sou · GUB314d3 · 2007-01-01 00:00:00 — Till Finnmarkseiendommen skall överföras äganderätten till mark och naturresurser till ett område större än , och för- valtningen av marken skall därefter skötas av Finnmarkseiendom- men. Finnmarkseiendommen skall ledas av en styrelse på sex per- soner, varav tre utses av och tre av Fylkestinget. Detta skiljer sig således från det ursprungliga förslaget, då styrelsen alltså inte innehåller någon sjunde medlem och således ingen represen- tant för den . I och med detta understryks Finn- marksinvånarnas eget ansvar för förvaltningen av Finnmarkseien- dommen. Vad gäller de tidigare nämnda riktlinjerna som för- slogs ha möjlighet att utfärda, kvarstår denna reglering samt att riktlinjerna skall godkännas av departementet. har såle- des möjlighet att utfärda riktlinjer för bedömning av hur ändrat bruk av utmark påverkar samisk kultur, rennäring, utmarksbruk, näringsutövning samt samhällsliv. En viktig skillnad är dock att riktlinjerna enligt den antagna lagen skall läggas till grund för bedömningen av vilken påverkan en föreslagen ändring av utmark kan få för samisk kultur m.m. På så sätt säkras att samiska intressen tillvaratas vid frågor om ändrat bruk av utmark. Under rubriken och erkännande av existerande rättigheter stadgas att en kommission () och en specialdomstol (Utmarksdomstolen för Finnmark) skall upp- rättas. Kommissionen skall ha till uppgift att mot bakgrund av gäl- lande nationell rätt kartlägga nyttjande- och äganderättigheter på den mark som överförs till Finnmarkseiendommen. Medlemmarna i kommissionen utses av Kongen (dvs. av regeringen). Efter att kommissionen utrett ett område och avgett rapport skall Finn- markseiendommen ta ställning till kommissionens slutsatser och om den är enig med kommissionen skall den fastslå berörda parters rättigheter. För det fall att parterna är oeniga kan saken föras inför domstolen. Staten skall stå för de nödvändiga kostnaderna för par- terna i mål som rör krav på rättigheter som Finnmarkseiendommen har motsatt sig. och Utmarksdomstolen beskrivs utförligare under avsnitt 14.3. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder 13.1.1.3 Samerettsutvalgets fortsatta arbete Efter det att Samerettsutvalget lämnat sitt utredningsförslag om förhållandena i Finnmark har utvalget med början 2001 fortsatt arbetet. Utvalgets uppdrag går ut på att utreda rättsförhållandet för den samiska befolkningen utanför Finnmark. I direktiven för den fort- satta utredningen sägs bl.a. följande. Utvalget bør utrede generelt spørsmålene omkring den samiske be- folknings rettslige når det gjelder retten til og disponeringen og bruken av land og vann i samiske bruksområder utenfor Finnmark fylke. Utvalget bør ta sikte på å identifisere de aktuelle områdene i samsvar med artikkel 14 nr 2 i ILO-konvensjon nr 169 om urfolk og stammefolk i selvstendige stater. Utredningen bør generelt gi dels en framstilling av rettsutviklingen og av rettstilstanden , dels en be- grunnet vurdering av hvilke endringer i rettstilstanden som er ønske- lige. Utvalget bør gi en historisk redegjørelse for hvilke sedvaner, retts- oppfatninger og rettsregler som har gjort seg gjeldende når det gjelder retten til og bruken av land og vann i samiske bruksområder i den utstrekning det er nødvendig for å klarlegge gjeldende rett og legge fram forslag til løsninger. På samme måte bør det gis en historisk redegjørelse for den faktiske bruken av land og vann i disse områdene og for eventuelle uoverensstemmelser mellom rett og faktisk bruk. Både når det gjelder den rettshistoriske framstilling og redegjørelsen for den faktiske bruken av land og vann i de samiske bruksområder, vil ut- valget kunne bygge på tidligere utredninger. Dersom det er nødvendig for å frambringe tilstrekkelig dokumentasjon, kan utvalget ta initiativ til ny forskning og/eller utredninger. Samerettsutvalget består av 16 medlemmar. Ordförande är , chefsdomare från Haugesund i sydvästra . Övriga deltagare utgörs av forskare samt företrädare