han enligt undantaget i 10 kap. 4 § 3. inte varit skyldig till, har han enligt den här paragrafen rätt till ersättning för sina kostnader för detta. Se avsnitt 3.10.1. Genom ett tillagt andra stycke skall ersättningstalan också kunna avse ersättning enligt 11 a §. Talan, som riktas mot staten eller den berörda kommunen med en tillämpning av reglerna i 7 §, får väckas från det att kostnaderna har uppkommit. Se avsnitt 3.10.1. Se avsnitt 3.8. En särskild utredare får i uppdrag att lämna förslag till hur Europa- parlamentets och rådets direktiv /35/EG av om miljöansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador (EGT L 143, 30.4.2004, s. 56, Celex 32004L0035) skall genomföras i svensk rätt. Utredaren skall lägga fram förslag till de författningsändringar som bedöms nödvändiga och andra åtgärder som direktivet ger anledning till. Därutöver skall utredaren analysera om en bestämmelse om ansvarsgenombrott bör införas på miljörättens område. Utredaren skall ge förslag till hur artikel 14 om ekonomisk säkerhet i kommissionens förslag till direktiv om hantering av avfall från utvinningsindustrin (KOM (2003) 319 slutlig) skall kunna genomföras i svensk rätt. Utredaren skall även undersöka vilka krav som lämpligen skall ställas och vilka former som bör kunna accepteras när det gäller sådana säkerheter som kan krävas enligt 12 kap. 3 §, 15 kap. 34 § och 16 kap. 3 § och enligt förslaget till utvinnings- direktiv. I detta ligger att utredaren skall lämna förslag till system där säkerheten byggs upp successivt. Slutligen skall utredaren göra en översyn av reglerna om miljös- kade- och saneringsförsäkring i 33 kap. . Genom och rådets direktiv /35/EG av om miljöansvar för att förebygga och avhjälpa miljöskador (miljöskadedirektivet) har det skapats ett regelverk på gemenskapsnivå för avhjälpande av miljöskador. Direktivet för- anleder bland annat ändringar i de svenska reglerna om förorenade områden i 10 kap. . Det är lämpligt att behandla frågan om ansvarsgenombrott när det gäller ansvar för sådana miljöskador som avses i 10 kap. . Även systemen för ekonomisk säkerhet för återställande- och efterbehandlings- åtgärder och miljöskade- och saneringsförsäkring behöver bli föremål för översyn. Bestämmelser om efterbehandling av förorenade områden De offentligrättsliga svenska reglerna om ansvaret för förorenade områden finns i 10 kap. . Den grundläggande regeln finns dock i 2 kap. 8 §. Här fastslås principen om att förorenaren skall betala, dvs. att den som har orsakat en skada eller olägenhet för miljön skall avhjälpa denna. Reglerna i 10 kap. kan tillämpas på mark- och vattenområden, byggnader och anläggningar som är förorenade och där dessa för- hållanden innebär en risk för skador eller olägenheter för männi- skors hälsa eller miljön. I första hand är det verksamhetsutövaren som skall utföra eller bekosta de efterbehandlingsåtgärder som behövs. Ansvaret är strikt, dvs. oberoende av vållande. Om inte någon verksamhets- utövare kan hållas ansvarig, övergår ansvaret på den fastighetsägare som vid förvärvet av fastigheten känt till eller bort upptäcka att den var förorenad. Omfattningen av ansvaret skall avgöras efter en särskild skälig- hetsavvägning enligt 10 kap. 4 § . När ansvarets omfattning bestäms skall det beaktas hur som har förflutit sedan föroreningen ägt rum, vilken skyldighet den ansvarige hade att förhindra framtida skadeverkningar och omständigheterna i övrigt. Om en verksamhetsutövare visar att han eller hon bidragit till skadan endast i begränsad mån, skall även detta beaktas vid bedömningen av ansvarets omfattning. Efterbehandlingsansvaret kan inte preskriberas. Finns det flera ansvariga verksamhetsutövare, svarar de solidariskt för den efter- behandling som anses skälig. Miljöskadedirektivet är ett minimidirektiv, vilket gör det möjligt för medlemsstaterna att behålla eller införa strängare regler till förmån för miljön. Direktivet skall vara genomfört i svensk lag- stiftning (artikel 19). Direktivet omfattar tre olika typer av miljöskador: skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer, skador på vatten samt markskador (artiklarna 2 och 3). I