sou · GUB314 · 2007-01-01 00:00:00 — beslutade året därpå att upp- låtelser ovanför odlingsgränsen bara skulle tillåtas i särskilda fall och prövas av regeringen, men de som redan fanns fick vara kvar.92 Sedan tog man itu med den olagliga bebyggelse som uppkommit efter beslutet om odlingsgränsen 1867. Innan ärendet började behand- las kunde husen och odlingarna ha funnits . Frågan komp- licerades ytterligare av att flera av dessa nybyggen innehades av samer som mer eller mindre lämnat renskötseln. Man kan alltså inte betrakta problemet utifrån enbart ett etniskt perspektiv och ställa samer mot nybyggare. När den första samiska organisationen, Lap- parnes centralförening, bildades var det främsta kravet att samerna skulle få använda området ovanför odlingsgränsen som de ville, alltså även till nybyggen.93 Samerna ville också kombinera renskötsel med odling och nötboskap. Men detta motsatte sig regeringen bestämt. Den strävade efter att definitivt skilja när- ingarna åt.94 Landshövdingen i skrev till Kungl. Maj:t 1906 att det fanns 533 nybyggarlappar och ungefär 400 andra bofasta samer ovan odlingsgränsen. De bestod dels av yngre per- soner som tog tjänst som boskaps- eller renskötare, dels av äldre som lämnat renskötseln och bosatt sig utan laglig rätt, ofta på sitt gamla lappskatteland.95 De olagliga nybyggena kallades inhyseslägenheter. I en förord- ning 1909 bestämdes att skulle pröva vilka av dem som fick vara kvar. Den skulle ta hänsyn till både besittarnas och de nomadiserande samernas behov. De som godkändes skulle tilldelas tillräckliga inägor och husbehovsskog vid avvittring.96 Upplåtel- serna gjordes av efter utredning sockenvis. De som hade lagt ner ett omfattande arbete fick vara kvar och avvittras med äganderätt. En del där man inte lagt ner nämn- värt arbete skulle dras in. 92SFS 1915:169, 1983, s. 133 ff. 93Lantto 2000, s. 57 ff. 94L , Lappen är ombytlig, ostadig och obekväm. Den svenska statens samepolitik i rasismens tidevarv (2002) 63 ff. 95Stenman 1983, s. 125. Efter utredningar och sammanträden i socknarna var förhållandena för bebyggelsen ovanför odlingsgränsen fortfarande inte ordnade 1914.97 I en del fall hade länsstyrelserna ännu inte fattat beslut, i ytterligare en del fall vägrade de som skulle lämna nybyggena att flytta. Frågan behandlades av regering och riksdag på nytt 1915. Ministern menade nu att man borde legalisera inhyseslägenheter i ganska stor utsträckning. Och om man skulle ta hänsyn till lapp- befolkningens olagligt anlagda lägenheter så borde man göra det- samma för den befolkning av svenskt ursprung som befann sig i samma läge.98 Resultatet blev att man i fortsättningen gjorde ganska generösa bedömningar av vilka inhyseslägenheter som skulle få vara kvar.99 En kungörelse i frågan utfärdades . Reger- ingens utredare sammanfattade 1946 utfallet: Med stöd av denna kungörelse har skett ett stort antal upplåtelser, avse- ende dels reglering av äldre, olagligen upptagna bosättningar och dels nyanläggningar. De sålunda upplåtna lägenheterna pläga benämnas fjällägenheter.100 Ett ytterligare problem var de så kallade slåtter- eller ströäng- arna. De låg ibland långt från nybygget och skapade inte sällan motsättningar eftersom de kunde ligga längs renarnas flyttningsvä- gar. Om höet inte skyddades eller kördes hem innan renarna kom ner från fjällen kunde det trampas ner från hässjorna. Avvittrings- stadgan 1873 gav vissa möjligheter att förändra hemmanens ägo- bild. En kommitté tillsattes för att utreda vilka hemman som hade ströängar och var de låg. Det visade sig snart att fördelningen var kaotisk och i flera fall utan skriftlig dokumentation.101 Att ordna ägobyten var svårt och hemmansägarna protesterade. För att inte frågan om ströängarna skulle försinka den allmänna avvittringen beslutade 1916 att ströängarna skulle bli en fråga för en tilläggsavvittring.102 Sedan stiftades lagar om utbyten och indrag- ningar av ströängar.103 En del ströängar drogs in av kronan, ägoby- ten skulle ske och ersättningar utbetalas. Tvister i dessa frågor drog ut på tiden.104 97Arell 1981, s. 27 ff, 1983, s. 188 ff. 98Arell 1981, s. 28. 