för olika myndigheter och näringar. Arbetet har skett dels internt, dels genom anlitande av externa forskare. Det externa arbetet har i huvudsak bedrivits på följande sätt. Arbetet har inneburit historisk forskning och har lagts upp i två faser, en inledande och en fortsatt. I den inledande fasen har sju forskare – historiker knutna till i – gått igenom den vetenskapliga litteraturen som beskriver samiska för- hållanden från och . Med den vetenskapliga litteraturen har man därvid åsyftat allmänt erkända forskare och verk på en akademisk nivå. Syftet med detta arbete är att få underlag för det fortsatta arbete som skall bedrivas med Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder inriktning på speciella frågeställningar och särskilda områden, dvs. den fortsatta fasen. Arbetet med den inledande fasen var (i huvud- sak) färdigt och redovisades . Arbetet med den fort- satta fasen av arbetet har inletts . Vilka ämnen som kommer att avhandlas är ännu inte fastslaget. Parallellt med de olika forskningsprojekten i extern regi har utvalget bedrivit internt arbete. Arbetet har inneburit en beskriv- ning av gällande rätt och folkrätt i olika avseenden som är av bety- delse i dessa sammanhang. Utvalget har även till uppgift att över- väga om det finns behov av lagändringar för att uppnå de syften som finns angivna i direktiven. Arbetet – både det interna och det externa – skiljer sig i olika avseenden från det arbete som bedrivits av Gränsdragningskom- missionen. Som framgått av beskrivningen av arbetet med den inle- dande fasen av de externa uppdragen har avsevärt större resurser stått till buds än vad som funnits att tillgå i . Vidare har arbetet inte enbart varit koncentrerat på renskötseln utan även tagit sikte på andra samiska näringar. Mycket av det som skrivits har därför gällt mycket gamla förhållanden. Beträffande själva arbetet så har forskarna så gott som uteslutande använt sig av vad andra forskare skrivit; de av utvalget anlitade forskarna har inte själva använt sig av källmaterialet. Det interna arbetet har också betydligt vidare ram än som är speciellt inrik- tad på själva markanvändningen. Många av de frågor som utreds av Samerettsutvalget har i avhandlats av andra utredningar i skilda sammanhang. Utvalgets arbete skall redovisas senast . Den samiska befolkningen i motsvarar ca 6 000 personer. Flertalet samer bor i det samiska hembygdsområdet i den nordligaste delen av . Den anses vara ägare till större delen av all mark inom hembygdsområdet. Marken förvaltas av Forststyrelsen. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder stadgas i den finska grundlagen att samerna såsom ursprungsfolk skall tillförsäkras kulturell autonomi inom sitt hem- bygdsområde i ärenden som angår deras språk och kultur. Renskötselrätten regleras i renskötsellagen (848/1990). Renskötselområdet omfattar nästan hela och den nordligaste delen av . Statens mark i de nordligaste delarna av renskötselområdet är speciellt avsatt för renskötsel och inom detta område kan inte marken användas på ett sätt som med- för betydande olägenhet för rennäringen. Renskötsel får bedrivas oberoende av äganderätt eller bruksrätt till marken (3 §). Vem som helst som är EU-medborgare och som är fast bosatt inom ren- skötselområdet kan bedriva renskötsel (4 §). I motsats till i och saknas särskilda regler om samernas renskötsel då ren- skötselrätten inte enbart är tillgänglig för samer. De svenska same- byarna motsvaras av renbeteslag som är juridiska personer med gränser som fastlagts av . Renskötselrätten innefattar en rätt att äga ren samt en betesrätt. Med myndighetstillstånd kan även tillkomma rätt att bygga rens- killningsgärden på statlig mark samt att ta ved och virke för eget bruk på statlig mark. Det finns ingen i renskötselrätten inbyggd rätt till jakt och fiske. Även i har frågan om samernas markrättigheter varit det största hindret för en ratificering av och frågan om de finska samernas rättigheter till mark och vatten har varit under utredning i . Den finska regeringen fick 1995 i uppdrag av att undan- röja hindren för en ratificering av nr 169. Frå- gan utreddes av Arbetsmarknads- och som överlämnade sin utredning vari man menade att hinder för ratificering förelåg på grund av att samerna hade otillräckliga rät- tigheter till land, vatten och naturresurser. 