sou · GUB3109 · 2007-01-01 00:00:00 — Syftet var istället att anställda i andra kommuner vid behov skulle kunna handlägga vissa ärenden eller ärendetyper och fatta de nödvändiga besluten i den delegerande kommunens namn (a.a. s. 192–193). En utredning, Kommunala kompetensutredningen, har fått till uppgift (dir. 2006:47) att bl.a. utforma generella riktlinjer för undantag från lokaliseringsprincipen, översiktligt beskriva erfarenheterna av samverkan inom olika verksamhets- områden samt utvärdera konsekvenserna av samverkan för bl.a. verksamhetens effektivitet respektive för den lokala demokratin. Uppdraget skall redovisas . De uppgifter som framför allt blir aktuella för kommunerna att hantera i enlighet med utredningens förslag är parkerings- övervakning, indrivning av obetalda felparkeringsavgifter och bemötande av klagomål på utfärdade felparkeringsavgifter. Hur detta närmare skall hanteras organisatoriskt är en fråga som varje enskild kommun får ta ställning till. Enligt 3 kap. 16 § KL får kommuner lämna över vården av en angelägenhet, för vars handhavande särskild ordning inte föreskrivits, till ett aktiebolag, ett handelsbolag, en ekonomisk förening, en ideell förening, en stiftelse eller en enskild individ. Av samma bestämmelse framgår att vården av en angelägenhet som innefattar myndighetsutövning enligt 11 kap. 6 § RF får överlämnas endast om det finns stöd för det i lag. kan konstatera att utredningens förslag om ett enhetligt sanktionssystem innebär att systemet kommer att bygga på civilrättslig grund. Sanktioner mot felparkeringar kan därför inte längre ses som myndighetsutövning. Kommunerna kommer således att ha möjlighet att utan särskilt lagstöd överlämna hanteringen av felparkeringsavgifter till ett privat eller kommunalt bolag som agerar inom kommunen, precis som i många kommuner sker på kontrollavgiftssidan. Kommunernas befogenheter begränsas bl.a. av den s.k. lokalis- eringsprincipen i 2 kap. 1 § kommunallagen (1991:900, KL), som anger att kommuner och landsting själva får ha hand om sådana angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kom- munens eller område eller deras medlemmar. Som påpekade i sitt remissvar över Åklagar- utredningens förslag kommer framför allt mindre kommuner inte att ha egen personal att hantera frågor som rör felparkering. Kommunerna har enligt gällande lagstiftning möjlighet att samverka i olika frågor. Sådan samverkan kan exempelvis ske genom att de samverkande kommunerna i enlighet med 3 kap. 20 § KL bildar ett kommunalförbund och lämnar över vården av kommunala angelägenheter till ett sådant förbund. Kommunerna kan också samverka i privaträttsliga former, t.ex. genom samägande av bolag. utgår från att befintliga samverkansmöjligheter för kommunerna i stor utsträckning är tillräckliga för att kunna hantera de nya uppgifter som utred- ningens förslag innebär. Dessa nya uppgifter kommer dessutom vara ett frivilligt åtagande för kommunerna. För att undvika oklarheter menar dock utredningen att det ändå finns skäl att införa en bestämmelse om rätt för en kommun att träffa avtal med en annan kommun om att helt eller delvis ombesörja kommunens uppgifter i det nu aktuella hänseendet. I bl.a. 2 kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:453) och 3 kap. 12 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor finns bestämmelser som tillåter att sådana avtal ingås. anser att bestämmelsen i huvudsak bör kunna utformas på samma sätt. Eftersom det inte är fråga om myndighetsutövning eller beslutsfattande i egentlig mening finns det dock inte skäl att särskilt föreskriva att kommunen inte får överlåta befogenheten att avgöra ärenden eller att kommunen får efter överenskommelse med en annan kommun uppdra åt en anställd i den kommunen att besluta på kommunens vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden (jfr Polis- verksamhetsutredningens förslag till 6 b § lagen [1987:24] om parkeringsövervakning). Det bör framhållas att kommunens ansvar för verksamheten givetvis