100SOU 1946:80, s. 14. 101Stenman 1983, s. 142. 102Almquist 1928, s. 492. SFS 1917:250; 1921. 104L , Ströängar – ett svenskt exempel på rättssäkerhet (2004). Regleringen av den fasta bebyggelsen ovanför odlingsgränsen (och på renbetesfjällen) har genomgått flera ytterligare faser . Arrendekontrakten har också haft varierande villkor. Upplåtelseformerna var följande 1946: 1) upplåtna enligt skrivelser ; 2) odlingslägenheter enligt kungö- relse ; 3) fjällägenheter enligt kungörelse ; 4) jämtländska arrendelägenheter enligt kungliga brev samt renbeteslagen 1928; 5) renlappsbostäder enligt samma lag; 6) jordbrukslägenheter åt lappar enligt kungörelse 1928, 1941 och för del 1946; 7) bostadslägenheter åt lappar enligt densamma. Dessutom hade det enligt kungörelsen 1915 och ren- beteslagen 1928 upplåtits mark till sommarbostäder, fiske- och jaktstugor, odlingsområden som tillagts hemman och lägenheter m.m. överfördes också lägenheter från ena kate- gorin till den andra.105 I en kungörelse 1947 gavs innehavare av olika upplåtelser möjlig- het att överföra dem till kategorin norrländska fjällägenheter med nya arrendekontrakt.106 Flera sådana överföringar gjordes också. fanns 289 fjällägenheter i och . Dessutom fanns cirka 400 renskötarbostäder.107 har en del avvecklats, friköpts, försetts med nya avtal etc. När renbeteslag trädde i kraft var enbart den provisoriska odlingsgränsen fastställd, den definitiva kom till först . I förarbetena till lagen verkar man ha haft svårt att be- stämma sig för hur den provisoriska odlingsgränsen skulle betraktas. Den utredning som föregick lagen hänvisar i sitt betän- kande 1883 till att en definitiv gräns skall dras upp först i samband med avvittringen. När odlingsgränsen en gång varder uppdragen kommer det visserligen att finnas åtskilliga hemman och nybyggen ovanför den. Men i huvudsak blir dock landet ofvan nämnda gräns hvad lagstiftaren dermed åsyftat: ett åt Lapparne förbehållet område.108 Nr 96, s. 6 ff. Där finns också en sammanfattning av villkoren för de nämnda upplåtelseformerna. 106SFS 1947: 267, 268. 107Förvaltningen, s. 30. Bihang till protokoll 2 saml 2 avd 1 band, s. 65. Propositionen 1886 formulerar sig mer osäkert. Där står att vid den ännu icke avslutade avvittringen inom böra nämli- gen gränserna mellan de bofastes egor ofvan kulturgränsen [= od- lingsgränsen] och de för lapparne bibehållna trakter kunna ord- nas.109 Att avvittringen inte är avslutad är tydligt, men det fram- går inte klart om odlingsgränsen betraktas som uppdragen eller inte. I särskilda utskottets utlåtande över propositionen behandlas odlingsgränsen som om den redan vore definitivt fastställd. Det skriver att landet ofvan om odlingsgränsen ger samerna tillräck- ligt utrymme vår, sommar och höst. Det skriver att den inom uppdragna odlingsgränsen avskiljer det lapparna förbehållna, för deras renbete sommar, beräknade minimum av utrymme, å hvilket jordbruket icke vidare skulle ega att inkräkta.110 I lagtexten nämns inte odlingsgränsen. Lagstiftarna bestämde sig till slut för att betrakta den existerande odlingsgränsen som enbart ett provisorium som inte skulle åberopas i lagen. Där hänvisas bara till för Lapparna avsatta land och i andra sammanhang till för Lapparna bibehållna områden. Det har lett till en del senare dis- kussioner om vad som egentligen avsågs med de olika uttrycken. När beslutade om 1898 års lag var den definitiva odlings- gränsen fastställd. Då behövde man inte använda några beteck- ningar som kunde ge upphov till varierande tolkningar. Lagen inleds med orden: Lapparne äro berättigade att uppehålla sig med sina renar af året inom och Vester- bottens läns lappmarker ofvan odlingsgränsen. renbe- teslag gäller detsamma inom och Vesterbottens läns lappmarker å trakterna ovan odlingsgränsen. I den nu gällande rennäringslagen definieras åretruntmarkerna som bland annat området