1999 tillsatte det finska en särskild utre- dare, , med uppdrag att utreda nyttjanderätten till områden som förvaltas som statsägd mark inom samernas hem- bygdsområde. Vidare skulle undersökas möjligheterna att undan- Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder röja hinder för en ratificering av . I rapporten, som överlämnades , föreslogs inrättandet av ett råd för markrättigheter inom samernas hembygdsområde. Rådet, som skulle bestå av representanter för och de lokala myndigheterna inom samernas hembygdsområde, skulle bevaka samernas och den övriga befolkningens rättigheter och intressen i frågor som gäller användningen av mark och vatten inom hembygdsområdet. Staten skulle enligt förslaget fortsättningsvis ha äganderätten till området och marken såsom tidigare förvaltas av Forststyrelsen. Vidare före- slogs upprättandet av en jordrättsfond som skulle kunna användas till utvecklandet av traditionella näringar och andra samiska intres- sen. Förslaget möttes av omfattande kritik och bl.a. motsatte sig förslaget. tillsatte en kommitté under led- ning av landshövdingen i , med uppgift att utreda möjligheterna att genomföra Vihervouris förslag. Kommitténs för- slag skulle enligt dess direktiv uppfylla miniminivån för kon- vention nr 169. Kommittén, som redovisade sitt förslag , föreslog inrättandet av en särskild direktion för naturvårds- området inom det samiska hembygdsområdet som skulle överta ansvaret för viktiga markanvändningsfrågor som faller inom ramen för Forststyrelsens behörighet. I direktionen skall enligt förslaget ingå representanter för både samer och den övriga lokalbefolkningen. tillsatte även en sär- skild utredare, , för att utvärdera den fastighetsrätts- liga betydelsen av gjorda utredningar beträffande frågan om mark och vatten inom samernas hembygdsområde. Rapporten överlämnades till . Wirilander kom till slutsatsen att det inte finns några obestridda bevis för att samebyarna äger marker på vilken de bor och bedriver sin verksam- het. Han menade vidare att det krävdes en djupgående forskning i historiska källor för att komma till någon slutsats vad gäller ägan- derätten till marken. Även har utrett frågan om de finska samernas rätt till mark och vatten. överlämnade en rapport angående frågan om markrättigheter inom det samiska hembygdsområdet, vari man ifrågasätter den statliga äganderätten till mark inom samernas hembygdsområde. 2002 konstaterade den finska att en grundlig historisk utredning angående markrättigheter var nödvändig. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder ningsprojekt bestående av representanter från och Uleå- borgs universitet tillsattes med uppgift att utreda historiska förhål- landen beträffande bosättningar, befolkning och markanvändning inom Kemi och mellan . Vid kontakter med har uppgetts att forskningsresultaten i skrivande stund inte redovisats men att de väntas . 13.2Tre anglosaxiska länder: , och är en förbundsstat där makten delas mellan den federala regeringen och de tio provinsregeringarna. har även tre ter- ritorier som inte har samma självständiga ställning som provinserna men har egna regeringar med betydande befogenheter. Frågan om ursprungsfolks landrättigheter hanteras framför allt på federal nivå. har, liksom och , ett anglosaxiskt rättssystem (common law), vilket i korthet innebär att gällande rätt utvecklas genom domstolsutslag snarare än genom skrivna lagar. har inte ratificerat : s konvention nr 169 om ursprungs- folk och stamfolk i självstyrande länder. Den status ursprungsfolken har härstammar från det fak- tum att de är ättlingar till de människor som bodde i denna del av världen långt innan européerna anlände. fastställde