sou · GUB363 · 2007-01-01 00:00:00 — Att RPS är chefsmyndighet för SKL innebär bl.a. att RPS avgör ärenden som angår framställning till regeringen, ekonomiska frågor av vikt, medelsredovisning och arbetsordning (7 §). Av 8 § följer att personalansvarsnämnden vid RPS prövar frågor som rör skil- jande från anställning på grund av personliga förhållanden, disciplinansvar, åtalsanmälan och avstängning för SKL:s personal. Ärenden som inte skall avgöras av RPS eller personal- avgörs av chefen för laboratoriet (9 §). Enligt 15 § får laboratoriets beslut i administrativa ärenden överklagas hos RPS, om inte något annat är föreskrivet. För att utveckla och förstärka SKL:s samverkan med polis och åklagare finns ett kriminalteknikråd. SKL utser ledamöter i rådet. I SKL:s ledning och stab ingår elva personer. Utöver chefen för laboratoriet, biträdande chefen, forskningsledaren och chefs- sekreteraren består ledningen och staben av bl.a. personal- direktören och ekonomidirektören. SKL:s chef har vidare som ett rådgivande organ en ledningsgrupp bestående av funktions- ansvariga och enhetschefer. Den administrativa enheten är indelad i fyra huvudsakliga funktioner; ärendeservice, IT-service, gemensam administrativ service samt personal. Sammanlagt arbetar cirka 30 personer vid den administrativa enheten. visas i följande schema. SKL:s operativa enheter kommer att beskrivas i kapitel 6. 2.6RMV:s forsknings- och utvecklingsverksamhet Enligt 2 § förordningen (1996:613) med instruktion för Rättsmedi- cinalverket skall verket särskilt svara för bl.a. utvecklingsarbete och stöd åt forskning av betydelse för verksamheten. Från RMV:s sida framhålls också att ett fortlöpande FoU-arbete är av avgörande betydelse för att bibehålla och utveckla kvaliteten i verksamheten och för att hålla en hög kompetens inom myndigheten. Verkets insatser på forskningsområdet bygger på samverkan mellan olika personalkategorier samt samarbete med universitet och andra myndigheter. Enligt RMV:s policy för forskning och utveckling har stor arbetsbelastning, små avdelningar samt brister inom forskarutbildning och handledning dock bidragit till att det har varit svårt att genomföra planerade forskningsprojekt. Enligt policyn är målet med satsningen på FoU-verksamhet att lyfta fram myndighetens olika verksamhetsområden till positioner i närheten av respektive forskningsfront. Därigenom skall verk- samheten bidra till ökad rättssäkerhet, brotts- och olycksfalls- prevention samt förbättrad folkhälsa. Till detta kommer enligt RMV att FoU-verksamheten utvecklar dynamiska, stimulerande och kreativa arbetsmiljöer som gör verket till en attraktiv arbets- plats. Avsikten är att ställa verksamhetens behov av kunskaps- utveckling och förändring i fokus samt skapa förutsättningar för ett långsiktigt engagemang inom forskning och utveckling. Man framhåller att målet är att göra FoU-arbetet till en naturlig del av myndighetens verksamhet på samtliga avdelningar samt att låta resultaten av arbetet komma verksamheten till godo. För att FoU-arbetet skall få den effekt som eftersträvas nämns i policyn en rad nödvändiga åtgärder. RMV anger att man i större utsträckning skall övergå från att huvudsakligen stödja forskning och utveckling, i enlighet med myndighetens instruktion, till att även aktivt initiera, stimulera och bedriva FoU-arbete. Som nämnts i avsnitt 2.4 har RMV en som bereder centrala forsknings- och utvecklingsfrågor samt lämnar förslag på hur årligt återkommande projektbidrag skall fördelas. beräknades FoU-verksamheten motsvara cirka 15 årsarbetskrafter. Kostnaderna uppgick sammanlagt till , varav för personal. Av det förstnämnda beloppet utgjorde förbrukade centrala projektmedel från . I beloppet ingår för verksamhet som bedrivits på uppdrag av externa anslagsgivare. fördelades i stöd till 21 inkomna FoU-projekt. FoU-verksamheten beräknades då sammanlagt motsvara 16,6 årsarbetskrafter. RMV har inlett ett arbete för att se över formerna för hur FoU- arbetet skall stödjas och organiseras inom verket. 