sou · GUB368 · 2007-01-01 00:00:00 — Ett samarbete skulle t.ex. kunna handla om att Folkmusikens Hus genomför migreringsuppdrag för Scen- och musiksamlingarnas ljud- och bildupptagningar. Här finns behov av omfattande insatser. Det är också angeläget att får ett gott stöd för sin fortsatta verksamhet av Scen- och Musiksamlingarna. Även om Scen- och musiksamlingarna tar det formella ansvaret för arkivet är det viktigt att samarbetsnämnden medverkar i samlingens fortsatta uppbyggnad. Utredningen har inte närmare studerat frågan om den formella äganderätten till arkivets samlingar. Jag förutsätter dock att samarbetsnämnden avstår från äganderättsanspråk om samlingen tas om hand av Scen- och Musiksamlingarna. Kostnaden för omhändertagandet av AFD är inkluderad i de beräkningar som redovisas nedan (avsnitt 10). 171 9 Verksamheten vid Scen- och musiksamlingarna Mina bedömningar, slutsatser och förslag: Den föreslagna myndigheten och Musiksamlingarna bör genom sitt uppdrag att verka över ABM-områdets gränser kunna få en vitaliserande inverkan på den samverkan som i övrigt nu drivs inom detta område liksom den kan ge impulser till de centrala kulturarvsmyndigheternas samverkan. Myndidigheten bör ha förmåga att utföra utredningar inom scenkonsternas område samt kunna bedriva egen forskning. Organisationen bör utveckla formerna för insamling tillsammans med scenkonsternas institutioner. Dess verksamhet bör gälla scenkonsterna i hela landet. Stor vikt bör läggas vid samspel med regionala aktörer. Internationella frågor bör tillmätas stor betydelse. I detta kapitel behandlas olika frågor om verksamheten vid den föreslagna myndigheten och Musiksamlingar. Framställningen är så långt möjligt utformad så att uppgifter och överväganden kan utnyttjas även om en annan organisationslösning är den utredningen förordat slutligen väljs. Kapitlet är inriktat på scenområdets frågor i enlighet med hur utredningsuppdraget är formulerat. I många avseenden är emellertid förhållandena så pass likartade när det gäller frågor om samlingar inom musikområdet att resonemangen torde vara giltiga även för detta. Dessa omständigheter ingår givetvis i motivet för att samla scen- och musiksamlingar i en organisation. Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68 172 9.1 Om verksamhetsidén Den grundmodell för Scen- och Musiksamlingarna som föreslagits är att samlingarna utgör kärnan i verksamheten. Organisationens styrka skall för det första ligga i att ha starkt fokus på ett specifikt ämnesområde som både är rimligt sammanhängande och rimligt avgränsat mot andra samhällsområden. Organisationen skall ha förmåga att se de viktiga enskildheterna inom sitt ansvarsområde – de många genrerna vars gränser ständigt förändras – men också helheten. Jag tror att scenkonst och musik är ett lämpligt sådant område. Organisationen skall för det andra ha sin styrka i att den i lika mån kan samla, kombinera och förmedla information från olika sorters informationsbärare – handlingar (arkiv), trycksaker (litteratur), ljud- och bildupptagningar (fonogram, video, analoga och digitala inspelningar) samt föremål och byggnader. Offentliga samlingar bygger i övrigt i första hand på en specialisering mot en typ av informationsbärare. För det tredje skall den ha förmågan att kommunicera samlingarna med dem som söker kunskaper om scenkonsterna och musiklivet. Här kan vi skilja mellan arten av det intresse som möter från de tre huvudintressenterna, från den intresserade allmänheten/museipubliken, från scen- och musikbranschen och från utbildnings- och forskningsintresset. Organisationen skall kunna möta den efterfrågan av olika art som dessa och andra intressen representerar. För det fjärde skall organisationen i lika utsträckning vara inriktad på att samla in information om scenkonsternas och musikens historia och historiska villkor som på att dokumentera scenkonsten och musiklivet i , dess villkor och utveckling. För det femte skall organisationen ha förmågan att vidmakthålla