sou · GUB337 · 2007-01-01 00:00:00 — Åtmin- stone vad gäller socialarbetare så visar min studie att detta endast sällan sker i . Här, till exempel, följer ett utdrag från min diskussion om socialarbetarutbildning med en högt uppsatt lärare och forskare i socialt arbete vid ett av större universitet: KP: Jag har tittat på utbildningen i socialt arbete i till exempel och och , och där verkar de där maktfrågorna på det hela taget stå mycket mindre i fokus än i . De flesta av de socialarbetskurser som jag har tittat på i de länderna ser mycket mer till familjeterapi eller psykodynamiska teorier än de gör till grundläg- gande maktstrukturer i samhället. Och jag antar att mina frågor är (a) gäller det också här, och (b) om det är så, varför tror du att det finns en skillnad i tyngdpunkt mellan och ? [] Finns det en skillnad mellan och när det gäller detta? RESPONDENT: Min första reaktion är nog förstås att jag tror att du har rätt. Min grundläggande tanke är att vi kanske tar för mycket för givet i . Du vet Det är ordnat på förhand – det här är ett bra samhälle, staten är god, sättet som vi fördelar våra skatter på, allt är ordnat. Så för mig som socialarbetare så handlar det mer om att gå till arbetet och jobba med just de människor som faller ige- nom skyddsnätet. Och ja, kanske skulle jag säga att du har rätt. I fokuserar man mer på de där frågorna. Men i våra instruktio- ner är det sagt att du ska prata om könsfrågor, du ska kolla på klassfrå- gorna, det finns redan där vet du. Så alla kurser utvärderas. Vi föränd- rar oss därefter, och vi pratar väl inte om det i klassrummet. Men vi måste ha böcker som täcker de ämnena. KP: Så du tror att det är mer implicit än explicit? RESPONDENT: Det tror jag. Med utgångspunkt i detta anser jag att det som behövs är ett genomtänkt och övergripande utbildningsprogram för socialt arbetare och efterföljande träning i – ett program som är inriktat på att utforska ojämlika maktrelationer i praktiskt socialt arbete och sociala institutioner. Utbildning i socialt arbete borde dessutom omfatta dimensioner som rasism, sexism, åldersdiskrimi- nering, förtryck av funktionshindrade människor, homofobi och klassfrågor – och inte minst de komplexa förhållanden som råder mellan dessa dimensioner. Liknande program skulle kunna rekom- Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn SOU 2006:37 menderas också för alla andra utbildningar inom vård- och omsorgssektorn. Om vi nu återvänder till språkbruk, så kommer jag att använda uttrycket etnisk minoritet som ett alternativ till det sätt som ordet invandrare (immigrants) används i . Det första uttrycket används ofta i det brittiska välfärdssystemet i allmänhet och i det dagliga arbetet i synnerhet. Jag upplever det som mer respektfullt och mer korrekt än alternativa uttryck som immi- grants. Jag erkänner emellertid att det är oklart i vilken utsträck- ning som etnisk minoritet som begrepp är applicerbart i svenska sammanhang. Som jag kommer att visa senare i kapitlet så tenderar identitetspolitiken (identity politics) i samband med specifika etniska minoriteter i att vara mycket mer proaktiv och självsäker. Detta gäller också vid jämförelser med etniska minoriteter som har en relativt lång historia i . När jag flyt- tade till blev jag till exempel mycket förvånad över den låga profil som den judiska minoriteten höll här, jämfört med deras mycket högre och mer självsäkra framtoning i . En skillnad är naturligtvis att minoriteter i kan anta formen av utpräglade gemenskaper, ofta med en politisk agenda där deras egna rättigheter och sociala utrymme står i centrum. Sålunda kan (eller kan inte) begreppet etnisk minoritet vara mindre applicerbart på än på , beroende på politiska skäl. Jag kommer ändå att använda uttrycket etnisk mino- ritet här eftersom jag anser att ett vetenskapligt utforskande av begreppet i en svensk kontext behövs innan vi kan vara säkra på att det inte går att använda här. Men jag använder det utifrån