bilaga II till direktivet finns bestämmelser om vilka åtgärder som skall vidtas och vad som skall uppnås i händelse av en miljö- skada. När det gäller skador på vatten samt skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer är regelverket relativt detaljerat. För det fall sådana naturresurser inte kan återställas till sitt ursprungliga tillstånd skall kompletterande åtgärder vidtas. Dessa åtgärder syftar till att uppnå en kvalitetsnivå för vattnet eller de skyddade arterna och skyddade naturliga livsmiljöerna, eventuellt också på en annan plats, som liknar det som skulle uppnåtts om den skadade platsen eller arten hade återställts till sitt ursprungliga tillstånd. Kompen- serande åtgärder skall vidtas för att ersätta tillfälliga förluster på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer eller vatten i avvaktan på återhämtning. Denna kompensation består av ytter- ligare förbättringar utöver de kompletterande åtgärderna vad avser skyddade arter, naturliga livsmiljöer eller vatten antingen på den skadade platsen eller på annan plats. Strikt ansvar skall gälla för skador som orsakats av vissa miljö- farliga verksamheter angivna i bilaga III till direktivet. Skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer som orsakats av andra verksamheter än de i bilaga III omfattas av direktivet i den mån verksamhetsutövaren har begått ett fel eller varit försumlig (artikel 3). Miljöskadedirektivet medger undantag för vissa uppräknade situ- ationer. Detta gäller exempelvis krig och krigsliknande situationer samt oundvikliga naturkatastrofer. Utanför direktivets tillämp- ningsområde faller också verksamheter som regleras i ett tiotal internationella konventioner och överenskommelser (artikel 4). Förslaget förpliktigar i första hand verksamhetsutövaren att själv förebygga och avhjälpa miljöskador och överhängande hot om sådana skador. En myndighet avgör dock vilka åtgärder som skall vidtas och har alltid en möjlighet att själv vidta åtgärderna (artikel 6 och 7). En verksamhetsutövare skall inte vara skyldig att bära kostna- derna för åtgärder som vidtas enligt direktivet om verksamhets- utövaren kan visa att skadan orsakats av tredje part. Detta förut- sätter dock att skadan uppstod trots att nödvändiga säkerhets- åtgärder vidtagits. En verksamhetsutövare skall heller inte vara skyldig att bära kostnaderna om han eller hon kan visa att skadan är ett resultat av att tvingande myndighetsbeslut eller anvisningar har efterlevts. Därutöver har en medlemsstat möjlighet att sätta ned kostnadsansvaret för verksamhetsutövare till noll i de fall där utsläpp skett i enlighet med tillstånd eller där det när den skade- görande handlingen vidtogs inte var känt, enligt den vetenskapliga och tekniska kunskap som fanns tillgänglig, att skada kunde upp- komma (artikel 8). Genom miljöskadedirektivet ges berörda personer och miljö- organisationer möjlighet till dels en s.k. anmälningsrätt, dels en rätt att begära prövning av ett oberoende organ, exempelvis domstol, av ansvarig myndighets beslut, handlingar eller underlåtelse att handla enligt direktivet. Anmälningsrätten går ut på att rapportera iaktta- gelser om miljöskador eller hot om miljöskador och begära att ansvarig myndighet vidtar åtgärder (artikel 12 och 13). Miljöskadedirektivet skall inte tillämpas retroaktivt (artikel 17). Direktivet innehåller en regel om absolut preskription räknat för den skadegörande händelsen (artikel 17). En relativ preskriptionstid räknat från det att efterbehand- lingsåtgärder slutförts eller verksamhetsutövaren identifierats gäller för myndighetens möjlighet att ställa kostnadsanspråk (artikel 10). Aktiebolagsformens främsta kännetecken är att aktieägarna inte är personligen ansvariga för bolagets skulder. Frågan om att på miljö- rättens område göra avsteg från den aktiebolagsrättsliga grund- principen att en aktieägare endast svarar med vad han tillskjutit bolaget, dvs. ansvarsgenombrott, har behandlats . När ansvarsgenombrott har diskuterats på miljörättens område har det gällt ansvar för sådana miljöskador som regleras i 10 kap. miljö- balken. Regeringens lagrådsremiss med förslag till ny