ovanför odlingsgränsen i och Väster- bottens läns lappmarker. Proposition nr 2, s. 36. Särskilda utskottets utlåtande nr 1, s. 14 f. Samernas rätt att vistas med sina renar i övre Norrlands kustland har en förhistoria som vi kan följa ända tillbaka till 1500-talet. hade en högkonjunktur i skinnhan- deln medfört att samerna kunnat byta till sig stora mängder smör och mjöl mot pälsverk. Det hade lett till en befolkningsökning som satte press på det gamla fångstsamhällets ramar. I början av 1600- talet minskade skinnhandeln kraftigt som kronan höjde skatten och krävde matvaror i stället för pälsverk. Samesamhället råkade i kris och många drog till norska kusten eller ner mot Bot- tenvikens kustland för att överleva. De kvarvarande övergick till en mer storskalig rennomadism. hade en familj haft kanske ett tiotal tamrenar som främst transportresurs. fick hjordarna växa och kött och mjölk från tamrenar blev det dominerande insla- get i kosthållningen.111 Ett nytt försörjningssystem var under upp- byggnad, med allt vad det innebar för de ekonomiska och sociala relationerna samer emellan. Som påbröd på detta kom kronans gruvdrift i de centrala delarna av . Den förutsatte att samerna fraktade malm med sina renar. Kraven drabbade 1636–1659 och Lule från 1660 till 1680-talet.112 I de två lappmarkerna fanns knappt hälften av den samiska befolkningen inom svensk-finskt område. För att klara transporterna skrev kronan ut samer efter ungefär samma principer som gällde för knektar. Samerna fick vis- serligen skattenedsättning och lön, men de blev tvångsrekryterade. Detta hade aldrig skett tidigare eftersom de var befriade från att göra krigstjänst. Många samer flydde till eller ner till svenska landsbygden. För att få samerna att stanna tillgrep de som skötte gruvdriften allt hårdare metoder. Det ledde bara till att ännu fler samer flydde. Även i det norrländska kustlandet var en svår tid. Missväxterna avlöste varandra eftersom medeltemperaturen var ovanligt låg under den perioden.113 Knektutskrivningar drabbade bygderna hårt. En historiker har träffande kallat kustlandet i övre 111Denna process beskrivs i L : Uppbörd, utarmning, utveckling. Det samiska fångstsamhällets övergång till rennomadism i Lule . (1982). 112Janric Bromé: (1923); Övre historia, Del III (1974) s. 3 ff; , silververk (1983). 113Perioden cirka 1550-1750 går numera ofta under beteckningen lilla istiden i historieskrivningen. under den tiden för knektänkornas land.114 En följd av dessa förhållanden blev att i 1661 fattade följande beslut: Det olidliga landsstrykande som härige- nom landet sker av en hop flyktiga lappar, som med tiggeri samt pock hotar allmogen stor last tillfoga, skall allmänneligen förbjudas och lapparna påläggas förfoga sig till deras skatteland och hemvis- ter i fjällen.115 Detta handlade om tiggare som saknade laga försvar. All diskus- sion om var olika kategorier av människor ha rätt att vistas i äldre tid måste utgå från begreppet laga försvar. Att ha laga försvar var nödvändigt för alla från åtminstone medeltiden (och formellt sett ända till 1885). Den som hade egna medel till sin försörjning eller var godkänd som näringsidkare hade laga försvar. Övriga måste söka arbete hos någon annan, annars var de försvarslösa. stadgade en förordning att försvarslösa i första hand skulle tas ut som soldater eller sättas i statligt tvångsarbete. Olika typer av arbetsanstalter inrättades också för försvarslösa av båda könen. var befriade från att göra krigstjänst och kunde alltså inte sändas till armén eller flottan. Det mest praktiska alternativet var att försöka driva tillbaka försvarslösa samer till . Men det förekom också att samer skaffade sig laga försvar genom att ta tjänst hos någon bonde nere i kustlandet. Förmodligen handlade det i regel om säsongsarbete, men vi vet inte särskilt mycket om samers arbete i kustlandet. Det fanns tre kategorier samer i kustlandet från omkring mitten av till mitten av . Den ena var tiggarlappar eller kringstrykande lappar. De saknade laga försvar. Den andra kate- gorin var sockenlappar. De hade laga försvar eftersom de var i tjänst hos en bonde (exempelvis som vallhjon eller fiskardräng) eller hade anlitats som socknens lapp för att utföra vissa sysslor (t.ex. skinnberedning eller slakt). Men terminologin var inte enhet- lig. Även tiggarlappar kallades ibland för sockenlappar. Den tredje kategorin var flyttlappar. De var samer som försörjde sig på renskötsel och nomadiserade mellan olika betesområden i fjäl- 114Jan , Knektänkornas land i R Ambjörnssom & D , Den dolda historien (1984). 