detta explicita förbehåll, och uppmanar läsaren att överväga dess appli- cerbarhet i en svensk kontext. Etnisk identitet och multipla identiteter Vi kan koppla samman det diskriminerande språkbruket i välfärds- miljön, så som vi har sett det uttryckas i det föregående, med större välfärdsstrukturer och praxis. (1997: 193) har identifierat vad han kallar en relatively widespread cultural discri- mination against immigrants by the Swedish authorities. Som ett motmedel på sådana tendenser menar han att integration bör karaktäriseras av Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn ..not the of a homogeneous society in which everyone is alike and shares the same values and lifestyles. Modern integration is a process of generating a democratic system in which people participate in the collective production and reproduction of society and simulta- neously are free to realize and modify their lifestyles. An integrated multicultural society is one in which the legal and authoritative system does not discriminate against a group of people because of racial, reli- gious, cultural and other differences. Only in such a society can one find the desirable loyalty to the society, state and its legal system. (Kamali 1997:196–7, kursivt i original) Med denna definition syftar Kamali på skapandet av ett slags organic solidarity som också innefattar ett collective conscious- ness (1997:15). Liknande slutsatser drogs i ett jämförande kvalitativt forsk- ningsprojekt, finansierat av , där man under- sökte de erfarenheter som brukare – i sina roller som flyktingar – hade av irländska, italienska och brittiska välfärdstjänster (et al., 2000; Bowler och Pringle, 2000). På grundval av det som projektet kom fram till menade vi, att om integrationen verkligen skulle fungera för flyktingar, och för värdsamhället, behövdes både en mekanisk solidaritet och en organisk solidaritet. I vår analys står mekanisk solidaritet huvudsakligen för de instru- mentella processer (riktade mot och för flyktingar) som ett värd- samhälles institutioner sätter igång. Organisk solidaritet, å andra sidan, är processer som change a place of refuge into a home and existence into a life, eller uppmuntrar till en more organic sense of inclusion and belonging in the community, and a feeling that ones individual identity could be given the chance of a full life (et al., 2000). Genom denna forskning kunde vi se att mekanisk solidaritet framstod som det huvudsakliga målet för policy-skapare i alla de tre länderna, och det var till och med ofta det som i sig självt betraktades som vad som menades med integ- ration. Viktigt att notera är att en sådan process ofta framstod som enkelriktad: d.v.s. en statlig uppifrån-och-ner-modell, manifesterad i välfärdsinstitutioner. Även om mekanisk solidari- tet sågs som ett nödvändigt inslag av flyktingrespondenterna i de tre länderna betraktades ändå den organiska solidariteten som den helt avgörande delen i en effektiv integration – och det var ofta den som saknades. Till skillnad från mekanisk solidaritet betraktade flyktingarna den organiska som en process som i huvud- sak fungerade åt båda hållen; en förhandling mellan de själva (som Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn grupper, men också för dem själva som individer) och de formella myndigheterna. Där mekanisk solidaritet föreföll att handla om att integreras in i värdsamhället, fokuserade således den organiska solidariteten på integration med värdsamhället. Ett grundläggande villkor för att uppnå de mål som beskrev ovan är sociala kontexter där människor från etniska minoritetsgrupper aktivt uppmuntras att omfatta multipla kulturella identiteter. Men vad som i stället framkommer i min läsning av intervjuerna är en stark känsla av att sådana multipla kulturella identiteter är oöns- kade inom ramen för de dominerande diskurserna i välfärdsinstitu- tionerna. Här är en kommentar från en respondent: RESPONDENT: Men är det omöjligt för en