inte kan överlåtas, utan endast själva utförandet. Bestämmelsen utgör ett undantag från den kommunala lokal- iseringsprincipen. Vid överväganden angående hur en möjlighet till överprövning av felparkeringsavgifter bör utformas är det av betydelse på vilken rättslig grund sanktionssystemet utformas. Om de två sanktions- systemen skulle behållas är det, med utgångspunkten att polisen inte längre skall hantera ärenden om rättelse och bestridande av felparkeringsavgifter, nödvändigt att på den offentligrättsliga sidan utforma en formell möjlighet till överprövning hos någon annan myndighet och i slutändan domstolsprövning. Detta bl.a. på grund av att ett myndighetsbeslut som innebär att en enskild påförs en avgift måste kunna överklagas av den enskilde. Man skulle kunna tänka sig att den prövning som görs av polismyndigheterna skulle kunna utföras av i första hand läns- styrelserna eller . Dessa myndigheters beslut skulle sedan kunna överklagas till tingsrätt. När det gäller länsstyrelserna skulle överprövningen exempelvis kunna göras av en delegation inom av modell miljöprövningsdelegation eller vattendele- gation. En sådan delegation skulle ledas av en ordförande med domarkompetens och inom delegationen skulle finnas ledamöter med erforderliga sakkunskaper. I enlighet med samma resonemang kan man tänka sig en avdelning inom som hanterar över- prövningen. Om det istället införs ett sanktionssystem som ersätter de båda nuvarande måste överprövningsförfarandet anpassas på ett mer genomgripande sätt. Det vore orimligt att anpassa de civilrättsliga förfaranderegler som gäller för kontrollavgifter på tomtmark till de förvaltningsrättsliga bestämmelserna om överklagande som gäller enligt LFP. Den rimliga lösningen är istället att anpassa det för- farande som gäller för felparkeringsavgifter på gatumark till ett förfarande som mer vilar på civilrättslig grund. Utredningen ser inga principiella hinder mot en sådan lösning. ligga i linje med den utveckling som skett på området, att en felparkeringsöverträdelse betraktas som en civilrättslig fordran snarare än ett brott eller en överträdelse som måste beivras med förvaltningsrättsliga åtgärder. Dessutom bör det vara till fördel för den enskilde att avskaffa ett system som reglerar tvister om parkeringsöverträdelser olika beroende på var överträdelsen ägt rum och istället införa en enhetlig överprövning. Den lösning som utredningen valt är således att tvister angående felparkeringsavgifter skall lösas enligt den vanliga instansordning som gäller inom civilrätten. Med en sådan lösning skulle alltså tvisterna i huvudsak bli civilrättsliga tvister. Med ett sådant civilrättsligt förfarande är det inte lämpligt att bibehålla den ordningen att fordonets ägare är betal- ningsskyldig. Det naturliga är istället att betalningsansvaret in- träder först när ansvaret fastställts genom dom eller beslut som vunnit laga kraft. Liknande principiella förändringar är nödvändiga, det gäller t.ex. möjligheten att begära rättelse. Införandet av det civilrättsliga förfarandet innebär att kommun- ens utfärdande av felparkeringsavgifter inte längre utgör myndig- hetsbeslut. Därmed finns det inte längre något förvaltningsbeslut att överklaga enligt de allmänna förvaltningsrättsliga bestämmel- serna. Utredningens förslag: Det skall inte finnas en formell möjlighet till rättelse i det enhetliga sanktionssystemet. Den första möjlighet till prövning av en parkeringsanmärkning som fordonets förare eller ägare har enligt LFP är att ansöka om rättelse hos polismyndigheten i det polisdistrikt där anmärkningen meddelades (8 §). är avsett för enklare fall som kan avgöras snabbt och i nära anslutning till utfärdandet av parkeringsanmärkningen. Detta innebär att det framför allt är uppenbara fel som kan åtgärdas genom rättelseförfarandet. Någon motsvarande möjlighet till rättelse finns inte vad gäller kontroll- avgifterna. Fordonets förare eller ägare har dock naturligtvis en informell möjlighet att vända sig till den som har