115Citerat efter , En gammal norrbottensbygd (1928) s. 83. len, skogslandet och kustlandet. skilde man på dessa tre kategorier av lappallmogen, även i lagar och förord- ningar. Det var först man började betrakta samer som en enda kategori på grund av ras eller kultur. har utforskat sockenlapparna, främst de med laga försvar. Enligt honom var de en från övriga lappar klart åtskild sociokulturell grupp, en grupp som skapats genom myndig- hetsdekret och som kännetecknades av en avvikande yrkesspeciali- sering, en fast bosättning och giftermål företrädesvis inom de egna leden.116 Dessa samer fanns i huvudsak i och längre söderut. De flyttade inte omkring för att finna bete för sina fåtaliga renar. I stället var det hantverket och möjligheterna att få avsättning för produkterna som dikterade villkoren för när och vart lapparna begav sig.117 Dessa samer uppgick i den svenska befolkningen. Maj:t fyra förord- ningar om att samer som vistades utanför skulle åter- förpassas dit. Ingen av dessa förordningar gällde samer som noma- diserade mellan fjälltrakter och kustland för att finna betesmarker för en renhjord. Förordningarna handlade dels om samer som sak- nade laga försvar, dels om sådana som tagit tjänst hos bönder. Dessa två kategorier av samer förekom ända nere i , , och Uppland.118 De kunde ha någon enstaka ren, men försörjde sig inte på renskötsel. Den första förordningen mot samer utan laga försvar kom 1671.119 Enligt den hade Kungl. Maj:t blivit underrättad om att en del av lapparna skola hava begivit sig ifrån sin rätta fädernesbygd till andra orter i andra provinser. Med dem skall man förfara som med andra tiggare. De skall sändas till närmaste slott till att där arbeta uti järn till dess de bättrat sig och kan ställas på fria fötter till att resa till igen. Nästa förordning kom 1720. Den blev aldrig tryckt, men refere- ras i en förordning från 1723.120 Enligt referatet skulle de samer som tillfoga allehanda olägenhet, samt skada och fördärva sko- garna, ty skulle de igenom det ena länet till det andra bliva förde och beledsagade, intill dess de vid deras rätta hemvister uti Lapp- marken kunde komma och stanna. Här bör man observera att 116Ingvar , Hästslaktare och korgmakare (1999) s. 38. 118Svanberg 1999, s. 54 ff. 119Tryckt i A A Stiernman, . Bref etc. (1753) s. 866 f. 120Tryckt i A A Stiernman, Alla riksdagars etc. (1733) s. 2570 f. samerna skall drivas från det ena länet till det andra. Det visar att det handlade om samer som vistades i eller ännu längre söderut. Det kan inte ha gällt flyttsamer som nomadiserat inom . Det kan knappast heller ha gällt Ånger- manland. Därifrån kunde samerna drivas upp till , som låg inom samma län. Förordningen syftade främst på att de samer som levde utanför och inte ansågs uppfylla de krav som staten ställde på kristendomskunskap. De husbönder som tog samer i sin tjänst måste se till att dessa uppfyllde kyrkoplikten, undervisades i kristendom och brukade sina salighetsmedel. Annars fick husbon- den böta. Dessutom skulle de samer som gavs laga försvar på landsbygden ha ett intyg från sockenprästen på att de inte försum- made sina skyldigheter som kristna. De som inte uppfyllde kraven skulle sändas till tvångsarbete. Det gällde också judar, tartarer och zigenare. Den fjärde förordningen kom 1748.121 Den vände sig mot att samer vistades utanför under föregivande, att de, som vall- hjon, betjäna allmogen med boskapens vård och