Stor- genom en kunglig proklamation att land som inte redan var i européers besittning kunde utnyttjas av urbefolkningarna efter tillåtelse från brittiska kronan samt att endast kronan hade rätt att förvärva land från urbefolkningen. Både före och efter den kungliga proklamationen slöts många omfattande fördrag mellan å ena sidan olika brittiska respektive kanadensiska regeringar och å andra sidan ursprungsfolken, något som ända varit karaktäristiskt för frågan om ursprungsfolkens rättigheter till mark i . antogs lagen Indian Act som innehöll regler om förvaltning och bruk av de indianreservat som börjat inrättas. Under återstå- ende delen av och första halvan av fördes en politik som inskränkte urbefolkningarnas rättigheter. initierade dock ursprungsfolken processer för att få sina rättigheter erkända. övergång till självständighet skedde fredligt och 1931 fick status som helt självständig stat. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder des även den kanadensiska författningen slutligen från Storbritan- nien. I samband härmed antogs en ny konstitution som erkänner och bekräftar ursprungsfolkens rättigheter. Det finns i uppskattningsvis omkring en miljon männi- skor som definieras som tillhörande något ursprungsfolk. Detta antal motsvarar av den totala befolkningen. I använder man sig av begreppet aboriginal peoples i stället för det internationellt vedertagna indigenous peoples. Samma sak avses dock med de olika begreppen. I begreppet aboriginal peop- les inryms indianer (numera ofta kallade First Nations), inuiter samt métiser (dvs. av blandat indianskt och franskt eller brittiskt ursprung).11 Indianerna är den största gruppen. Över hälften av dem lever i något av de drygt 2 000 reservat som finns på landsbyg- den. De flesta reservaten finns i , , Saskat- chewan och . Antalet inuiter uppskattas till omkring 50 000 personer. Flertalet bor i territoriet , eller i norra . 13.2.1.1 Avtal och lagstiftning Den 1876 antagna lagen Indian Act formaliserade regeringens rela- tion med indianerna, särskilt vad avser frågan om land och andra tillgångar. Det har dock erkänts att den kanadensiska regeringen inte alltid respekterade de juridiska åtaganden som ålåg dem såsom de specificerades i lagen, traktat och andra överenskommelser. Indian Act har genomgått små förändringar sedan den antogs och tycks allmänt anses vara förlegad. konstitution erkänner och bekräftar existe- rande urbefolknings- och traktaträttigheter som innehas av Kana- das ursprungsfolk.12 Viktigt att notera är att ursprungsfolk inte härmed fick några nya rättigheter, utan att de rättigheter som ursprungsfolken hade mot bakgrund av sin ställning just som ursprungsfolk erkändes. Ett särskilt departement, (), inom den federala regeringen har det huvudsak- liga ansvaret för ursprungsfolk såsom det fastställts i för- drag och lagstiftning. har därmed bl.a. hand om reservaten och förhandlar å regeringens vägnar med ursprungsfolken. 35 (2) Constitution 1982. 35 (1) Constitution 1982. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder Aboriginal title är det juridiska begrepp som erkänner ursprungs- folkens intressen i mark. Aboriginal title har uppkommit genom ursprungsfolkens långvariga innehav av marken. Innehållet i abori- ginal title kan variera mellan olika områden beroende på hur det traditionella innehavet av marken sett ut. Detta kommer att utvecklas mera längre fram i detta avsnitt. Det engelska uttrycket kommer även fortsättningsvis att användas i brist på en godtagbar över- sättning. Det finns två sätt att bestämma vilka markrättigheter ursprungs- folken har i olika områden, dvs. innehållet i aboriginal title. Detta sker antingen genom förhandlingar mellan staten och ursprungs- folken själva eller genom domstolsprocesser på en fall-till-fall-basis. bekräftades i olika rättsfall existensen av ursprungsfolkens rättigheter. har ett flertal processer drivits i kanadensiska domstolar, och ursprungsfolkens rättigheter definierats i enlighet härmed. Domstolarna