sou · GUB324 · 2007-01-01 00:00:00 — Det aktuella problemet uppkommer som framgått då den enskilde omsorgstagaren, trots förhöjt förbehållsbelopp och att hemtjänst- avgiften satts ned till , inte får medel motsvarande förbehålls- beloppet kvar sedan kommunens avgift för färdiglagad mat betalats. Före införandet av maxtaxereglerna var det vanligt att kommunerna i sådana fall jämkade/satte ned matavgiften. Detta gällde framförallt för omsorgstagare i särskilt boende, vilket möjligen har sin förklaring i att det mot bakgrund av de gamla reglerna om avgift för helinackordering i ålderdomshem m.m. kan ha funnits en tradition att se avgifterna i det särskilda boendet som en helhet. För omsorgstagare i särskilt boende var det tidigare så- ledes mycket vanligt att kommunerna, om den enskildes avgifts- grundande inkomst var lägre än det av kommunen fastställda för- behållsbeloppet, jämkade helinackorderingsavgiften och därmed den 9 Uppgifterna i detta avsnitt är hämtade från , , Redovisning och jämförelser med tidigare studier s. 20 ff. däri ingående matavgiften. Även de kommuner som hade separat avgift för mat satte vanligen ned denna i sådana fall. före maxtaxereformen, jämkade ca två tredjedelar av kommu- nerna avgiften för mat i särskilt boende och av omsorgs- tagarna i särskilt boende bodde i sådana kommuner. Efter införan- det av de nya bestämmelserna sjönk dessa tal för att ligga kvar i princip oförändrade. jämkade ca en tredjedel av kommunerna matavgiften i särskilt boende och av omsorgstagarna i särskilt boende bodde i så- dana kommuner. Tabell 3.1 Andel kommuner som jämkar respektive inte jämkar avgiften för kost i särskilt boende (%) Källa: , , Redovisning och jämförelser med tidigare studier. Figur 3.3 Andel omsorgstagare bosatta i kommuner som jämkar respektive inte jämkar avgiften för kost i särskilt boende , (%) Källa: , , Redovisning och jämförelser med tidigare studier. Även i ordinärt boende kan naturligtvis omsorgstagare med låg in- komst hamna i den beskrivna situationen. I ordinärt boende har det dock inte i samma höga utsträckning tidigare varit vanligt att mat- avgiften i sådant fall kunnat bli föremål för jämkning. jämkade ca en tredjedel av kommunerna avgiften för mat i ordinärt boende och av omsorgstagarna i ordinärt bo- ende bodde i sådana kommuner. hade andelen kom- muner som jämkar sjunkit till ca en fjärdedel. Beträffande andelen omsorgstagare i ordinärt boende bosatta i kommuner där mat- avgiften kunde jämkas beräknades denna ha sjunkit till av omsorgstagarna. För var mot- svarande siffra , varvid , som genomfört enkäterna, anger att den förändring som skett mellan är så liten att den kan bero på bortfall 2005. Tabell 3.2 Andel kommuner som jämkar respektive inte jämkar avgiften för kost i ordinärt boende (%) Källa: , , Redovisning och jämförelser med tidigare studier. Figur 3.4 Andel omsorgstagare bosatta i kommuner som jämkar respektive inte jämkar avgiften för kost i ordinärt boende , (%) Källa: , , Redovisning och jämförelser med tidigare studier. Sammanfattningsvis kan konstateras att det alltjämt är vanligare beträffande omsorgstagare i särskilt boende än beträf- fande dem i ordinärt boende att kommunerna hanterar ett negativt avgiftsutrymme hos den enskilde genom jämkning av dennes mat- avgift. Det är dock beträffande omsorgstagare i särskilt boende som den mest markanta förändringen har ägt rum. Skillnader mellan kommunerna i avgiftsnivåer för färdiglagad mat och olika hantering beträffande jämkning av sådan avgift leder till att omsorgstagare med låga inkomster, trots att de är helt befriade från hemtjänstavgift, får mycket skilda avgifter för mat beroende på var i landet de bor. Att detta blir ett reellt problem för ett antal omsorgstagare beror på att matavgiften är en stor utgiftspost. Näst efter boendekostnaden är det just avgifter för mat som påverkar den enskildes kostnader mest. Den enskilde som drabbas av detta kan vara hänvisad till att använda eventuella besparingar