och ta omhand de samlingar som på det sättet byggs upp. De skall förvaras på ett betryggande sätt, ordnas och förtecknas. I avsnittet 2.4 har försök gjorts att ringa in arten av och karakterisera allmänhetens, scenbranschens och forskningens/utbildningens intressen. Man bör givetvis undvika allt här bli alltför specifik. De olika intressena överlappar också varandra så det handlar mer om tre överlagrande än om tre skilda sfärer. Efter de intervjuer jag gjort under utredningsarbetet tycker jag emellertid att man kan urskilja några tyngdpunkter i huvudintressenternas efterfrågan på organisationen. Grovt sett kan man alltså säga att: SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna 173 det generella, publika intresset i första hand knyter sig till hur organisationen kommunicerar sina samlingar genom utställningar, branschintresset knyter sig i första hand till samtidsdokumentationen av scenkonsten samt organisationens förmåga att arbeta med löpande informationsförsörjning om scenkonsterna utbildnings- och forskningsintresset knyter sig i första hand till organisationens arkiv och bibliotek, samt i något mindre utsträckning dess föremålssamlingar, som källor och informationsförsörjning. Med utgångspunkt från denna helt visst schabloniserade uppdelning görs i det följande några kommentarer kring vart och ett av områdena. De inleds med frågan om samlingarna. 9.2 Några utredningar om arkiv, bibliotek och ljud och bild har frågor om samlingar och informationslagring genom arkiv, bibliotek och ljud- och bildupptagningar varit föremål för omfattande utredningar. Arkivväsendet har behandlats i utredningen (SOU:2002:78) Arkiv för alla – nu och . Utredningens förslag ligger till grund för regeringens proposition 2004/05:124, Arkivfrågor. verksamhet och arbetsformer behandlades av som presenterat betänkandet (SOU 2003:129) KB – ett nav i kunskapssamhället. Betänkandet har i sin tur behandlats i den forskningspolitiska propositionen Forskning för ett bättre liv (prop. 2004/05:80). Frågor om ljud- och bildupptagningar har behandlats i betänkandet (SOU 2004:53) Bevara ljud och rörlig bild. Även det betänkandet har behandlats i forskningspropositionen. Utredningarna innehåller fylliga och fortfarande i allt väsentligt aktuella beskrivningar av förhållandena och aktuella problemställningar inom arkiv- och biblioteksväsendena. Jag hänvisar till dem för närmare orienteringar i dessa frågor. Något motsvarande arbete har inte bedrivits när det gäller föremålssamlingar eller t.ex. fotografier men regeringens beslut , att göra verksamheten vid , med lokaler i i , till en enhet under , kan sägas ha Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68 174 skapat delvis nya villkor för en centraliserad och gemensam föremålsdeponering av Stockholmsmuseernas samlingar. Nämnas kan också att frågan om bevarande av dokumenterande, icke-fiktiv smalfilm behandlades i betänkandet Bevara dokumentärfilmens kulturarv1. Förslagen i den utredningen resulterade i beslut om etableringen av filmarkiv i som etablerade följande år. Den utredningen tas dock inte upp i det följande. När de gäller samverkan över mediegränserna bör också nämnas kan den rapport som KB, och redovisat till regeringen om ABM-samverkan mellan arkiv, bibliotek och museer. Tillsammans med , och sedermera och även samt SLBA har de nämnda myndigheterna också formaliserat sitt samarbete i ett ABM-centrum, ett projekt som löper fram . Att närmare här gå in närmare in på alla de frågor som berörs av utredningarna och myndigheternas samverkan skulle, även om dessa i många hänseenden är av centralt intresse för Scen- och Musiksamlingarnas verksamhet, spränga ramen för denna utredning. Den fråga som är av specifikt intresse för utredningen är emellertid relationen mellan de nationella myndigheterna som arbetar med informationslagring och den typ av specialsamlingar som den här utredningen handlar om. De nationella myndigheterna för och arkiv och bibliotek är vart och ett specialiserade