svart människa att identifiera sig med svensk kultur [] KP: För att? RESPONDENT: Du kan aldrig säga att det är inte accepterat att du är svensk. Till exempel, jag har en kompis som växte upp i foster- familj och hon växte upp med en svensk mamma och hon kallar sig själv svensk. Men hon vet att det inte är accepterat. Jag tolkar denna respondent som så, att om man inte ser stereoty- piskt svensk ut (t.ex. i förhållande till hudfärg, hårfärg eller ögonfärg), så är det i praktiken ofta omöjligt att bli betraktad som svensk även om man är född, utbildad och uppväxt i . Ett liknande intryck kan man få av andra intervjuer. Detta gäller inte bara de som var ganska missnöjda med de etniska minoriteter- nas situation i (som var fallet med föregående respondent). Det framgår också av samtal med respondenter vars bild av som en på det hela taget måste betraktas som mycket posi- tiv. Två av mina föräldrarespondenter var bosniska serber som hade flytt till för från . Båda var välutbildade, unga människor i sitt hemland. Väl i hade mannen skolat om sig och hade nu börjat framgångsrikt etablera sig i en ny yrkeskarriär. Hans partner var på god väg att göra samma sak. Bägge var generellt sett mycket positivt inställda till och såg det som ett utmärkt hem där deras unga dotter kunde växa upp. Vi pratade om dotterns kulturella identitet i samband med skolsituationen: KP: Lär hon sig ert språk också? Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn RESPONDENT (kvinna): Ja. KP: Så hon kan tala båda språken? RESPONDENT (man): Hennes svenska är såklart mycket bättre än hennes serbiska, men hon försöker. Det finns ganska många barn som inte vill lära sig nåt annat språk än svenska de märkte inga sådana tankar hos henne. KP: Sånt händer förstås. Jag har stött på barn som inte vill tala sitt eget sina föräldrars språk. RESPONDENT (man): Jo, det händer säkert ganska ofta skulle jag tro. Jag vet inte, kanske är barnen generade för att de är annorlunda jämfört med sina kompisar. Även om det är nåt som de inte vet och som deras kompisar inte vet så gör det dem fortfarande annorlunda. RESPONDENT (kvinna): Hon känner sig som en svensk. RESPONDENT (man): Hon frågade oss en gång, Mamma och pappa, har ni berättat för alla era kompisar att ni är jugoslaver och att ni kommer från ?. Det är klart att vi har . Bra, sva- rade hon, jag berättade för två av mina kompisar också att jag är svensk och att jag kommer från . Så hon är inte alls . Men hon har inga problem med att tala sitt första språk och hon har varit där , så jag antar att jag hoppas att det inte ska bli några problem med hennes ursprung för hon är svensk KP: Jag förstår det. RESPONDENT (man): Det är ingenting som vi vi trycker inte så hårt på det [] I vissa situationer finns det föräldrar som insisterar på att vi inte ska tala vårt eget språk, vi ska bara prata svenska. Jag tycker att det är fel. Som vi pratade om förut så ändrade jag mig. Och det är inget jag är stolt över. Och det är inget som jag skäms över heller. Det är bara så det blev det är mitt ursprung. Det är något som jag tycker är väldigt bra med mig. Men det finns föräldrar som liksom vill tappa sitt ursprung. De vill passa in så mycket att de är beredda att förlora sitt ursprung Frågan som uppstår är om integration, så som den definieras och genomförs av välfärdsinstitutionerna i den svenska staten, i själva verket uttrycker en assimileringsideologi. Det är tvek- samt om assimilering är ett reellt alternativ med tanke på hur etni- citet används som grund för att utestänga andra – personligen och/eller institutionellt och/eller strukturellt – enbart baserat på synligheten hos den som anses tillhöra en etnisk minoritets- grupp. En sådan synlighet, tydliggjord av välfärdsinrättningarna och av dem som arbetar där, kan baseras på saker som namn, reli- gion, hudfärg eller hårfärg. Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn Med tanke på att min tolkning är baserad på ett kvalitativt mate- rial kommer dessa slutsatser naturligtvis fram som tentativa snarare än definitiva. Som flera forskare har dokumenterat reproducerar välfärdsinrättningarna också i det brittiska välfärdssystemet de dis- kriminerande tendenserna i samhället snarare än att de motverkar dem (Dominelli, 2002; Pringle, 1995 and 1998; , 2003). Men jämfört med tycks det som om kulturella och politiska utrymmen är mer tillgängliga i för en aktiv identi- tetspolitik bland etniska minoritetsgrupper. Därtill tycks det finnas mer manöverutrymme i kampen för multipla identiteter (and , 1994). I många sociala situationer i (tyvärr inte i alla) är det fullt möjligt att bli igenkänd som, till exempel, en Glasgow-pakistanier eller som en pakistansk Glasgowbo. Det är också möjligt för individen att välja vilka aspekter av den multipla identiteten som hon vill framhålla i den specifika situationen. Ett mycket talande och tragiskt exempel på detta fenomen är följande, som inte är direkt relaterat till välfärdssfären. rapporterade brittiska tidningar att majoriteten av bombmännen som slog till mot var födda i Stor- och tillhörde den pakistanska etniska minoritetsgrup- pen. Sättet som detta rapporterades på i brittiska tidningar – tvärs över det politiska spektrat – är talande. (en populär och populistisk vänstertidning) hade rubriken: THEY were four ordinary British lads from ordinary British homes. One was 19. One played cricket. Ones parents have a chippy Tidningen (allmänt sett en högertidning) hade . (också den en högertid- ning, men allmänt sedd som en av de mest seriösa brittiska tidning- arna) hade en ledare som innehöll följande ord: It was good and bad news. The are to be congratulated for establishing so quickly the origins of the bombers who attacked [last] Thursday [But] it seems likely that the attackers were suicide bombers, and British. They came from , and possibly Bedfordshire. Den stora seriösa vänstertidningen i brittisk dagspress, The Guar- dian, hade en reportage från en av sina mest ansedda korrespon- denter, : Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn Like an earthquake, the bombings have brought an aftershock – and it came last night. The announcement that Thursday's explosions on the underground and on the Number 30 bus were, apparently, the work of British suicide bombers is the most shocking news to come since the attacks themselves. Frågan man måste ställa sig är denna. Om liknande händelser hade inträffat i – och unga män, som var födda i men med liknande etnisk bakgrund, var skyldiga till dåden – skulle svenska tidningar tvärsöver det politiska spektrat då ha tryckt artiklar som betonade bombmännens svenskhet? Och om inte – varför inte? Jag kommer att återvända till den här frågan längre fram i kapitlet. – innan vi går vidare – vill jag citera ett utdrag från en av mina föräldrarespondenter med invandrarbakgrund, ett utdrag som illustrerar integrationsdilemmat i välfärdssystemet. Respondenten är en högt utbildad, högt kvalificerad kvinna med ett bra arbete, som är född och uppväxt i . levde hon i , och beskrev hon hur det var att flytta tillbaka till : När jag flyttade hit från så valde jag att bo i [namn på en mar- ginaliserad och stigmatiserad storstadsförort i ]. Jag ville fak- tiskt bo i [namn på förorten], dels för att jag hade kompisar där men också för att jag inte ville bo i ett område där jag var den enda med icke-svenskt utseende, eller kanske en av två. För det är precis så som jag växte upp [] Jag och min äldre syster var alltid de enda två barnen i skolan, i klassrummet och så. Också för våra eller mina barns skull så tänkte jag, Nej, jag vill inte att de ska behöva uppleva det där, så jag bosätter mig i ett område där det finns människor med olika kulturella bakgrunder. Men i vårt område så är det kanske , det finns kanske svenskar där. Ur ett intersektionellt analysperspektiv kan man tolka detta som att respondenten väljer att skydda sig mot rasism hellre än att hon väljer