eller, i av- saknad av sådana, ansöka om ekonomiskt bistånd. Som angetts i avsnitt 2.2.2.3 förekommer det i gjorda undersök- ningar att personer säger sig av ekonomiska skäl avstå från hjälp som de anser sig vara i behov av. Några sådana uppgifter vad gäller just kosthållning har inte tagits fram, men det är naturligtvis all- varligt om det finns personer som avstår från behövlig insats med mat för att han eller hon inte anser sig ha råd med den mat som till- handahålls. Från handikapporganisationer har framhållits att många, framförallt med psykiska funktionshinder, avstår från att söka så- dant stöd bl.a. på grund av svårigheterna att få förklarat och förstå hur mycket han eller hon kommer att få betala för detta. 3.3Vad gäller enligt dagens avgiftsregler? 3.3.1Likställighetsprincipen och principen om förbud mot att ge understöd åt enskilda Ett av de grundläggande begreppen i verksamhet är den s.k. likställighetsprincipen. Denna finns uttryckt i 2 kap. 2 § kom- munallagen (1991:900) (KL) så att kommuner och landsting ska behandla sina medlemmar lika, om det inte finns sakliga skäl för något annat. Det är således inte tillåtet för en kommun att särbe- handla vissa kommunmedlemmar eller grupper av kommunmed- lemmar på annat än objektiv grund (prop. 1990/91:117 s. 149). Med utgångspunkt i likställighetsprincipen gäller därför som huvudregel inom det kommunala avgiftsområdet att kommunen ska debitera lika avgift för lika tjänst. Likställighetsprincipen tillåter inte någon inkomstomfördelande verksamhet så att t.ex. avgifter i den kom- munala verksamheten bestäms till olika belopp efter brukarens betalningsförmåga, utan avgifter får i princip enbart differentieras utifrån omfattningen av den service som kommunen tillhandahåller. Avvikelser härifrån kräver särskilt lagstöd. Sådant lagstöd finns numera beträffande avgifter för hemtjänst och liknande sociala tjänster. förklarade att en efter vårdtagarens betalningsförmåga i varje särskilt fall bestämd avgift vid ett ålder- domshem var olaglig, eftersom den stred mot likställighetsprincipen i kommunallagen (RÅ 1968 ref 30). hemställde då hos Kungl. Maj:t, med hänvisning till att majoriteten av landets kommuner hade inkomstdifferentierade avgifter för vård i ålder- domshem, om en lagändring så att en rättslig grund skulle skapas för ett sådant system. I delbetänkandet Ålderdomshemsavgifter föreslog , som fann att såväl rättvise- och rimlig- hetsskäl som kommunalekonomiska synpunkter talade härför, att kommunerna skulle ha rätt att ta ut avgifter som relaterades till betalningsförmåga (DsS 1970:6 s. 148). Detta föreslogs bli reglerat på så sätt att avgift skulle utgå enligt grunder beslutade av kommunen och skulle, enligt förslaget uttryckligen, vid bestämmande av grunderna hänsyn få tas till vårdtagarens betalningsförmåga. infördes en ny bestämmelse, 19 a §, i lagen (1956:2) om socialhjälp, som gav kommunerna möjlighet att ta ut differen- tierade avgifter. Enligt bestämmelsen skulle för vård i ålderdoms- hem utgå avgift enligt grunder som beslutades av kommunen. Vidare fick avgiften inte överstiga vad som motsvarade vårdplatsens andel i kostnaden för hemmets anläggning, underhåll och drift och skulle avgiften sättas så att den enskilde förbehölls medel för sina personliga behov. Paragrafen innehöll således inte uttryckligen något om den enskildes betalningsförmåga, men bestämmelsen om att kommunerna fick besluta grunderna för sitt avgiftsuttag ansågs göra det möjligt för dessa att ta ut differentierade avgifter (prop. 1971:121 s. 40). Bestämmelsen om kommunernas rätt att själva bestämma grund- erna för avgiftsuttaget överfördes till socialtjänstlagen (1980:620), 35 §, att gälla för sociala tjänster av servicekaraktär. I förarbetena konstaterades att för tjänster av detta slag hade dittillsvarande rättsliga prövningar gett kommunerna rätt att ta ut differentierade avgifter, dvs. grundade på hjälptagarens ekonomiska villkor. Någon annan regel om principerna för