mot ett enskilt media (handlingar, tryckta skrifter resp. ljud- och rörliga bildupptagningar) men arbetar å andra sidan över alla ämnesgränser – oavsett innehållet i den information som mediet bär. Specialsamlingen i den skepnad som här diskuteras för scen- och musiksamlingarna är tvärtom inte mediespecialiserad men däremot ämnesavgränsad. Den viktiga frågan blir då naturligen när den ena eller den andra modellen är att föredra. är det ju inte så att kultur- och utbildningspolitiken här står inför ett öppet vägval, utan de nationella organisationerna med informationsbevarande uppgifter är etablerade med mediespecialiseringen som grund. Därför blir i stället frågan när och under vilka omständigheter det är befogat att i stället arbeta med den medieövergripande specialsamlingen. 1 SOU 1999:41, särskild utredare . SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna 175 Inom museiområdet gäller emellertid det omvända förhållandet jämfört med arkiv och bibliotek. Museernas föremålssamlingar är ämnesmässigt avgränsade enligt det enskilda museets ämne eller samlingsområde. Därför är det logiskt att museiinstitutioner också ofta har byggt upp omfattande arkiv och bibliotek inom sitt ämnesområde. Museer är ofta ABM-institutioner i sig själva. Däremot har arkiv- eller biblioteksinstitutioner ytterst sällan några föremålssamlingar att tala om. Exemplet visar hur man även inom museivärlden börjat söka efter stordriftsfördelar i magasins- och förvaringsfrågor. Men respektive museums huvudmannaskap för sin samling är för den skull inte ifrågasatt. Naturligtvis kan man dock fråga sig om samordningen när det gäller samlingarnas förvaring kan vara ett första steg mot även andra organisatoriska förändringar. Jag har studerat de nämnda utredningarna specifikt med tanke på relationen mellan de generellt och nationellt verkande centrala myndigheterna , KB och SLBA och specialsamlingarna. Jag har också intervjuat myndighetscheferna med särskild inriktning på denna fråga. Det är givetvis i hög grad den digitala tekniken för lagring och spridning av information som ligger till grund för mycket av den utveckling som äger rum inom ABM-områdena. Den har inneburit att ABM-organisationerna nu verkar i vad som kan kallas tre sfärer: den gamla sfären där man hanterar historisk information som är lagrad på analoga medier och den information som fortfarande produceras på analoga informationsbärare den nya sfären, där man hanterar information som produceras och lagras digitalt samt övergångssfären, där man arbetar med att föra över den analoga informationen till digitala medier. gäller det här att digitalisera informationen för att den skall kunna spridas t.ex. genom Internet, ibland handlar det om att rädda informationen när den är lagrad på icke beständiga medier, t.ex. VHS-band. Denna typ av överföring kallas numera migrering. Inkluderas även museernas föremålssamlingar och kulturmiljövårdens intresseobjekt i byggd och odlad miljö, så blir mönstret ännu mer komplicerat. Föremålen och kulturminnena är ju Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68 176 att jämföra med en inkunabel eller en värdefull förstaupplaga i eller en urkund i arkivet, dvs. en artefakt som i sig innehåller information som inte kan överföras till bild och text utan betydande informationsförluster – primärinformationen finns i objektet. Därför handlar frågor om lagring och migrering av texter och bilder inom museiväsendet och kulturmiljövården om sekundärinformation om objektet. Men när samlingen eller kulturminnet hotas av förstörelse blir denna information så mycket viktigare. Grundfrågorna för utredningen blir alltså: 1. när är det motiverat att deponera handlingar, tryckta skrifter eller upptagningar hos en specialsamling? 2. bör det i så fall handla om en alternativ deponering (dvs. att handlingen etc. inte finns insamlad till det nationella samlingen) eller om en kompletterande deponering (dvs. att handlingen etc. finns både i den nationella samlingen för mediet och i specialsamlingen)? 