att skydda sig mot andra former av social marginalisering. Detta säger oss en hel del: inte bara om den grad av rasism som hon tror att hon och hennes familj kommer att vara utsatta för i det vita svenska samhället, utan också om den relativa brist på alter- strategier och utvägar för att undvika denna rasism som hon faktiskt anser står henne till buds. Det senare gäller inte minst avsaknaden av strategier för att motarbeta rasism som det svenska Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn välfärdssystemet kan erbjuda barnfamiljer från etniska minoritets- grupper. Som jag har påpekat tidigare betraktades våld mot barn bland för- äldrar i etniska minoritetsgrupper (särskilt vad gäller muslimska föräldrar) som ett exempel på ett specifikt socialt problem. Ett antal av mina respondenter inom policy, praktik och forskning gjorde en koppling mellan etniska minoriteter och fysiska över- grepp. Men som jag bedrev mitt fältarbete kom den svenska Kommittén mot barnmisshandel med sin rapport om fysiska övergrepp mot barn i (2001). Ett tydligt rön, som byggde på forskning med både barn och föräldrar, var att även om fysiska övergrepp förekomma sällan i jämfört med i många andra länder, inträffar fysiska övergrepp i ett procentuellt sett litet antal familjer. I rapporten påpekas att de sociala myndigheterna inte alltid har uppmärksammat dessa övergrepp så som de borde. Ett viktigt resultat av undersökningen att det inte finns ett samband mellan fall av svåra, fysiska övergrepp och vålds- utövarnas etnicitet (jfr också , i denna volym). Frågan som detta väcker är varför just vissa diskurser – som t.ex. muslimska familjers påstått höga våldsbenägenheten – hålls fram framför andra; särskilt som de vanligaste (som den om muslimska föräldrar) inte grundar sig på bättre bevis än de tystade diskurserna, snarare tvärtom ibland.7 ska det sägas att vissa av mina respondenter inom policy, praktik och forskning aktivt försökte motverka uppfattningen att fysiska övergrepp handlade om etnici- tet. Om det finns tecken på att det då och då i välfärdssammanhang fokuseras alltför starkt på vissa etniska minoritetsgrupper och deras förhållande till våld mot barn så måste vi undersöka de eventuella skäl som kan ligga bakom detta. En förklaring kan förstås vara de diskrimineringsprocesser som rör frågan om etnicitet. Förutom att sådana processer drar uppmärksamheten från det våld mot barn som utövas av människor som tillhör den etniska majoriteten, kan vi också anta att processerna delvis konstrueras genom ett samspel 7 Denna diskrepans, mellan å ena sidan dominerande diskurser kring barnomsorg som många av de professionella respondenterna inom policy och forskning skriver in sig i, och, å den andra, framstående internationell forskning, framstår som ännu tydligare när det gäller könsfrågor (jfr Pringle, 2005). Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn mellan åldersdiskriminering och rasism. För det verkar som om det är mycket svårare för vissa av respondenterna att erkänna de risker som barn i vanliga svenska familjer löper att utsättas för våld, jämfört med motsvarande situation för barn från etniska minori- tetsgrupper. Frågan om könsrelationer framstår också som viktig. Många av de professionella respondenterna inom policy och forskning anspelade och tryckte på våldsamma, patriarkala förhållanden, den situation som kvinnor och barn i etniska minoritetsgrupper antogs leva i – också här gällde det framför allt muslimska familjer. I skarp kontrast till detta uppmärksammades endast undantagsvis för- tryckande, patriarkala förhållanden inom den svenska, etniska majoritetsgruppen. Som har visat (, 2003) kan man hitta samma mönster i nyare officiella dokument om barnomsorg, så som utskottsrapporter från . Denna fokus på familjer i etniska minoritetsgrupper, tillsammans med en tydlig avsaknad av fokus på förtryckande strukturer i familjer som tillhör den vita, etniska majoritetsgruppen, drar uppmärksamheten