individuellt bestämda avgifter än att de skulle vara skäliga ansågs inte böra ges i sammanhanget (prop. 1979/80:1 s. 547). Vid införandet av den nya socialtjänstlagen (2001:453) (SoL) gjordes samma bedömning. Det upprepades i pro- positionen att kommuner enligt 35 § socialtjänstlagen (1980:620) hade rätt att ta ut inkomstrelaterade avgifter för insatserna och det anfördes att avgiftsbestämmelsen i 8 kap. 2 § SoL motsvarar nämn- da bestämmelse (prop. 2000/01:80 s. 95 och s. 168). Också i samband med att maxtaxereglerna infördes angavs i förarbetena att kommu- nerna även fortsättningsvis skulle ha rätt att differentiera avgifterna på grundval av den enskildes betalningsförmåga (prop. 2000/01:149 s. 47). Domstolarna har också godtagit att kommunerna tar ut differen- tierade avgifter. I avsaknad av särskilda bestämmelser vad gäller be- greppet skäliga avgifter, får enligt rättspraxis allmänna kommunal- rättsliga principer tillämpas, såsom bl.a. likställighetsprincipen, och betalningsförmåga har därvid ansetts utgöra saklig grund för att differentiera avgifterna (RÅ 2001 ref 71). Förutom möjligheten till differentierade avgifter inom äldre- och handikappomsorgen finns, som framgått av avsnitt 2.2.5, beträf- fande dessa verksamheter numera ett ekonomiskt skydd för en- skilda omsorgstagare i form av för kommunerna tvingande regler, bl.a. förbehållsbeloppet. Inom detta område är således likställig- hetsprincipens begränsning såvitt avser principen lika avgift för lika prestation i hög grad bortkopplad genom speciallagstiftning. Den avgiftstaxa som kommunen antar under dessa förutsättningar ska dock gälla lika för alla, dvs. kommunmedlemmar som befinner sig i motsvarande läge ska betala samma avgifter (prop. 1993/94:188 s. 87). Mot bakgrund av gällande lagstiftning är samtliga taxor för hem- tjänstavgift inkomstrelaterade såtillvida att omsorgstagarens in- komst ska beaktas vid fastställande av den individuella avgiften så att avgiften inte inskränker den enskildes förbehållsbelopp. Om man ser till kommunernas taxor före den individuella avstämningen mot förbehållsbeloppet, förekommer det dock flera varianter på taxemodell. I särskilt boende har många kommuner en enhetstaxa, dvs. att kommunen tar ut samma avgift oavsett hur mycket omsorg och vilken inkomst omsorgstagaren har. Detta är mindre vanligt förekommande i ordinärt boende, där av kommu- nerna har en enhetstaxa. I ordinärt boende är det vanligast med en kombination av inkomst- och insatsrelaterad taxa, vilket av kommunerna har. Vidare har av kommunerna en insatsrelaterad taxa och har av kommunerna en inkomst- relaterad taxa i ordinärt boende.10 En annan kommunalrättslig princip som är av betydelse i samman- hanget är förbudet för kommuner mot att lämna understöd åt en- skilda. Att ge vederlagsfria prestationer till enskilda anses inte utgöra en angelägenhet av allmänt intresse enligt 2 kap. 1 § KL, vilket är en grundläggande förutsättning för att en åtgärd ska vara kompetensenlig. Sådant understöd får i princip inte lämnas utan stöd i speciallagstiftning som t.ex. socialtjänstlagen. 3.3.2Jämkning/nedsättning av avgift Termen jämkning förekommer inte i socialtjänstlagens avgiftskapitel, 8 kap. Begreppet jämkning av avgift används dock i dessa samman- hang allmänt för att beteckna när en kommun med hänsyn till individens behov i det enskilda fallet sätter ned en avgift och man kan således för att beteckna samma sak tala om nedsättning av avgift. Då bestämmelserna om avgifter för vård i ålderdomshem in- fördes i 19 a § socialhjälpslagen (1956:2) föreskrevs i Kungl. Maj:ts kungörelse (1971:830) om avgifter vid ålderdomshem, 3 §, att om någon annan var beroende av vårdtagaren för sitt uppehälle skulle skälig hänsyn tas till det vid fastställande av avgiften och även i annat fall skulle avgiften jämkas, om särskilda skäl förelåg. Mot- svarande bestämmelse togs i samband med antagandet av social- tjänstlagen (1980:620) in i 49 § socialtjänstförordningen (1981:750), men