utfärdat kontrollavgiften och begära att den skall undanröjas. dock inte några formella krav på hur ett sådant klagomål skall hanteras. Ett sådant förfarande bygger emellertid på att det är fråga om ett förvaltningsrättsligt beslut. Det är vanligt att ha ett . Som anfört tidigare bör det nya förfarandet ha en mer civilrättslig karaktär. I ett civil- rättsligt förfarande är rättelsemöjligheten mindre lämplig. Det är inte längre fråga om att kommunen fattar ett förvaltningsbeslut genom att utföra en parkeringsavgift, utan snarare att kommunen bestämmer sig för att kommunen har en fordran på den enskilde på grund av att denne har felparkerat. Om den enskilde inte delar uppfattningen att kommunen har en fordran måste kommunen använda sig av det civilrättsliga förfarandet för att få sin fordran betald. Det vore en märklig ordning om en enskild skulle kunna begära rättelse av den omständigheten att kommunen anser sig ha en fordran på den enskilde. Det finns inte heller någon möjlighet att begära rättelse enligt LKOP. Det är naturligtvis rimligt att den som har utfärdat en felparke- ringsavgift bemöter bilisten och bl.a. förklarar varför avgiften utfärdats. Det finns naturligtvis inte några hinder mot en sådan informell kontakt. Tvärtom är det naturligt att parterna har en underhandskontakt med varandra innan ett eventuellt civilrättsligt förfarande inleds. En enskild som vill vända sig till , se avsnitt 9.3.15, bör rimligen först undersöka om kommunen vidhåller att det varit fråga om en parkeringsöver- trädelse innan han eller hon vänder sig till nämnden. Kommunen är därvid fri att avstå från att driva frågan vidare om den enskilde framför tillräckligt tungt vägande argument, utan att kommunen därvid behöver göra en formell omprövning av ett förvaltnings- beslut. Utredningen föreslår således att det inte skall finnas en formell möjlighet till rättelse i det enhetliga sanktionssystemet. På så sätt renodlas förfarandet till att mer motsvara ett civilrättsligt förfarande. 9.3Ett alternativt förfarande för prövning av felparkeringstvister I departementspromemorian Felparkeringsavgift – förslag till ändrade bestämmelser om den rättsliga hanteringen (Ds K 1987:18 s. 27–28) diskuterades frågan om att införa en helt ny instans- ordning för överprövning av felparkeringsavgifter. Inledningsvis redogjordes för att det i förarbetena till LFP diskuterats andra organ än domstolarna för prövning av felparkeringsavgiften men att departementschefen ansett att de organ som redan prövade dessa frågor, polismyndigheterna och domstolarna, skulle fortsätta med detta i avvaktan på hur andra liknande frågor vid övergång till avgiftssystem skulle komma att lösas. Enligt promemorian skulle en överflyttning av besvärsprövningen till en förvaltnings- myndighet eller annat offentligt organ kunna medföra att prövningen kunde ske i enklare former. Man menade dock att en sådan ordning sannolikt skulle komma i konflikt med artikel 6 i angående skydd för mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna. Artikeln ger den enskilde rätt att få bl.a. civila rättigheter och skyldigheter prövade av domstol. Med den tolkning artikeln fått i praxis torde enligt promemorian inte bara den privaträttsliga tomtmarksparkeringen utan även den offentligrättsliga parkeringen falla in under begreppet civila rättigheter och skyldigheter. Eftersom besvärsprövning av en förvaltningsmyndighet därför måste kombineras med rätt till domstolsprövning ansågs inte mycket vunnet med en sådan överflyttning. Vidare anfördes att en överflyttning av felparkerings- målen till en förvaltningsdomstol knappast skulle medföra ökade möjligheter till en rationellare handläggning. Dessutom menade man att det trots allt fanns flera fördelar med det gällande systemet, eftersom de allmänna domstolarna kommer i kontakt med parkeringsfrågor bl.a. vid tvister om kontrollavgifter. Det förhållandet att de frågor som rätten har att pröva i mål om felparkeringsavgifter och i mål om kontrollavgifter i många