miljöbalk innehöll ett förslag om att den som utövar eller har utövat ett bestämmande inflytande över en verksamhetsutövare och som därvid i avsevärd grad har medverket till att föroreningen har uppkommit skall ansvara såsom verksamhetsutövare. Lagrådet hänvisade till att man i sitt yttrande över det 1991 framlagda allmänna förslaget om ansvarsgenombrott avstyrkt en lagreglering av ansvarsgenombrott i aktiebolag och påminde om att frågan om en lagreglering av ansvarsgenombrott därefter anförtrotts . Enligt Lagrådet borde man inte införa ansvarsgenombrott inom ett specialområde som miljörätten utan att först avvakta resultatet av den pågående utredningen. Beträffande den föreslagna bestämmel- sen förordade Lagrådet en alternativ utformning. I förarbetena till uppgav regeringen att det visser- ligen finns starka skäl att genomföra den i lagrådsremissen före- slagna regleringen men att regeringen godtog Lagrådets invänd- ning. Regeringen uppgav att den hade för avsikt att återkomma i frågan när arbete slutförts (se prop. 1997/1998:45, del 1, s. 359 f). lade fram sitt slutbetän- kande Ny aktiebolagslag (SOU 2001:1). Betänkandet innehöll ett förslag till reglering av ansvarsgenombrott på miljörättens område. förslag avvek från det tidigare förslaget i lagrådsremissen till bland annat på så sätt att det för ansvar inte skulle krävas att aktieägaren medverkat till de beslut som lett till föroreningen eller ens haft någon möjlighet att påverka dessa. Två ledamöter reserverade sig mot förslaget eftersom de ansåg att förslaget inte uppfyllde grundläggande krav på rättssäker- het. Flertalet remissinstanser avstyrkte förslaget och menade att det behövdes mer utredning för att bryta en så grundläggande aktiebolagsrättslig princip. Framförallt behövdes enligt remiss- instanserna mer utredning om behovet och konsekvenserna av ett införande av regler om ansvarsgenombrott. I lagrådsremissen med förslag till ny aktiebolagslag föreslogs ingen regel om ansvarsgenombrott på miljörättens område. Istället uppgav regeringen att förslag till en sådan regel skulle komma att behandlas i samband med genomförandet av miljöskadedirektivet. När bestämmelser om ansvar för återställande av miljöskador dis- kuteras aktualiseras även frågan om olika system för ekonomisk säkerhet för att tillse att efterbehandling sker eller återställnings- åtgärder vidtas om verksamhetsutövaren är i konkurs eller inte kan betala. I 16 kap. 3 § finns en bestämmelse om att tillstånd, godkännande eller dispens enligt balken eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av balken, för sin giltighet får göras beroende av att den som avser att bedriva verksamheten ställer säkerhet för kostnaderna för efterbehandling eller andra återställningsåtgärder. Säkerheten skall bestå av pant eller borgen inklusive bankgaranti. Borgen skall ingås såsom för egen skuld och om flera ingår borgen skall ansvaret vara solidariskt. För täkter finns en specialreglering i 12 kap. 3 § . Tillstånd till täkt får endast lämnas om det ställs säkerhet för de villkor som skall gälla för tillståndet. 1997/98:45 s. 148 kan säkerheten bestå i att medel sätts in på ett spärrat bankkonto eller att bankgaranti ställs. Säkerhetens stor- lek skall motsvara de kostnader som uppkommer om åtgärderna måste genomföras genom det allmännas försorg. Även för depo- nering av avfall finns en specialbestämmelse. Enligt 15 kap. 34 § får tillstånd till en verksamhet som omfattar depo- nering av avfall lämnas endast om verksamhetsutövaren ställer en ekonomisk säkerhet för att de skyldigheter som gäller för depo- neringsverksamheten fullgörs eller vidtar någon annan lämplig åtgärd för sådant säkerställande. pågår arbetet med ett nytt direktiv, kommissio- nens förslag till direktiv om hantering av avfall från utvinnings- industrin (utvinningsdirektivet), som även detta uppställer krav på att verksamhetsutövarna skall ställa ekonomisk säkerhet för efter- behandlings- och återställningsåtgärder. Utvinningsdirektivet syf- tar till att förbättra hanteringen av avfall från utvinningsindustrin genom att föreskriva bl.a. minimikrav för tillstånd och avfalls- planer. Enligt