har dock vid upprepade tillfällen gett uttryck för att ursprungsfolkens rätt till land hellre bör lösas genom förhandling mellan parterna än genom process i domstol.13 De specifika rättigheter som ursprungsfolk har finns i stor utsträckning fastlagda i olika fördrag som ingåtts mellan regeringen och ursprungsfolken. Som nämnts ovan erkände tidigt att ursprungsfolk hade anspråk på och åtminstone viss rätt till land. förmåddes olika indi- angrupper att ingå ett antal fördrag mellan regeringen, varvid rät- tigheter till land överfördes från indianerna till kronan i utbyte mot viss kompensation och vissa andra rättigheter. Inga fördrag var identiska, men de medförde ofta vissa liknande rättigheter, såsom rätt till mark i reservat, årligt underhåll samt jakt- och fiskerättig- heter. I utbyte gav indianerna upp stora landarealer till staten. Ingå- ende av dylika fördrag mellan ursprungsfolk och regeringen är dock inte enbart ett historiskt fenomen, utan förekommer i allra högsta grad även . Detta gäller inte bara indianerna utan även andra ursprungsfolk, även om inga moderna fördrag ingåtts vad gäller métisernas rättigheter.14 1998 bekräftade den kanadensiska reger- ingen att både historiska och moderna fördrag även fortsättningsvis kommer att vara väsentliga i relationen mellan ursprungsfolk och staten. Regeringen har uttalat att den anser att dessa avtal kan visa 13Indian and Northern Affairs , Fact Sheet, se 14Report of the Special Rapporteur on the situation of human rights and fundamental free- doms of indigenous people, mission to 2004. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder vägen till en gemensam framtid, då de medför ömsesidiga rättighe- ter och skyldigheter.15 Den federala regeringen erkänner två typer av anspråk till mark vilka kallas för generella anspråk (comprehensive claims) samt specifika anspråk (specific claims). Generella anspråk kan t.ex. uppkomma när en urbefolkningsgrupp hävdar rätt till land och resurser inom ett visst område där aboriginal title inte har reglerats i avtal eller på liknande sätt. Detta gäller framför allt i pro- vinsen . En uppgörelse mellan regeringen och en urbefolkningsgrupp efter ett generellt anspråk från urbefolknings- gruppen leder vanligen fram till ett fördrag som föreskriver vilka rättigheter och skyldigheter respektive part har. Syftet är att lösa de juridiska tveksamheter som följer med konceptet aboriginal title och att få till stånd moderna fördrag som ger en klar, säker och var- aktig definition av rätten till land och resurser. Anspråken kallas för generella på grund av att de är så omfattande och inkluderar rätt till t.ex. land, fiske- och fångsträttigheter samt ekonomisk kom- pensation. En uppgörelse kan även inkludera visst självstyre. Mel- lan 1975 och 2004 har nära hamnat under ursprungs- folkens kontroll och pågår förhandlingar med över 400 urbefolkningssamhällen. Förhandlingarna sker vanligen mellan tre parter, dvs. mellan den federala regeringen, och representanter för ursprungsfolken.16 Specifika anspråk erkänns enligt regeringens praxis vid flera vid olika situationer. Som exempel kan nämnas när ett avtal eller annan överenskommelse mellan ett indianfolk och regeringen inte efter- levts, när ett brott mot Indian Act eller annan lagstiftning har begåtts, när det begåtts ett brott mot en skyldighet härrörande från regeringens administration av ett indianfolks fond eller andra till- gångar eller slutligen vid en illegal försäljning eller annan disposi- tion av ett indianfolks land, utförd av regeringen.17 Dagens speci- fika anspråk täcker ett brett spektrumav konflikter, och vissa krav härrör från händelser som ligger mer än ett århundrade tillbaka, medan andra grundar sig på senare händelser som ligger närmare . etablerades Indian Claims Commission (ICC) som en oberoende konliktlösningsmekanism. ICC förser indianer med ett 15Indian and Northern Affairs , Fact Sheet, se 16Report of the Special Rapporteur on the situation of human rights and fundamental free- doms of indigenous people, mission to 2004. 