avseenden är likartade och att viss praxis både är och bör vara densamma beträffande båda parkeringsformerna ansågs tala för att mål om felparkeringsavgifter och mål om kontrollavgifter skall prövas av samma organ. Prövningen av felparkeringsavgifter borde av dessa skäl vara kvar i de allmänna domstolarna. menade att om kommunen enligt utredningens förslag skulle ta över handläggningen och besluts- fattandet när det gäller bestridanden borde överklagande ske till länsrätt, med rätt att därefter överklaga beslutet till kammarrätten (SOU 2002:70 s. 191). Överklagande skulle enligt förslaget ske i enlighet med bestämmelserna om laglighetsprövning i 10 kap. KL. 9.3.2En jämförelse med tvistlösning inom konsument- området Som anförts ovan innebär utredningens förslag om ett enhetligt sanktionssystem bl.a. att en tvist om en felparkeringsavgift kommer att utgöra en civilrättslig tvist. Parterna i en stor del av dessa tvister kommer att vara en näringsidkare eller kommun och en enskild. Enligt utredningens mening ligger det mot denna bakgrund nära till hands att göra en jämförelse med tvistlösning inom konsumentområdet. En konsumenttvist handlar i normalfallet om att konsumenten vill reklamera en vara eller en tjänst som han eller hon är missnöjd med. Inom parkeringsområdet är det dock fråga om att bilisten vill bli befriad från en påförd avgift. Dessutom är det inom parkerings- området inte alltid fråga om en tvist mellan en näringsidkare eller kommun och en enskild person. Beroende på vem som äger ett fordon och vem som utfärdat avgiften kan parterna i en tvist om en felparkeringsavgift vara exempelvis två näringsidkare eller två privatpersoner. är således väl medveten om att en alltför långtgående jämförelse med tvistlösning inom konsumentområdet inte låter sig göras. Utredningen har trots det tagit fasta på det särskilda krav som kan ställas på en möjlighet till tvistlösning inom konsumentområdet (jfr Reklamations- utredningens betänkande Tvistlösning på konsumentområdet, SOU 1978:40 s. 121 f.). Dessa krav är sammanfattningsvis följande. Förfarandet skall vara enkelt och smidigt. Detta innebär bl.a. att man inte bör ställa alltför höga krav på insatser från den enskildes sida. För att motverka behovet av juridiskt biträde och för att över huvud taget göra förfarandet enkelt och lättillgängligt för parterna bör det konfliktlösande organet i så stor utsträckning som möjligt bistå parterna när de utför sin talan. Förfarandet skall också vara snabbt och billigt. Tvisterna rör ofta så små värden att konsumenten är beredd att ådra sig endast obetydliga kostnader för att få sin sak prövad. Slutligen måste avgörandena vara väl under- byggda. Detta är viktigt för att förfarandet skall vinna förtroende och därigenom utnyttjas i den omfattning som är önskvärd. När det gäller att underlätta för konsumenter att få tvister prövade menade att man i princip kan välja två vägar. Den ena är ett informellt förfarande vid reklama- tionsnämnder av olika slag. Den andra är att parterna får vända sig till domstol eller annan myndighet och inom detta förfarande underlätta för konsumenten att tillvarata sin rätt. Ett reklamationsnämndsförfarande bygger i princip på frivillig medverkan från parternas sida. Det innebär bl.a. att nämnden inte förfogar över några tvångsmedel när det gäller t.ex. att få en part att yttra sig. Vidare är beslut från reklamationsnämnd till skillnad från domstolsavgöranden inte verkställbara utan utgör endast rekommendationer till parterna. Detta innebär att det ytterst beror på parternas goda vilja om besluten följs. Förfarandet vid domstol eller myndighet är mer formaliserat än vid reklamationsnämnd men leder å andra sidan till avgöranden som kan verkställas tvångsvis. För att underlätta för konsumenten att bevaka sin rätt i domstol har förfarandet vid olika tillfällen reformerats i olika avseenden. () inrättades 1967 av och började sin verksamhet . Nämndens verksamhet bedrevs under på försök. 