2.7SKL:s forsknings- och utvecklingsverksamhet SKL framhåller att FoU-verksamheten är av stor vikt när det gäller att utveckla den operativa undersökningsverksamheten. För att laboratoriet skall kunna upprätthålla en hög kvalitet i verksamheten krävs att man använder bästa möjliga kriminaltekniska metoder och kompetens. Myndigheten följer utvecklingen inom det forensiska området, både på nationell och på internationell nivå. SKL påpekar dessutom det angelägna i att ha en väl utvecklad FoU-verksamhet även av andra skäl. Inte minst kan den vara en bidragande faktor till att skapa bättre förutsättningar för att rekrytera och behålla personal med hög kompetens. I likhet med RMV har SKL påpekat att FoU-verksamheten vid myndigheten har minskat i omfattning till följd av bl.a. det ständigt ökande antalet undersökningsärenden. För att motverka denna utveckling anställde laboratoriet en forskningsledare (se nedan). Som framgått klargörs i SKL:s åtagande med RPS att FoU- verksamheten skall tillförsäkras en minsta resurs motsvarande av den totala arbetstiden. Enligt strategin skall arbetet koncentreras till prioriterade områden som DNA, IT-forensisk verksamhet och miljöbrott, samt till områden där SKL är internationellt framstående, som t.ex. narkotikaprofilering. Från SKL:s sida framhålls att den forsknings- och utvecklings- verksamhet som bedrivs och kommer att bedrivas vid laboratoriet måste vara till nytta i den operativa undersöknings- verksamheten. SKL skall enligt 2 § i sin instruktion inom sitt verksamhets- område bedriva kriminalteknisk forskning samt samla, bearbeta och offentliggöra resultat inom verksamhetsområdet. I laboratoriets instruktion stadgas vidare att det vid SKL finns en forskningsledare som leder forsknings- och utvecklingsverksamheten och svarar för att verksamheten bedrivs på en hög vetenskaplig nivå. Som tidigare nämnts är det RPS och inte SKL som beslutar om anställning av forskningsledare. Innan RPS beslutar om anställning skall enligt 14 § i SKL:s instruktion yttranden om sökandenas vetenskapliga kompetens och skicklighet hämtas in från minst två sakkunniga. De sakkunniga utses av RPS. I 13 § i SKL:s instruktion ställs vissa krav på forskningsledaren. För att vara behörig för sådan anställning krävs dels arbetsledande förmåga, dels vetenskaplig skicklighet och beprövad erfarenhet i kemi, fysik, biologi eller annat ämne som är av särskild betydelse inom kriminaltekniken. Enligt 17 § handleder forskningsledaren forskarstuderande vid statliga universitet och högskolor. () är enligt 1 § förordningen (1996:613) med instruktion för central förvaltnings- myndighet för bl.a. den rättsmedicinska verksamheten. RMV skall särskilt svara för rättsmedicinska obduktioner och andra rätts- medicinska undersökningar samt rättsmedicinsk medverkan i övrigt på begäran av domstol, länsstyrelse, allmän åklagare eller polismyndighet (2 §). Verket skall dessutom särskilt svara för verksamhet med utfärdande av sådana intyg som avses i lagen (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott. I rättsmedicinskt hänseende är indelat i sex upptagnings- områden, med rättsmedicinska avdelningar i , , , , och . En stor del av verksamheten går ut på att undersöka avlidna personer på uppdrag av polis- eller åklagarmyndigheterna (dödsfallsutredningar). En annan viktig uppgift är rättsmedicinska kroppsundersökningar av gärningsmän eller målsägande för att dokumentera skador vid t.ex. vålds- eller sexualbrott. Rättsläkarna medverkar dessutom vid brottsplats- undersökningar och uppträder som sakkunniga vid rättegångar. I detta kapitel kommer utredningen att närmare beskriva arbets- uppgifterna vid de rättsmedicinska avdelningarna. När någon har avlidit skall läkare enligt 4 kap. 2 § begravnings- lagen (1990:1144) utfärda bevis om dödsfallet och intyg om döds- orsaken. Innan dödsbevis utfärdas skall läkaren enligt 15 § andra stycket begravningsförordningen (1990:1147) göra en