ordet jämkas ersattes då med orden sättas ned. Vid de lag- ändringar som genomfördes slopades bl.a. särregleringen avseende avgifter för särskilt boende med helinackordering och ovan nämnd förordningsreglering avseende avgiftsnedsättning upp- hävdes följaktligen. ändringar av avgiftsreglerna i socialtjänstlagen (1980:620) saknades uttrycklig bestämmelse om att kommunerna i vissa situationer skulle jämka eller sätta ned avgifter för sociala tjänster, men som redovisats i avsnitt 2.2.4 fick de aktuella avgifter- na inte uppgå till så stort belopp att den enskilde inte förbehölls 10 , , Redovisning och jämförelser med tidigare studier s. 15. tillräckliga medel för sina personliga behov. I anslutning till lagändringar anfördes i förarbetena att samma principer som tidi- gare borde kunna gälla utan förändring. Regler om nedsättning av avgift behövde dock inte anges särskilt, utan det skulle ankomma på varje kommun att utforma sina regler i fråga om nedsättning av avgifter (SOU 1992:50 s. 74). Vid riksdagsbehandlingen av för- slagen uttalade socialutskottet att det ville starkt understryka att de nya reglerna inte fick ges en schablonmässig tillämpning, utan att det alltid borde prövas om en jämkning av avgifterna borde göras med hänsyn till individens behov i det enskilda fallet (bet. 1992/93:SoU12 s. 6). infördes i då gällande avgiftsbestämmelse, 35 § social- tjänstlagen (1980:620), att när avgifterna fastställdes skulle kom- munen försäkra sig om att omsorgstagarens make eller sambo inte drabbades av en oskäligt försämrad situation. Lagändringen gjordes enligt förarbetena för att tydliggöra kommunernas skyldighet att jämka avgifterna i dessa fall (prop. 1997/98:113 s. 80). Då avgiftsfrågorna på nytt utreddes föreslog Boende- och avgiftsutredningen en uttrycklig reglering om jämkning. Utred- ningen konstaterade att det fanns oacceptabla brister i hur en del kommuner hanterade sin skyldighet att pröva om det förelåg förut- sättning för jämkning med anledning av den enskildes rätt att tillgodoräknas förbehållsbelopp. Utredningen föreslog därför en lagreglering om jämkning med följande lydelse: skall sätta ned en beslutad avgift om det föreligger särskilda skäl för jämkning. Prövning av jämkning skall alltid ske om det begärs av den som beslutet angår. . Prövning av om skäl för jämkning förelåg skulle uteslutande avse om den enskildes individuella för- hållanden föranledde sådana merkostnader att det förbehållsbelopp som följde av kommunens avgiftsbestämmelser inte var tillräckligt (SOU 1999:33 s. 166). Förslaget kom inte att följas upp med pro- positionsförslag. Enligt regeringens förslag, vilket ledde till lag- stiftning, ska i stället den enskildes merkostnader beaktas redan i samband med att avgiften fastställs genom att kommunen höjer den enskildes förbehållsbelopp. Dagens regler i socialtjänstlagen om avgifter inom äldre- och handikappomsorg innehåller alltså inte begreppen jämkning eller nedsättning av avgift. Såvitt gäller särskilt boende, hemtjänst och dagverksamhet förutsätter emellertid reglerna att en individuell prövning görs av den enskildes förutsättningar att betala den i kommunens taxa fastställda avgiften. För övriga avgifter som tas ut enligt 8 kap. 2 § SoL finns inga sådana regler. Mot bakgrund av att även sådana avgifter får tas ut enligt grunder som kommunen be- stämmer, måste kommunen dock anses ha rätt att sätta ned även sådana avgifter med hänsyn till den enskildes ekonomiska för- hållanden under förutsättning att det sker på objektiva grunder som gäller lika för alla. 3.3.3Hemtjänst och liknande sociala tjänster Socialtjänstlagens bestämmelser medger att avgifter för hemtjänst och liknande sociala tjänster differentieras utifrån enskilda brukares betalningsförmåga. Enligt avgiftsreglerna avseende hemtjänst, dag- verksamhet och särskilt boende krävs alltid en bedömning i det enskilda fallet för att fastställa den enskildes förbehållsbelopp och att detta inte tas i anspråk för