1973 blev huvudman för verksamheten. I samband med att och 1976 sammanfördes till en myndighet gjorde reklamationsutredningen en översyn av ställning och verksamhetsformer. Resultatet redovisades i betänkandet Tvist- lösning på konsumentområdet (SOU 1978:40). Mot bakgrund av utredningens överväganden föreslogs i propositionen 1979/80:114 bl.a. att verksamheten vid nämnden skulle få stadigvarande karaktär. antog förslaget och nämndens verksamhet bedrevs i nya former fr.o.m. . är en statlig myndighet. Nämnden fungerar i viss mån som en domstol. Nämndens huvudsakliga uppgift är att på ett opartiskt sätt pröva tvister mellan konsumenter och företagare (närings- idkare). Nämndens verksamhet regleras i förordningen (2004:1034) med instruktion för . Ett ärende hos initieras genom en anmälan från konsumenten. En anmälan till nämnden måste vara skriftlig. Det ställs inga formella krav på anmälan utan den kan göras i ett vanligt brev. Nämnden har dock tagit fram särskilda blanketter för att underlätta för den som vill göra en anmälan. I blanketten får konsumenten ange vilka yrkanden han eller hon har. Nämnden lämnar rekommendationer om hur tvister bör lösas, till exempel att näringsidkaren ska ge konsumenten pengarna tillbaka. Nämndens beslut är alltså inte bindande för parterna. Vanligtvis tar från anmälan till beslut. Nämndens prövning är kostnadsfri. Av 4 § förordningen (2004:1034) med instruktion för framgår att bl.a. inte prövar tvister som rör köp av fast egendom, bostadsrätt eller tomträtt, hälso- eller sjukvård eller advokatverksamhet. Nämnden prövar vidare inte bl.a. tvister som rör parkering, spel, tips och lotterier, utbildning och kursverksamhet, i den mån tvisten avser utbildningens eller kursens kvalitet och innehåll, samt växter, livsmedel och drycker, i den mån tvisten avser deras kvalitet eller beskaffenhet (se föreskrifter om tvister som inte prövas av nämnden, KOVFS 2004:4). Några nämnder inrättade av branschorganisationer () beslutade att skapa en reklamationsnämnd dit en elev utan kostnad kan vända sig för att få en opartisk bedömning av klagomål gentemot en STR- ansluten trafikskola. Nämnden består av en lagfaren ordförande och en representant från , en från (), en från och en från . Enligt information på bör en missnöjd elev först försöka komma överens med sin trafikskola. Om det inte går kan eleven kontakta STR:s konsumentinformation eller skriftligen vända sig till reklamationsnämnden. Man måste dock klaga efter det senaste utbildningstillfället. Nämnden har under avgjort ca 300 ärenden. Ett 80-tal elever har fått pengar tillbaka. Enligt hemsidan händer det att en enskild trafikskola vägrar rätta sig efter nämndens beslut. Då träder in i stället – eleven skall hållas skadeslös. När , , slutade att behandla ärenden som rörde värmepumpsystem, beslutade (), och att starta en reklamations- nämnd, (). VPN behandlar alla tvisteärenden när det gäller värmepumpinstallationer upp till max 250–300 kW. VPN:s utlåtande innebär en rekommendation hur tvisten bör lösas. Ordföranden är jurist med domarbakgrund och i övrigt består nämnden av en förbundsjurist i VVS-I och fem experter. SVEP fungerar som kansli och handhar utredningen, är föredragande, samt har kontakter med parterna. Dock har SVEP ej rösträtt. För att ärendet ska tas upp i VPN krävs att det är en tvist där anmälaren skriftligen har angett sina krav, t.ex. hävning, utebliven besparing osv. samt tidsfrist t.ex. eller en månad. Anmälning av tvist sker till VPN på särskilt formulär som tillhandahåller. Ett reklamationsärende är belagt med en engångskostnad på för den som gör anmälan, om anmälaren är en juridisk person. Ärendet är inte offentligt för parterna, förrän ungefär efter nämndsammanträdet. Verksamheten i nämnden styrs av stadgar. En förteckning över nämnder och råd som inrättats av bransch- organisationer finns på . Europeiska kommissionens rekommendation angående utom- rättslig tvistlösning Europeiska kommissionen har utfärdat en rekommendation om principer som skall tillämpas på de instanser som är