noggrann yttre undersökning av den döda kroppen. En sådan undersökning behöver dock inte göras om det står klart att en rättsmedicinsk undersökning (se nedan) skall göras eller om en läkare har under- sökt den döde så före dödsfallet att det kan uteslutas att det kan finnas skäl för en rättsmedicinsk undersökning. Kroppsundersökningen skall särskilt inriktas på frågan om det kan finnas skäl att anmäla dödsfallet till polisen1. En sådan anmälan skall göras om det kan finnas skäl för en rättsmedicinsk under- sökning (4 kap. 4 § första stycket begravningslagen). Enligt 15 § första stycket begravningsförordningen ansvarar den läkare som har fastställt att döden har inträtt för att dödsbeviset utfärdas. Som huvudregel skall den läkare som har utfärdat döds- bevis svara även för dödsorsaksintyget (16 § första stycket). Om det inte kan finnas skäl för en rättsmedicinsk undersökning skall dödsbeviset lämnas till (4 kap. 3 § begravningslagen) och dödsorsaksintyget till (4 kap. 5 § begravnings- lagen och 16 § andra stycket begravningsförordningen). Om det behövs skall enligt 16 § första stycket begravnings- förordningen den läkare som skall utfärda dödsorsaksintyget ta initiativ till en klinisk obduktion (se nedan). Enligt 4 § första stycket lagen (1995:832) om obduktion (obduktionslagen) innebär en obduktion att kroppen efter en avliden öppnas och undersöks invändigt. Obduktionen kan vara klinisk eller rättsmedicinsk. En rättsmedicinsk obduktion innefattar även en yttre undersökning av kroppen. En klinisk obduktion har ett medicinskt ändamål och avser ut- redning av ett dödsfall som bedöms ha en sjukdom eller liknande förhållande som orsak. Enligt 6 § obduktionslagen får en klinisk obduktion utföras om obduktionen behövs för att vinna viktig kunskap om sjukdom som den avlidne haft eller om verkan av behandling som den avlidne gått igenom, eller undersöka förekomsten av skador eller sjukliga förändringar i den avlidnes kropp. 1 föreskrifter och allmänna råd om vissa åtgärder inom hälso- och sjukvården vid dödsfall, 1996:29 (M) punkt 8 SOU 2006:63 Den rättsmedicinska verksamheten Det räcker dock inte att något av kriterierna i 6 § är uppfyllt. Av 8 § obduktionslagen följer att en klinisk obduktion som huvudregel dessutom kräver att den avlidne skriftligen har medgett obduktion eller uttalat sig för en sådan åtgärd eller att det av andra skäl finns anledning att anta att obduktion skulle stämma överens med den avlidnes inställning. En klinisk obduktion i syfte att fastställa dödsorsaken får i annat fall utföras endast om det är av särskild betydelse att dödsorsaken fastställs (9 §). Är syftet ett annat (se 6 §) och det inte finns ett medgivande eller liknande, får en klinisk obduktion utföras endast om den avlidnes inställning till en sådan obduktion är oklar och inte någon närstående motsätter sig det (10 §). Enligt 11 § skall beslut i fråga om klinisk obduktion fattas av läkare. Obduktionen får också utföras endast av läkare. av dem som avlider blir föremål för en klinisk obduktion (). Av 3 § obduktionslagen följer att en klinisk obduktion inte får utföras om man kan anta att det finns skäl för en rättsmedicinsk obduktion2. 3.2.3Skäl för rättsmedicinsk undersökning I vanliga fall skall således dödsbeviset lämnas till och dödsorsaksintyget till . Om läkaren anser att det kan finnas skäl för en rättsmedicinsk undersökning skall han eller hon dock i stället möjligt anmäla dödsfallet till polisen (4 kap. 4 § begravningslagen). Dödsbeviset skall då lämnas till polisen, som i sin tur skall underrätta om dödsfallet. Läkaren skall göra en polisanmälan när dödsfallet har eller kan ha orsakats av yttre påverkan (skada eller förgiftning), d.v.s. av någon annan person eller vid olycksfall och självmord, och således inte enbart av sjukdom3. Anmälan skall vidare göras när det är svårt att avgöra om dödsfallet har orsakats av yttre påverkan. när någon har anträffats död och tidigare sjukdomsbild inte kan förklara dödsfallet, d.v.s. vid helt oväntade dödsfall när det finns anledning till tveksamhet om dödsfallet har naturliga orsaker, när en missbrukare har anträffats död, och vid framskriden förruttnelse. 