3. när finns det behov av att handlingar etc. skall kunna tillhandahållas för användarna via en specialsamling – parallellt med eller som ersättning för tillhandahållande via den nationella mediebaserade samlingen? Sammantaget visar det sig emellertid att detta är frågor som utredningarna berör ytterst flyktigt och, i förekommande fall, utifrån förvånansvärt snäva infallsvinklar. I Arkiv för alla finns således i princip ingen diskussion om förhållandet mellan arkivverket (och landsarkiven) och specialsamlingar när det gäller frågor om deponering av allmänna handlingar. Likaså tycks i hög grad utredningen uppfatta frågan om framtida bevarande (lagring, migrering mellan informationsbärare etc.) som uteslutande en fråga för arkivverket. Det gäller både de rent tekniska aspekterna på digital lagring av handlingar och insatser för att få till stånd en god informationsförvaltning av myndigheternas digitalt lagrade arkiv. Däremot tar Arkiv för alla upp frågan om alternativa depåer och även tillhandahållandet beträffande enskilda arkiv, dvs. sådana som inte utgörs av myndighetsarkiven/allmänna handlingar. Utredningen uttrycker här en mycket positiv syn på de arkivinstitutioner utanför arkivverket som är inriktade på enskilda arkiv. Det gäller främst folkrörelsearkiven, näringslivsarkiven samt de enskilda arkivinstitutioner som får verksamhetsbidrag genom . SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna 177 Utredningen understryker den betydelse dessa institutioner har för forskningen. Den syftar här således på alternativ deponering, dvs. handlingar som annars inte skulle samlats in i arkivverkets depåer. Arkiv för alla tar också, enligt sina direktiv, upp frågan om arkiv med särskild inriktning på de nationella minoritetsspråken och förordar att vissa institutioner ges ett särskilt ansvar för att i första hand förmedla innehållet i handlingar på minoritetsspråken. Här pekar den på att det krävs särskild kompetens för att utreda och ta ställning till vad som krävs för att bevara de dokument som finns på minoritetsspråken. På denna punkt kommer utredningen in på möjligheten att scanna originaldokument. Utredningen fäster således en stor vikt vid vad som kan kallas arkivens symbolvärden för minoriteterna. Sammantaget understryker således Arkiv för alla värdet av arkivinstitutioner som kompletterar arkivverket, landstingens och kommunernas arkiv när det gäller förmedlingen av enskilda arkiv till forskningen. Däremot är det tydligt att diskussionen om arkivbildningen för digitalt lagrad information som i så hög grad upptar – och bekymrar – utredningen i fråga om myndighetsarkiven och de allmänna handlingarna i princip är helt frånvarande i utredningsavsnitten om enskilda arkiv. Det är som om de enskilda arkiven lever kvar i den gamla analoga värden och utredningen förmår inte riktigt, som jag ser det, föra över den problematisering som den i övrigt ger av myndighetsarkivens villkor till den enskilda sektorn. behandlar frågor om specialbibliotek med nationella uppgifter i ett kortfattat avsnitt. Det gäller i första hand biblioteken vid museer och kulturarvsinstitutioner men också inom andra myndigheter. Perspektivet är bekymrat - dessa bibliotek befinner sig enligt utredningen i ett trängt läge (s. 370). Huvudproblemet är att många av specialbiblioteken inte har resurser nog att följa med i det centrala biblioteksväsendets utveckling. Utredningens huvudförslag i övrigt är i hög grad inriktade mot att stärka KB:s roll när det gäller att styra och leda biblioteksväsendet. Inte minst gäller detta behovet av uppstramning i fråga om informationsförsörjningen till forskningen. Men gruppen specialbibliotek omfattas inte av utredningen modeller för biblioteksväsendets utveckling under KB:s ledning. I stället förordas här en separat översyn. Jag menar att detta kan ses som ett uttryck för ett sektoriserat perspektiv på bibliotekspolitiken. Att specialbiblioteken finns inom myndigheter med