direktivförslaget skall verksamhetsutövarna innan ett bortskaffande av avfall inleds ställa en ekonomisk säkerhet för att de skyldigheter som gäller för verksamheten fullgörs, inklusive efterbehandlingsåtgärder. Kravet föreslås gälla både nya verksam- heter och verksamheter som redan är i drift (artikel 14). röstade om utvinningsdirektivet . Rådet träffade en politisk överenskommelse om gemensam ståndpunkt. skall även behandla frå- gan i en andra läsning. Miljöskadeförsäkringen tillkom efter beslut (prop. 1987/88:85, bet. 1987/88:JoU:23, rskr. 1987/88:373) genom ett tillägg till miljöskyddslagen (1969:387). Syftet var att den som drabbats av miljöskada, som var ersättningsgill enligt miljöskade- lagen (1986:225), skulle få möjlighet att få ersättning för skadan även i sådana fall då ersättning inte kunde fås av någon som var ansvarig för skadan. Fråga om en sådan försäkring som ett alter- nativ till fondlösning hade behandlats av Miljöskadefondutred- ningen (SOU 1987:1). Utredningen förordade visserligen en fond men i en bilaga till utredningens betänkande redovisades ett alter- nativt förslag med en försäkringslösning. Ett avgörande skäl för att inte föreslå en sådan försäkringslösning var att den närmare utformningen av försäkringen inte var färdig när utredningen avslutades. I ett senare skede inkom dock med ett förslag till försäkringslösning och bland annat mot bakgrund av de fördelar som försäkringen ansågs ge när det gäller finansiering, skadereglering och administration, beslutade att välja försäkringslösningen. regleras miljöskadeförsäkringen i 33 kap. . Från försäkringen kan ersättning lämnas till skadelidande för sådan per- son- eller sakskada som avses i skadeståndsreglerna i 32 kap. miljö- balken, om den skadelidande har rätt till skadestånd enligt balken men den som är ansvarig för skadan inte kan betala skadeståndet eller det inte kan utredas vem som är ansvarig för skadan eller rät- ten att kräva ut skadeståndet är preskriberad. När trädde i kraft kompletterades miljöskadeförsäk- ringen med en saneringsförsäkring. Även saneringsförsäkringen regleras i 33 kap. . Bakgrunden till införandet av sane- ringsförsäkringen var ett förslag från Miljöskadeförsäkringsutred- ningen i rapporten och handräckningskost- nader (SOU 1992:135) och betänkandet Miljöskadeförsäkringen (SOU 1993:78). Syftet var främst att minska statens kostnader för efterbehandling (prop. 1997/98:45 s. 568). Medel ur saneringsförsäkringen kan under vissa förutsättningar bekosta nödvändiga åtgärder för att undanröja risk för skador på omgiv- ningen i situationer när den ansvarige inte kan betala. Försäkringen täcker sådana kostnader som uppkommit på grund av att tillsyns- myndigheten begärt verkställighet enligt 26 kap. 17 § eller meddelat förordnande om rättelse enligt 26 kap. 18 § miljö- balken. Genom beslut godkände regeringen med stöd av 33 kap. 1 § en uppdatering av villkoren för miljöskadeförsäkringen respektive saneringsförsäkringen. Av vill- koren framgår att för skador som skall hänföras till ett och samma försäkringsår är ansvaret begränsat till vad gäller miljöskadeförsäkringen och till vad gäller saneringsförsäkringen. tillhandahåller AIG Europe S.A. En särskild nämnd finns för prövning av principiella och tvistiga skadeersättningsfall. Ledamöterna utses av regeringen. Regeringen fastställer även arbetsordningen. Försäkringen finansieras genom en skyldighet för dem som bedriver miljöfarlig verksamhet att betala en avgift som godkänts av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Närmare bestämmelser om uttagande av avgift finns i förordningen (1998:1473) om miljöskadeförsäkring och saneringsförsäkring. Beloppen är av försäkringsgivaren beräknande på försäkrings- mässiga grunder och utgör riskpremier i försäkringsgivarens ansvarsförsäkringsverksamhet och fonderas inte särskilt (se prop. 1997/98:45 s. 569). De bidragspliktiga har bildat en förening för dem som skall betala bidrag till miljöskadeförsäkringen, Före- ningen för miljöskadeförsäkring. Behovet av en utredning Miljöskadedirektivet bygger på samma princip som det svenska regelverket för avhjälpande av