17Indian and Northern Affairs , Fact Sheet, se Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder alternativ utanför rättssalen för att se över krav som tillbakavisats av . har mer än 260 konflikter lösts, och för när- varande förhandlas mer än 100 liknande anspråk. En uppgörelse omfattar vanligtvis ekonomisk kompensation för värdet av den mark man fråntagits eller ersättningsmark till reservat. Vissa kriti- ker menar dock att det med dagens takt kommer att ta århundra- den att lösa alla konflikter.18 Hur ICC fungerar utvecklas vidare under avsnitt 14.3. 13.2.1.2 Delgamuukw mot British Columbia19 har i ett flertal mål fått ta ställning till innebörden av ursprungsfolks rättigheter såsom de fastställts i kon- stitutionen. Det mesta kända och betydelsefulla kanadensiska rättsfallet vad gäller rätten till mark är Delgamuukw v. British Columbia.20 Bakgrunden till denna process var kravet från Gitksan- och Wetsuwetenfolken om att deras rättigheter till traditionellt territorium i provinsen skulle erkännas. Målet, som var oerhört omfattande, hamnade efter många års processande i Supreme Court of som är den högsta domstolen i landet. Domstolen konstaterade dock att ett flertal fel gjorts i tidigare instanser (t.ex. hade ursprungsfolkens bevisning, bl.a. muntliga historier, inte tolkats i ljuset av de svårigheter som är inneboende i processer om ursprungsfolks rättigheter), varför målet visades åter till lägre instans. I domen görs dock en mängd betydelsefulla utta- landen om ursprungsfolks rättigheter i allmänhet och om aboriginal title i synnerhet som tydliggör hur domstolarna skall handskas med liknande fall . I domen slås fast att aboriginal title är en rätt till marken som sådan, och således inte begränsad till rätten att fortsätta utföra tra- ditionella bruk och aktiviteter. Aboriginal title innehåller en exklu- siv rätt till besittning och till bruk av landområdet på en mängd olika sätt, av vilka inte alla typer av bruk behöver vara varianter av seder, vanor eller traditioner som är typiska för de olika urbefolk- ningskulturerna. Om aboriginal title väl anses föreligga skall den grupp som innehar rättigheten alltså också kunna använda marken 18Report of the Special Rapporteur on the situation of human rights and fundamental free- doms of indigenous people, mission to 2004. 19För en ingående redogörelse för rättsfallet, se t.ex. , Urbefolk- ningsperpektivet i rättstvister om landrättigheter, Diedut nr 3 2003. 20Delgamuukw v. , 3 SRC (1997) 1010. Ursprungsfolks markrättigheter i andra länder på andra sätt än de traditionella. Dock begränsas de skyddade typerna av bruk såtillvida att de inte får vara oförenliga med karak- tären av ursprungsfolkens band till den mark som grundar rätten till gruppens aboriginal title. Som exempel på detta nämns att en urbefolkningsgrupp som menar att dess speciella anknytning till marken hänför sig till dess ceremoniella eller kulturella betydelse, inte får använda marken på ett sätt som förstör anknytningen, t.ex. genom att anlägga en parkeringsplats på marken. Aboriginal title inkluderar även de resurser som finns på det aktuella landet, t.ex. olja, gas, timmer etc. För att fastställa aboriginal title fastslås tre kriterier som enligt domen måste vara uppfyllda, nämligen besittning, kontinuitet samt exklusivitet: 1.Marken måste ha tagits i besittning före tiden för den brittiska suveräniteten. 2.Om urbefolkningsparten åberopar nuvarande besittning som bevis på tidigare ockupation måste det finnas en kontinuitet mellan den tidigare och den nuvarande besittningen. Här underströks dock att det inte är fråga om krav på en obruten kedja av kontinuitet mellan tidigare och nuvarande besittning, eftersom resultatet av en för strikt tillämpning av denna konti- nuitet skulle kunna bli att den historiska orättvisa som ursprungsfolken lidit sedan kolonisationen skulle vidmakthål- las. 3.Besittningen måste ha varit exklusiv vid tiden för den brittiska suveräniteten.