upp Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68 178 drag utanför biblioteksfältet nämns också som en del av deras problem. På samma sätt behandlar utredningen också frågan om elektronisk publicering, pliktexemplar och tillgängliggörande av sådan publicering som en fråga som uteslutande berör KB, SLBA och i viss mån de universitetsbibliotek som också mottar pliktexemplar. Utredningen ger således ingen vägledning för de frågor som formulerades ovan. Betänkandet Bevara ljud och rörlig bild är huvudsakligen inriktat på vilka insamlingstekniker som SLBA skall använda och förutsättningarna för det långsiktiga bevarandet av SBLA:s analoga samlingar. Här är det frågan om migrering som står i förgrunden. Utredningen uppger att SBLA:s analoga samlingar omfattar mer än speltid av ljud och rörliga bilder. Materialet finns på mer än 50 olika, sinsemellan icke kompatibla ljud- och videosystem. Det är bara genom att överföra inspelningarna till digitala format och nya bärare som informationen kan bevaras för framtiden. För att kunna hantera hela denna enorma uppgift har SBLA förberett för digitala masslagringssystem, en prototyp som skulle kunna användas som en stomme att bygga på. Tanken är att migreringen skall kunna utföras med ett minimum av insatser. För att rädda samlingarna är det enligt utredningen nödvändigt att starta en storskalig digitaliseringsprocess och medel, , har också enligt förslagen i forskningspropositionen anslagits för detta ändamål. Planerna kompliceras dock av att banden med upptagningar måste vara av god kvalitet om det skall vara möjligt att genomföra migreringen utan insatser. Så är tyvärr inte alltid fallet. Utredningen pekar på att det finns ett väl utbyggt samarbete mellan i första hand SLBA, och radio- och TVbolagen. Alla tre utredningarna tar upp samarbetet inom ABM-området och yttrar sig mycket positivt om detta. Utredningarna konstaterar alla att de olika delområdena har likartade problem när det gäller informationshanteringen som gör att samverkan är naturlig. Ingen av utredningarna har några egna förslag om ABM-samverkan eller hänvisar till något arbete inom ramen för samverkan som lösning för något av de problem som utredningen behandlar. Däremot har alla utredningarna separata förslag till bevarandeplaner för arkivhandlingar, böcker respektive ljud- och bildupptagningar. SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna 179 Går man till så innehåller den dels förslag som om de genomfördes skulle få en synnerligen ingripande betydelse på myndigheternas arbete. Det gäller t.ex. ett nationellt ramverk för digitalisering med gällande riktlinjer och rekommendationer samt godkända standarder, en nationell plan för digitalisering, en nationell plan för insamling av digitalt material, en nationell plan för långsiktigt bevarande av digitalt material en nationell namndatabas samt forskning och utbildning inom ABM-området Därutöver är förslagen inriktade mot bl.a. övergripande strategisk planering och samordning på nationell och internationell nivå. I den verksamhet som redovisas på hemsida om myndigheternas fortsatta gemensamma arbete har dock denna planering ännu inte kommit så långt. Den bild som utredningarna sammantaget förmedlar är mycket tänkvärd. Diskrepansen mellan lovorden över vikten av ABMsamarbete och bristen på konkreta förslag är påfallande. I stället har alla tre utredningarna arbetat med perspektiv som i sak dels måste betecknas som både starkt centralistiska med fokus på de centrala verken och starkt inomsektoriella – det är , KB:s och SLBA:s möjligheter att hantera problemen inom respektive ansvarsområde som helt dominerar perspektivet. Inom kulturområdets informationshantering har vi att göra med en kedja som bygger på länkarna insamling, lagring/bevarande och spridning/tillgängliggörande. I alla tre utredningarna ligger tyngdpunkten entydigt på det mellersta ledet. Perspektivet på insamlingen är i första hand det legala – arkivlagen och lagen om pliktexemplar av dokument (pliktlagen) reglerar således strömmen av information till myndigheternas depåer. För alla tre utredningarna blir då frågan om insamlingen bör begränsas genom lagändringar som minskar myndigheternas respektive publicistföretagens leveranser. Därutöver finns förvisso en diskussion om kompletterande insamling via enskilda arkiv (), via nerladdning av hemsidor (KB) och via viss insamling av upptagningar utanför pliktlagens ramverk. För Bevara ljud och rörlig bild är insamling utöver pliktlagens regelverk enbart en fråga om SBLA:s inspelningar av radio- och TV-program. Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna SOU 2006:68 180 Frågor om informationsspridning och tillgängliggörande av informationen ges utrymme i alla de tre utredningarna men dessa frågor är trots allt inte lika centrala som bevarandefrågan. Ingen av utredningarna tar upp frågan om den betydelse som organisationer utanför den egna sektorn här kan ha, t.ex. specialsamlingar inom ABM-området. Ett undantag är Arkiv för alla som diskuterar Språk- och folkminnesinstitutets () betydelse för de etniska minoritetsspråken. är det givetvis inte utan anledning som utredningarna fått den inriktning de har. Direktiven har styrt och självfallet är informationslagringsfrågorna betydelsefulla. Jag är också fullständigt ense med utredarna om betydelsen av starka och kompetenta ämbetsverk av det slag som , KB och SLBA representerar. Men mot utredningarnas, som jag ser det, relativt ensidiga fokusering på de centrala myndigheterna, på bevarandeaspekten och på strikt sektoriella avgränsningar bör ändå resa vissa invändningar. Utredningarnas perspektiv korresponderar sedan på ett speciellt sätt med de centrala myndigheternas . Även om avsikten med den rapporten uttryckligen är att tvära över sektorsgränserna så kan den också tolkas som att samverkan tycks ha en tendens att stanna vid den principiella nivån. Härifrån synes ABMsamarbetet nu ha vissa svårigheter att komma vidare. Mina intervjuer med myndighetscheferna har dock varit betydligt mera uppmuntrande, i vart fall när det gäller synen på specialsamlingarna. Från (riksarkivarien ) sida har således framhållits2 att man gärna ser att en stabil samlingsinstitution inom scenområdet kan svara för en depåfunktion även för myndighetsarkiv inom scenområdet. samverkar gärna med och stöder en sådan verksamhet. Jag uppfattar att man inom är väl medveten om att specialarkiven, på samma sätt som folkrörelsearkiven och näringslivsarkiven fungerar som viktiga fönster ut i olika samhällsområden för arkivväsendet. Men man kan inte driva arkiv, utan depåer och det vet man inom . Från KB:s (riksbibliotekarie ) sida3 understryks framför allt två förhållanden som avgörande för framtidens bibliotek. Det ena är IT-revolutionens genomslag. Det är uppfattning att det bara är en tidsfråga innan läsande från skärmen blir 2 Intervju . SOU 2006:68 Verksamheten vid Scen- och Musiksamlingarna 181 lika vanligt som läsandet i bok och sedan vanligare. Därför är bibliotekens framtid ett öppet scenario. För dagens bibliotek gäller att kundperspektivet, perspektivet på läsaren och låntagaren, tvingar fram rationalisering och standardiserade system. är Libris ett central system medan de enskilda biblioteken har lokala lösningar i sina biblioteksdatasystem. Trenden går mot gemensamma lösningar – av kostnads- och effektivitetsskäl. Hos KB och har jag inte mött tendens att avgränsa ett sektoriellt biblioteksväsende, utan tvärt om en öppenhet mot bibliotekslösningar inom ramen för t.ex. ABMsamverkan och inom ABM-institutioner. Det avgörande är i stället att får en tillräcklig storlek eftersom det är bara då som det kan fylla forskningsbibliotekets funktioner ordentligt gentemot användarna. Att biblioteken måste ha en viss storlek för att kunna fungera på en tillfredställande professionell nivå är också något som understryker. Enligt Riksbibliotekarien är därför ett samlat scen- och musikbibliotek ett bra förslag medan ett separat scenbibliotek inte är det.