sådana avgifter. Någon sådan reg- lering finns inte beträffande avgifter för vad som i socialtjänst- lagens mening utgör liknande sociala tjänster, men det finns heller inte något hinder för att avgifter för sådana tjänster bestäms på motsvarande sätt. 3.3.3.1Hemtjänst och färdiglagad mat Av förarbetsuttalanden, som närmare redogjorts för i avsnitt 2.1.2, framgår att hjälp med inköp och tillredning av mat kan ges som en del av . För sådana insatser gäller reglerna om att av- giften inte får inkräkta på den enskildes förbehållsbelopp samt reglerna om högsta avgift m.m. Även distribution av färdiglagad mat omfattas av . Något uttryckligt är inte sagt i för- arbetena om eventuell uppvärmning och servering av sådan mat, men även sådana insatser anses ingå i . Hemtjänst kan tillhandahållas i såväl ordinärt som särskilt bo- ende (inklusive korttidsboende). Vad gäller just mat är det emeller- tid inte självklart hur man ska betrakta denna i förhållande till hem- tjänstreglerna. Vid hjälp med mattillredning i form av hemtjänst i ordinärt boende är det fråga om hantering av livsmedel i ett enskilt hushåll, där den enskilde i princip själv väljer vad som ska lagas. I särskilt boende lagas maten som regel till flera enligt en gemensam matsedel och med centralt inköpta livsmedel. Mot bakgrund av tidigare lagstiftning har i särskilt boende med helinackordering av tradition ofta tagits ut helinackorderingsavgif- ter inkluderande bl.a. kost. Boende- och avgiftsutredningen före- slog att avgifterna för kost i särskilt boende skulle behandlas på annat sätt än övrig vård, omsorg och service. Dessa avgifter skulle inte omfattas av avgiftstaket i högkostnadsskyddet. Ett tillräckligt skydd ansågs föreligga i självkostnadsprincipen (kommunens genom- snittliga kostnad för insatsen enligt utredningens förslag). Vidare skulle den enskilde efter avgift för vård och omsorg samt kost garanteras sitt förbehållsbelopp (SOU 1999:33 s. 192 f.). I propo- sitionen där utredningens förslag behandlades ges kost innebörden råvaror eller redan färdiglagad mat. Det uttalas bl.a. att: Enskildas utgifter för kost omfattas inte av den föreslagna högsta avgiften. Kommunen är visserligen enligt socialtjänstlagen skyldig att via hem- tjänst vid behov bistå den enskilde med matdistribution, dagligvaru- inköp samt i förekommande fall tillredning av måltider. I många särskilda boenden tillhandahålls samtliga måltider av vårdgivaren. Kostnaderna för sådana insatser skall rymmas inom den föreslagna högsta avgiften för hemtjänst och dagverksamhet. Kostnaden för själva kosten (råvarorna eller redan färdiglagad mat) är dock en sådan utgift som den enskilde – om denne har en insats som kom- munen får avgiftsbelägga – normalt sett har att bekosta via sitt förbehållsbelopp. 2000/01:149 s. 44, kurs. gjord här). Detta uttalande tyder på att tanken var att även tillredning m.m. av mat i särskilt boende omfattas av . Det uttalas emellertid bl.a. också, att när det gäller livsmedel är posten i minimibeloppet inte beräknad att täcka kostnaden för måltider som den enskilde köper via i ordinärt eller särskilt boende eller liknande (se t.ex. a. prop. s. 59), vilket möjligen talar för att all kost som till- handahålls inom särskilt boende med heldygnsomsorg är att be- trakta som färdiglagad. Uttalandena i förarbetena kan uppfattas som delvis motstridiga och det förekommer också skilda tolkningar av rättsläget. Ett förtydligande bör därför göras. Med utgångspunkt i grundtankarna, dels om likställighet mellan ordinärt och särskilt boende, dels att alla insatser av vård-, om- sorgs- och servicekaraktär inom en kommun borde omfattas av be- stämmelsen om högsta avgift, har utredningen uppfattat rättsläget enligt följande. Tillredning av mat får anses ligga i hemtjänstbe- greppet även i särskilt boende, då maten lagas av personalen där och med möjlighet för den enskilde att vara delaktig. Med färdiglagad mat, mat som lagas i ett storkök eller i en restaurang, får därmed förstås