1994/95:148 s. 91 3Socialstyrelsens föreskrifter 1996:29 (M) punkt 5 Anmälan skall dessutom göras när dödsfallet kan misstänkas ha samband med fel eller försummelse inom hälso- och sjukvården, och när den döde inte har kunnat identifieras. Om polismyndigheten beslutar att det inte skall göras en rätts- medicinsk undersökning (se nästa avsnitt) skall den som har lämnat dödsbeviset underrättas om detta (4 kap. 4 § tredje stycket be- gravningslagen). Enligt allmänna råd bör polismyndigheten samråda med rättsläkare innan man efter an- mälan av läkare enligt 4 kap. 4 § begravningslagen avstår från att besluta om rättsmedicinsk undersökning4. 3.2.4Allmänt om rättsmedicinsk undersökning Syftet med en rättsmedicinsk undersökning är i första hand, för- utom att fastställa dödsorsaken, att utreda onaturliga och misstänkt onaturliga dödsfall och att upptäcka, bekräfta eller utesluta brott. I obduktionslagens mening är en rättsmedicinsk undersökning an- tingen en rättsmedicinsk obduktion eller en rättsmedicinsk lik- besiktning (12 § obduktionslagen). Undersökningen skall göras i form av rättsmedicinsk obduktion om inte en rättsmedicinsk lik- besiktning är tillräcklig för att uppfylla syftet med undersökningen. Enligt 13 § obduktionslagen får en rättsmedicinsk undersökning göras om den kan antas vara av betydelse för utredningen av ett dödsfall där det inte skäligen kan bortses från att dödsfallet kan ha samband med ett brott. Även i fall där det kan misstänkas att det förekommit fel eller försummelse inom hälso- och sjukvården får en sådan undersökning göras. I övrigt får rättsmedicinsk undersökning göras om dödsfallet kan antas ha orsakats av yttre påverkan och undersökningen behövs för att fastställa dödsorsaken eller vinna upplysningar av särskild vikt för miljöskydd, arbetarskydd, trafiksäkerhet eller annat liknande intresse (14 §). Dessutom får en sådan undersökning utföras om det behövs för att fastställa en avliden persons identitet (15 §). En rättsmedicinsk undersökning får genomföras även om åtgärden strider mot den avlidnes eller de närståendes inställning (17 §). Av 18 § följer att det i de flesta fall är polisen som beslutar om undersökningen. Under vissa förutsättningar kan eller skall dock allmän domstol eller allmän åklagare meddela sådant beslut. Som nämnts i avsnitt 3.1 är det RMV som enligt sin instruktion särskilt 4 RPSFS 2000:14 (FAP 414-1) svarar för rättsmedicinska obduktioner och andra rättsmedicinska undersökningar. Enligt 20 § obduktionslagen skall en rätts- medicinsk undersökning utföras av läkare. Om det inte är uppen- bart obehövligt skall enligt 19 § polismyndigheten underrättas om tid och plats för en rättsmedicinsk undersökning. Polisen får närvara vid undersökningen. RMV har utfärdat föreskrifter om förfarandet vid rättsmedicinsk undersökning samt om protokoll och utlåtande över under- sökningen5. Verket påtalar att det är den uppdragsgivande myndig- heten – polis, åklagare eller domstol – som avgör i vilken form undersökningen skall utföras. Om läkaren anser att undersöknings- formen bör ändras, bör han eller hon dock föreslå detta (punkt 2.1). Enligt RMV:s arbetsordning är det undersökningsläkaren som ansvarar för den enskilda rättsmedicinska undersökningen. av dem som avlider blir föremål för rätts- medicinsk undersökning. I punkt 2.3 i verkets föreskrifter redogörs för de olika under- sökningsformerna. I enlighet med 12 § obduktionslagen kan det handla om antingen rättsmedicinsk likbesiktning eller rättsmedicinsk obduktion. RMV har dessutom infört undersökningsformen utvidgad rättsmedicinsk obduktion. En sådan är enligt verket främst avsedd för utredning av misstänkta brott, men också för utredning av dödsfall i anslutning till myndighetsingripanden. I 4 § andra stycket obduktionslagen definieras begreppet rätts- medicinsk likbesiktning som en yttre undersökning som också kan innefatta blodprovstagning och andra mindre ingrepp. Enligt verkets föreskrifter (punkt 2.2.1) innebär en yttre undersökning att kläder, andra föremål och besudlingar besiktas när det finns an- ledning till detta. Hela hudytan, ögonens bindehinnor och alla kroppsöppningar skall besiktas och alla förändringar dokumen- teras; likfenomen, skador, sjukliga förändringar samt spår som kan få betydelse som bevis. Vid behov sker insnitt i hudförändringar och provtagning som är möjlig att genomföra utan att öppna kroppen. 