ansvariga för förfaranden för reglering av konsumenttvister utanför domstol (98/257/EG). Av rekommendationen framgår bl.a. följande. Flera medlemsstater har gjort erfarenheter som visar att alternativa mekanismer för reglering av konsumenttvister utanför domstol kan ge goda resultat för både konsumenter och företag, under förutsättning att respekten för vissa grundläggande principer kan garanteras, eftersom kostnaderna för regleringen av konsument- tvisterna blir lägre och handläggningen tar . Rekommendationen är begränsad till förfaranden som leder till att en tvist löses av en tredje part som föreslår eller ålägger parterna en lösning. De utomrättsliga instansernas beslut kan enligt rekommendationen vara tvingande för parterna eller endast utgöra rekommendationer eller förslag till transaktioner som parterna måste godta. De beslutsfattande instanserna måste vara opartiska och objektiva för att konsumenternas rättigheter skall kunna garanteras och för att konsumenternas tilltro till de alternativa mekanismerna för reglering av konsumenttvister skall kunna ökas. När besluten fattas kollegialt garanteras opartiskheten lämpligast genom att konsumenter och näringsidkare företräds av samma antal representanter. Förfaranden utanför domstol skall förbättra konsumenternas rätt att få sin sak prövad. Genom att eftersträva effektivitet bör dessa förfaranden komma till rätta med vissa problem som uppstår inom rättsväsendet, som höga kostnader, långa handläggningstider och komplicerade förfaranden. De utomrättsliga instanserna kan fatta beslut inte enbart på grundval av rättsliga bestämmelser, utan också med beaktande av skälighet och god sed. Denna flexibilitet vad beträffar de rättsliga grunderna för deras beslut får emellertid inte leda till ett sämre skydd för konsumenten än det konsumenten skulle få i enlighet med gemenskapsrätten, om domstolarna tillämpade denna rätt. I rekommendationen anges vidare ett antal principer som existerande eller framtida instanser med behörighet att reglera konsumenttvister utanför domstol bör respektera. Några sådana principer är principen om oberoende, öppenhetsprincipen och den kontradiktoriska principen. Den sistnämnda principen innebär att förfarandet skall ge alla berörda parter möjlighet att på lika villkor redogöra för sin ståndpunkt inför den behöriga instansen och få ta del av samtliga omständigheter som åberopats av den andra parten samt eventuella sakkunnigutlåtanden. Konsumentpolitikens mål och inriktning I regeringens proposition 2005/06:105 Trygga konsumenter som handlar hållbart – konsumentpolitikens mål och inriktning uppmuntrar regeringen en utveckling där näringslivets egna tvist- lösande organ uppfyller Europeiska kommissionens rekommenda- tioner. Regeringen uttalar vidare bl.a. följande (a. prop. s. 44). Ett grundläggande krav för utomrättsliga tvistlösningsinstitut, vare sig ett sådant är arrangerat av staten eller av någon annan aktör, bör enligt regeringens mening vara att det följer den av Europeiska kommissionen utfärdade rekommendationen om principer som ska tillämpas på de instanser som är ansvariga för förfaranden för reglering av konsumenttvister utanför domstol (98/257/EG). Regeringen avser att undersöka vilka organ som uppfyller kommissionens krav för utomrättslig tvistlösning och, om branschorganen så önskar, anmäla dessa hos kommissionen. Genom att öka antalet prövningsnämnder som följer kommissionen rekommendation ökar också tillgången till godtagbara tvistlösningsmekanismer för konsumenterna. I propositionen anför regeringen också att det från konsument- synpunkt är angeläget att konsumenterna så långt som det är möjligt har tillgång till alternativ tvistlösning utanför domstol (a. prop. s. 43). Det finns därför anledning att se över uppgifter och arbetsformer i syfte att, inom ramen för befintliga resurser, uppnå en utomrättslig tvistlösning som är mer tillgänglig för konsumenterna. I en sådan översyn bör beaktandet av tillgången till alternativa tvistlösningsorgan ingå.