bort från vita, svenska män. Situationen speglas av rådande massmediediskurser i svensk press och television. Här läggs tyngdpunkten ofta på det påstådda förtryckande, patriarkala beteende som män i familjer från etniska minoritetsgrupper står för, och män i vita, svenska famil- jer antas allmänt uppvisa ett välvilligt beteende. Jag vill här infoga två förtydliganden vad gäller just sådana utta- lade offentliga diskurser – och även mer outtalade – i vissa av mina intervjuer och i den officiella dokumentationen. Även om vissa kulturella beteenden och tankegångar kan vara relevanta när det gäller våldshandlingar, får vi inte ta för givet att de är åtskiljda från de kulturella mönster som det dominerande värdsamhället ger uttryck för. I de fall där specifika kulturella komplex (ex. en speci- fik uppsättning av idéer och beteenden) kan ses som relevanta för att spåra våldets ursprung, måste vi alltid överväga möjligheten att de är det komplexa resultatet av ett samspel mellan en anländande kultur och värdsamhällets kulturella tankemönster och beteenden. Vi måste dessutom lära oss att se att patriarkala maktrelationer är klart och tydligt förekommande i både den svenska majoritets- gruppen och i de etniska minoritetskulturerna – även om de ser något olika ut. Låt oss till exempel se på den tillgängliga statistiken om dödligt våld mot kvinnor i , i de fall där gärningsmannen är en man som har ett förhållande med kvinnan (, 2001). Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn –99 kom av offren (144 kvinnor) och av gärningsmännen (139 män) från – respektive om vi begränsar oss till svenska offer och gärningsmän. Oavsett hur representativ statistiken är när det gäller de exakta proportionerna för de olika etniska grupperna så menar jag att man måste dra slutsatsen att det mesta dödliga, könsbaserade våld som förekommer i utövas av män från den dominerande etniska majoritetsgruppen mot kvinnor i samma grupp. Detta faktum tycks (konstigt nog?) inte förekomma i det mesta av medierapporteringen i om etniska minoritets- grupper och våld. Statistiken handlar förstås om våld mot vuxna snarare än föräldrars våld mot barn. Men den måste ändå sägas kasta rimligt tvivel över förenklade resonemang där män i etniska minoritetsgrupper antas stå för en oproportionerligt stor andel av våldet i . Som helhet vill jag påstå att de uttalade offentliga diskurserna, lika väl som de som kommer till uttryck i några av mina intervjuer och i den officiella litteraturen om våld och etniska minoritets- grupper, är exempel på maktrelationer som centreras kring kön, ålder och etnicitet. Alla tre aspekterna samspelar på komplexa och ibland motsägelsefulla sätt. Dessa diskurser kan dessutom ha en kumulativ effekt då de drar bort uppmärksamheten från det för- tryck som dominerande grupper i det svenska samhället står för – grupper som, t.ex., den svenska, etniska majoritetsgruppen och/eller män. Detta är också den slutsats som nås i andra analyser av mitt material, där frågor kring kön och ålder står mer i fokus. Det finns många andra saker i mitt material som hade kunnat diskuteras i sammanhanget, inklusive de tjänster (eller snarare den brist på tjänster) som står ensamma flyktingbarn till buds, och den (eventuella) överrepresentationen av barn och ungdomar från etniska minoritetsgrupper inom den svenska omsorgen. Men den genomgång jag gjort räcker för att visa att det finns ett stort behov av att förändra de diskurser kring etnicitet som för närva- rande kommer till uttryck bland yrkesverksamma inom välfärdssy- stemet och inom policy-skapande och forskning. Alternativa dis- kurser, som ifrågasätter grundläggande antaganden om både väl- färdssystemet och det svenska samhället i stort, saknas. Detsamma gäller t. ex. diskurser som ifrågasätter antaganden som att det svenska systemet och samhället i allmänhet är liberalt, och att rasism endast förekommer . Svenska välfärdssvar på etnicitet: intersektionella perspektiv på barn