5 Rättsmedicinska undersökningar av avlidna, SOSFS 1997:26 (M) Vid en rättsmedicinsk obduktion görs även en inre under- sökning. Enligt punkt 2.2.2 innebär detta att skallen och hjärnan samt hals-, bröst-, buk- och bäckenorganen skall undersökas. Provtagning för bl.a. histopatologisk och rättskemisk under- sökning skall göras med hänsyn till ärendets karaktär. En rättsmedicinsk obduktion tar i allmänhet någon eller att genomföra. En utvidgad rättsmedicinsk obduktion är mer omfattande. Vid den yttre undersökningen skall kläder, andra föremål och besud- lingar besiktas (punkt 2.3.3). Föremål som kan få betydelse som bevis skall dokumenteras och lämnas till polisen om det inte är uppenbart onödigt. Nödvändiga mjukdelspreparationer skall göras. När det gäller den inre undersökningen är föreskrifterna allmänt hållna. Undersökningar och provtagningar som behövs med beaktande av omständigheterna skall genomföras. Såväl den yttre som den inre undersökningen skall omfatta en detaljerad kart- läggning av eventuella skador och sjukliga förändringar. En utvidgad rättsmedicinsk obduktion kan ta många timmar att genomföra; ibland mer än en arbetsdag. Enligt RMV:s interna regler deltar normalt två läkare vid en sådan obduktion, vilket skiljer sig från förfarandet vid den ordinära rättsmedicinska obduktionen. Av allmänna råd6 framgår (punkt 6) att polis- myndigheten bör besluta om utvidgad rättsmedicinsk obduktion när dödsfallet har orsakats av brott, när brott inte kan uteslutas och när någon har avlidit i samband med ett myndighetsingripande. I övriga fall bör en rättsmedicinsk obduktion väljas, om obduktion överhuvudtaget behövs. Rättsmedicinsk likbesiktning bör enligt de allmänna råden väljas när dödsorsaken och händelseförloppet vid dödsfallet bedöms kunna klarläggas utan obduktion. 3.2.6Förfarandet vid den rättsmedicinska avdelningen7 Ofta kontaktar polisen den rättsmedicinska avdelningen per telefon för att meddela att en avliden person skall hämtas eller är på väg. 6RPSFS 2000:14 (FAP 414-1) 7Beskrivningen av förfarandet är i huvudsak hämtad från en pilotkvalitetsrevision av rätts- medicinska avdelningen i , utförd av medicinalrådet vid . Variationer i processen förekommer mellan de sex rättsmedicinska avdelningarna, men i väsentliga delar stämmer beskrivningen överens med hur arbetet bedrivs vid de övriga rätts- medicinska avdelningarna preliminär polisrapport brukar skickas över per fax, varefter en sekreterare skriver ut nödvändiga handlingar inför obduktionen. När den avlidne anländer till avdelningen görs en identitets- kontroll. Kroppen vägs och kläderna tas av. En rättsmedicinsk assistent tar blodprover för att få svar på eventuell förekomst av HIV- eller hepatit C-virus. Kroppen placeras i ett kylrum i av- vaktan på provresultaten. När dessa kommit är kroppen klar för obduktion. En rättsmedicinsk assistent transporterar kroppen till obduktionsrummet. Assistenten undersöker tillhörande hand- lingar, sätter etiketter på provrör och kontrollerar att den tekniska utrustningen är i ordning. Assistenten förbereder också två diktafoner. Den ena används till preliminärbesked, dödsbesked och laboratorieremisser och den andra för obduktionsprotokoll. Där- utöver görs ytterligare en identitetskontroll. Obduktionen utförs av en rättsläkare (se avsnitt 3.7). Vid ut- vidgade rättsmedicinska obduktioner arbetar två rättsläkare