skötsel, där fara by ifrån by, samt med tiggande besvära våra trogna undersåtar, och därjämte tillfoga dem skada och intrång på skogarna, samt olägen- het med fågels och djurs skjutande och fångande. Kraven på kris- tendomskunskap upprepas och den husbonde som lät samer utan tjänst vistas på sina ägor blev bötesskyldig. De samer som hade laga försvar och skötte sina kristna plikter fick stanna utanför Lapp- marken, men de måste ha ett flyttintyg från tingsrätten för att få lämna . Sådana flyttintyg krävdes av samtliga som tillhörde de lägre klasserna i . Tiggarsamer kunde förekomma i större grupper och där kan det ha funnits några få dragrenar. Förordningen nämner samer som ännu icke någon tjänst tagit, eller med sina renar, utom Lappmar- ken sig uppehåller. Att det fanns sådana tiggargrupper framgår bland annat av några fall i socken . i erinrade 1763 kronobefallnings- mannen om 1748 års förordning. Befallningsmannen anmälde genast och Myckles byamän för att de låtit samer vistas i 121 Årstrycket 1/12 1748. Sammanlagt rörde det sig om ett tiotal familjer. Enligt förordning var bönderna bötespliktiga för detta, men de försvarade sig med att de inte känt till förordningen. Att det hand- lade om tiggare framgår av att bönderna uppgav att de måst hjälpa och bispringa dessa utfattiga med livets uppehälle.122 Bönderna slapp böta, men samerna skulle drivas därifrån. Tingsrätten i Skel- lefteå ålade samer att flytta även 1769, 1784 och 1798. Inget av dessa fall gällde renskötande flyttsamer. De som hotades av avvis- ning tog i flera fall årstjänst hos någon bonde och fick därmed laga försvar och rätt att stanna.123 Under 1800-talet slutade man att avvisa samer utan laga försvar från socknen. En kunglig resolution på allmogens besvär 1757 visar att myn- digheterna även i andra sammanhang skilde på olika kategorier av samer.124 Enligt förordning skulle den bonde som lejde en same göra det på årsbasis. Men bönder ville göra undantag för de samer som de anlitade som fiskardrängar eller som hjälpredor på sjöresor till . Maj:t gick med på att sådana samer skulle kunna få anställas säsongvis. Samerna skulle vara försedda med vanliga flyttbevis och intyg på kristendomskun- skap. Intressant är att skolandes dock icke fjäll-lappar, utan endast skogslappar därtill få antagas. Det skulle till och med finnas intyg på att de i fjäll-lapparnas tjänst ej äro stadde. Detta är ett av många uttryck för kronans omsorg om fjällsa- rennomadism . konstaterades att de små städerna längs övre skulle gå under om de inte hade lapphandeln.125 stod den för av utförselvärdet från städerna i norr. Ungefär torrfisk (mest gädda och fisk från ) och 15 000 renhudar var de stora posterna. Till detta kom mängder av handskar, lappskor, lappstövlar (av garvat skinn) pälsar och hantverksprodukter.126 Värdet av samernas produkter gjorde att kronan hade ett starkt intresse av att deras villkor inte försämrades så att de flydde till eller . Oron för detta var ett genomgående tema i kronans skrivelser och . De samiska produkternas betydelse minskade i takt 122André 1998, s. 65 f. 124Tryckt i R G Modée, Utdrag utur alle Tom VI (1752) s. 4533 och Års- trycket. 125Se t.ex. Kammarkollegii betänkande 1692, Tryckt i Fellman IV 1915, s. 231 ff. 126Olofsson 1974, s. 485 ff. med att andra näringar i övre , främst jord- och skogs- bruk, växte i omfång. Den storskaliga rennomadismen expanderade i de centrala delarna av . hade den nått en omfattning som ledde till att samer måste söka vinterbete allt längre ner i skogslandet. För rätten att vinter- beta fick de ibland betala en landlega. Detta försvagade inte deras rätt enligt den tidens synsätt. Som jämförelse kan nämnas att svenska samer fick en mycket stark rätt att vistas med sina renar i i kodicillen till gränstraktaten 1751. De skulle efter gammal sedvana få betjäna sig av land och strand till underhåll för deras djur och sig själva, då de vänligen skola emottagas, beskyddas och hjälpas tillrätta, även uti krigstider. Sedvanerätten