mat som lagas avskilt från övrig vård, omsorg och service. Sådan tillredning ligger utanför . Distribution av färdiglagad mat avsåg i förarbetsuttalanden säkert i första hand ordinärt boende, men distribution av färdiglagad mat bör omfattas av hemtjänstbegreppet även i särskilt boende. Likaså får uppvärmning och servering av färdiglagad mat anses omfattas av både i ordinärt och särskilt boende. Något särskilt om kostnader för tillredning av mat uttalades inte uttryckligen i förarbetena beträffande dagverksamhet då detta be- grepp infördes i socialtjänstlagen. Sådan verksamhet ska kommu- nerna tillhandahålla för att ge stöd och hjälp till personer som be- höver det och syftet är, liksom för , att underlätta för den enskilde att bo hemma och ha kontakter med andra. Såsom konstaterades då begreppet infördes i socialtjänstlagen innefattar själva verksamheten i stor utsträckning aktiviteter som matlagning, skötsel av hem och andra praktiska aktiviteter i anslutning härtill (prop. 1990/91:14 s. 47). Vi uppfattar rättsläget så, att kostnader för tillredning och servering av mat, liksom eventuell distribution och uppvärmning av färdiglagad mat ingår i avgiften för dagverksamhet och omfattas av reglerna om förbehållsbelopp och högkostnads- skydd medan den enskilde kan avgiftsbeläggas särskilt för kost- nader för livsmedel och redan färdiglagad mat. Vi återkommer till dessa ställningstaganden i våra överväganden och förslag. Utvecklingen har gått mot att omsorgstagarnas behov av hjälp med kosthållningen tillgodoses genom tillhandahållande av färdig- lagad mat. I ordinärt boende är det endast enstaka kommuner som tillhandahåller hjälp med tillredning av måltider i hemmet. Enligt en undersökning som gjordes erbjuder nästan alla kommuner hemsändning av färdiglagad mat. Endast fem kommu- ner saknade matdistribution.11 Det saknas uppgift om i vilken ut- sträckning det serveras färdiglagad mat i särskilt boende, men allt talar för att färdiglagad mat även här är det helt dominerande. Detta innebär att kostnaden för att få lagad mat i princip helt lagts över på den enskilde omsorgstagaren. Det är i och för sig inget som hindrar kommunen från att låta avgiften för enligt 8 kap. 5 § SoL omfatta även färdiglagad mat som levereras till den enskilde eller som serveras i särskilda boenden. Kostnaden för kosten ska då beräknas så att den ryms inom ramen för den lag- 11 , Aktuellt om äldreomsorgen – s. 24. stadgade högsta avgiften för verksamheten (prop. 2000/01:149 s. 44 f.). Det är emellertid inte någon kommun som har valt det alternativet. Ett fåtal kommuner tar dock, utöver hemtjänstavgift, endast ut en matavgift som motsvarar eller ligger nära livsmedels- schablonen i minimibeloppet. 3.3.3.2Liknande social tjänst och färdiglagad mat Den färdiglagade maten som sådan innefattas således inte i hem- tjänsten och omfattas därmed inte av det för gällande högkostnadsskyddet. Ett skydd för omsorgstagarna mot för höga kostnader för sådan kost ligger i stället i att självkostnadsprincipen gäller. En majoritet av landets kommuner tar ut en avgift för färdig- lagad mat som ligger nära eller lika med självkostnaden. Då det inte utgör hemtjänst att producera färdiglagad mat är frågan om detta i stället är en liknande social tjänst för vilken kommunen får ta ut avgift enligt 8 kap. 2 § SoL. För bl.a. hemtjänst och liknande sociala tjänster får kommunerna ta ut avgifter enligt grunder som kommunen bestämmer. En sådan avgift kan alltså sättas ned mot bakgrund av den enskildes ekonomiska situation. Propositionsförslaget till socialtjänstlagen (1980:620) innehöll dels en bestämmelse om kostnader för stöd- och hjälpinsatser av behandlingskaraktär samt underårigs vård i annat hem än det egna, dels en bestämmelse, 35 §, vars första stycke reglerade rätten att ta ut avgifter för andra sociala tjänster. I specialmotiveringen angavs att detta avsåg sociala tjänster av servicekaraktär, t.ex. social hem- hjälp och färdtjänst (prop. 1979/80:1 s. 547).