till- sammans. Även i andra fall arbetar ofta två rättsmedicinska assistenter . Rättsläkaren kan på detta sätt i princip utföra två obduktioner vid samma tillfälle, vilket leder till att resurserna används mer rationellt. Det finns en checklista för rättsmedicinska obduktioner, som främst är framtagen som stöd för läkare under utbildning och träning (se även avsnitt 3.7). Sedan obduktionen avslutats läser rättsläkaren in samtliga under- sökningar på de två diktafonerna. Assistenten tar hand om prov- materialet. Vävnadsprover för histopatologi (sjukliga förändringar i kroppen) tas om hand av avdelningens biomedicinska analytiker för fixering, snittning och färgning, medan blod- och urinprover skickas till den rättskemiska avdelningen. Kroppen transporteras till ett kylrum, för att senare hämtas av en begravningsentreprenör. Det kan förekomma att kroppen visas för de anhöriga i ett särskilt visningsrum på avdelningen. Efter dagens obduktioner lämnas diktaten till expeditionen för omedelbar utskrift av preliminärbesked, dödsorsaksintyg och remisser. Preliminärbeskedet, som anger bl.a. om kroppen kan begravas eller kremeras, faxas till polisen. från det andra bandet, som avser protokollet, sker dock inte , utan får vänta på utskrift i turordning. I regel dröjer det innan det slutliga utlåtandet med fullständigt obduktionsprotokoll utfärdas. blir de rättskemiska, histopatologiska och – i förekommande fall – rättsodontologiska När det slutliga utlåtandet är klart vidimerar en annan rättsläkare att det är rimligt, varefter det expedieras. 3.2.7Begäran om översyn av lagstiftning kring dödsfallsutredningar I en skrivelse till har RMV påtalat vissa brister i systemet kring dödsfallsutredningar inom rätts- väsendet och begärt att lagstiftningen skall ses över. Enligt verket bör polisen besluta om rättsmedicinsk undersökning i samtliga fall där det finns en skyldighet att anmäla dödsfallet till polisen. Förslag om vilken undersökningsform som skall tillämpas bör lämnas av RMV. Detta förfarande skulle enligt verket ge ett bättre urval av dödsfall som blir föremål för rättsmedicinsk undersökning och dessutom leda till ökad rättssäkerhet och ett bättre utnyttjande av rättsväsendets resurser. I skrivelsen framhåller RMV att många dödsfall anmäls efter endast en summarisk undersökning och att det därför inte är ovanligt att anmälan egentligen sker utan författningsstöd. Å andra sidan menar verket att det har visat sig att ett relativt stort antal dödsfall föranledda av yttre inverkan inte kommer till polisens kännedom, trots lagstadgad skyldighet att polisanmäla. Enligt RMV inträffar det ganska ofta att den läkare som har att fastställa dödsorsaken anser att ett dödsfall skall polisanmälas, medan polisen inte anser detta vara nödvändigt. Läkaren kanske inte kan fastställa dödsorsaken, men är ändå skyldig att utfärda ett döds- orsaksintyg. Läkaren försöker få till stånd en klinisk obduktion, men patologläkaren ställer sig avvisande eftersom denne gör bedömningen att det bör ske en rättsmedicinsk obduktion. En sådan kan dock inte ske utan beslut från polismyndigheten. Som verket konstaterat kan detta leda till att man inte genomför rätts- medicinsk undersökning trots att det är befogat. Mot denna bakgrund, och med hänsyn till den begränsade till- gången på rättsläkare, anser RMV bl.a. att undersökningsformen rättsmedicinsk likbesiktning bör användas oftare. I skrivelsen föreslås även att verket skall bli skyldigt att initiera förebyggande åtgärder när det gäller bl.a. brottsbekämpning, trafiksäkerhet, miljöskydd, arbetarskydd och missbruksfrågor. Verket kan därvid använda de erfarenheter och iakttagelser man gör vid de rättsmedi- cinska undersökningarna. Därutöver bör man enligt verket över- väga en sammanhållen och överskådlig reglering av dödsfallsutred- ningarna samt införa ett anhörig/medborgarperspektiv i regle- ringen. 3.3.1Vad är ett rättsintyg? Rättsintyg har fram inte varit ett begrepp som reglerats i lag eller förordning.