försvagades inte av att kodicillen föreskrev att samerna skulle betala en lega på en styver kopparmynt för var tjugonde ren som de förde till Norge.127 Vi vet inte särskilt mycket om landlegan för vinterbete i övre Norrlands kustland. Avgiftens storlek bestämdes genom infor- mella, individuella överenskommelser. Landlegan verkar ha varit en självtagen rätt av bönderna och den kunde tydligen tas ut i stort sett efter behag eftersom det sällan fanns några bestämda gränser för byarnas allmänningar. En grundprincip var sannolikt att betet på kronomark alltid var fritt, men å andra sidan var gränsförhållan- dena mellan kronomark och enskild mark högst oklara i området nedanför före avvittringen. Det förekom också samverkan mellan flyttsamer och kustbe- folkningen. Främst handlade det om att kustbor hade egna renar i samernas hjordar. Det är känt från åtminstone början av 1700- talet.128 fick det ganska stor omfattning. Ett sådant arrangemang skapade gemensamma intressen mellan bönder och renskötare. Det bör ha givit goda möjligheter att få utnyttja vinterbete nedanför lappmarksgränsen utan avgifter.129 Vi vet inte om det var alla bönder, vissa bönder eller bara enstaka bönder som 127Första bihang eller Codecill § 10, § 13. Tryckt i T 1970 s. 108 ff. 128Ett exempel är att en rådman i hade renar hos en same i . 1998, s. 56. 129Systemet med skötesrenar blev omstritt . I särskilt några skogssame- byar var samerna på väg att bli enbart skötare av andras renar. Det medförde att innehav av skötesrenar förbjöds utom i , där det senare begränsades till 20 renar per ägare. Se Å , Relationer i ett samiskt samhälle (2002). tog ut landlega. Bönderna i en by kan ha tagit emot samerna i god sämja, gjort affärer och låtit renarna beta fritt. Sådana förhållanden har inte satt några spår i källmaterialet. Bönderna i nästa by kanske gjorde allt för att pungslå samerna eller rent av förbjuda dem att vistas på byns marker. I några fall har sådana attityder noterats i domböckerna. Problemet är att det inte fanns några kungliga förordningar som uttalat gällde flyttsamer. Det finns dessutom ytterst lite källmate- rial som belyser villkoren för flyttsamernas vinterbete och första . Ett särskilt problem är att arkiv i brann upp 1888. Flera av de förordningar som utfärdade är försvunna. Vi kän- ner till dem enbart genom att de nämns i andra källor. Vi kan belägga enstaka händelser i domböcker och annat officiellt material, men vi vet inte hur representativa de var. Vad gäller domböcker måste man framför allt betänka att det inte var det vardagligt nor- mala som hamnade i häradsrätten. speglar ensidigt konflikter, inte den lugna vardagen. Naturligtvis rådde inget helt konfliktlöst tillstånd mellan flyttsamer och kustbönder, lika lite som mellan bönder och bönder eller samer och samer. Men hur dessa konflikter hanterades var långt ifrån enhetligt till 1886, dvs. har vi flera källor som vittnar om att flyttsamer vinterbetade renar i kustlandet. I en redogörelse för lappar och nybyggare skriver gränskommissarie att i ibland inte är tillräcklig, utan efter erhållet lov av bönder som hava vidsträckt utmark, emot en halv eller fjärdedels rens eller några ostars givande, går [flyttsamerna] ner på landet och nästan till Östersjökanten med sina renar.130 Kyrkoherde i kritiserade 1748 att landlega togs ut av samer även i skog som var belägen flera mil från bönder- nas byar trots att avbetningen av renmossa inte gjorde någon skada för bönderna eller skogen.131 Liknande synpunkter framfördes av tjänstemän från efter en rundresa för att under- söka bland annat lappmarksgränsens konsekvenser för renskötseln. 130Tryckt i Arkiv för norrländsk hembygdsforskning 1919, s. 68 ff. 1929, s. 457. Enligt deras rapport klagade samer över att de i byaskogarna, vilka stöta intill och dess allmänningar [] nödgas [] för några veckors bete kontribuera tre à fyra dubbelt mera till bonden än skatten till kronan belöper.132 Dessa tre notiser tyder på att vinterbete var tillåtet, men mot landlega.