miljöskador, dvs. principen om att förorenaren skall betala. Miljöskadedirektivets systematik skiljer sig dock i vissa hänseenden från det svenska regelverket och det innehåller även avvikande bestämmelser. Det finns bl.a. mot denna bakgrund behov av att göra en utförlig analys av hur direktivet skall genomföras i svensk rätt. I det följande ges exempel på frågor som behöver belysas närmare. Miljöskadedirektivet bygger likt den svenska lagstiftningen huvudsakligen på ett strikt ansvar för verksamhetsutövarna. Miljö- skadedirektivets tillämpningsområde är dock begränsat och gäller inte alla verksamhetsutövare. Dessutom är tröskeln för om en mil- jöskada skall anses föreligga högre i miljöskadedirektivet än i Fråga uppkommer om den svenska lagstiftningen bör anpassas till direktivets systematik. I 10 kap. görs inga undantag från det strikta ansva- ret. Istället kan ansvaret jämkas i enlighet med 10 kap. 4 § miljö- balken. Miljöskadedirektivet medger inte en sådan allmän jämk- ningsregel. Å andra sidan medger miljöskadedirektivet dels vissa undantag från direktivets tillämpningsområde, dels att verksam- hetsutövarens kostnadsansvar jämkas eller sätts ned till noll i de fall där utsläpp skett i enlighet med tillstånd eller där det när den ska- degörande handlingen vidtogs inte var känt, enligt den veten- skapliga och tekniska kunskap som fanns tillgänglig, att skada kunde uppkomma. Miljöskadedirektivet introducerar en ny skadetyp, skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer. Det måste över- vägas hur denna skadetyp skall regleras i den svenska lagstift- ningen. Den nya skadetypen skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer väcker även frågor om utformningen av bestämmelserna om skador på vatten som regleras på samma sätt som markskador i 10 kap. . Till skillnad från svensk rätt innehåller direktivet olika regler för avhjälpande av ska- dor på vatten och avhjälpande av skador på mark. I bilaga II till miljöskadedirektivet finns bestämmelser om avhjälpande av miljöskador. Särskilt bestämmelserna om avhjäl- pande av skador på vatten och skador på skyddade arter och skyd- dade naturliga livsmiljöer avviker från nuvarande svenska regelverk. Frågor uppkommer här bl.a. om hur jämförelser mellan olika skyd- dade arter och skyddade naturliga livsmiljöer och funktioner skall göras, hur olika skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer och funktioner skall värderas, inklusive monetär värdering, och hur det i praktiken skall gå till om en verksamhetsutövare skall vidta kompletterande eller kompenserande åtgärder på samma eller på en annan plats än där den skadade skyddade arten och skyddade naturliga livsmiljön och funktionen finns. Till det sistnämnda hör även frågan om kompensation kan ske genom annan livsmiljö eller art än den som skadats. Frågor uppkommer även kring hur en skada på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer skall kunna fastställas. Utgångs- punkten enligt bilaga 1 är bland annat arters utbredning innan ska- dan inträffade. Frågan är om sådan kunskap som krävs för en bedömning enligt bilaga 1 finns tillgänglig . Enligt miljöskadedirektivet skall miljöorganisationer ha rätt att få den behöriga myndighetens beslut i frågor som rör direktivet prövade i domstol eller av något annat oberoende opartiskt offent- ligt organ. besvärsregler överensstämmer inte med direktivet i detta hänseende. Då miljöskadedirektivet föranleder en översyn av 10 kap. miljö- balken faller det sig naturligt att ytterligare överväga frå- gan om en bestämmelse om ansvarsgenombrott bör införas i 10 kap. . förslag till ansvars- genombrott blev kritiserat och enligt remissinstanserna behövdes mer utredning om behovet och konsekvenserna av ett införande av regler om ansvarsgenombrott. Därutöver har tidigare förslag om ansvarsgenombrott endast avsett skador på mark och vattenområ- den samt byggnader och anläggningar. Mot bakgrund av de föränd- ringar i regelverket som föranleds av miljöskadedirektivet upp- kommer frågan om en eventuell bestämmelse om ansvarsgenom- brott även bör omfatta skador på skyddade arter och skyddade naturliga livsmiljöer.