sou · GUB39 · 2007-01-01 00:00:00 — Syftet kan inte nås på något annat mindre ingripande sätt än genom kontroller vid inre gräns. Lagstiftningens utformning och omfattning I regleras rätten att inneha civila skjutvapen i vapenlagen och i vapenförordningen. Särbestämmelser om utförsel av sådana vapen finns i lagen om krigsmateriel. Som huvudregel gäller krav på tillstånd för att föra in skjutvapen eller ammunition till . För tillstånd att föra in vapen i gäller, att samma förutsättningar som gäller för att inneha vapen skall vara uppfyllda. Det s.k. vapendirektivet, antogs som en följdåtgärd till införan- det av en inre marknad . Bakgrunden till vapendirek- tivet var, att EU ansåg att avskaffandet av kontrollerna av vapenin- nehav vid gemenskapens inre gränser gjorde det nödvändigt att anta effektiva bestämmelser för att möjliggöra att kontroller inom medlemsstaterna kan genomföras. Av detta skäl innehåller direkti- vet både bestämmelser om förvärv och innehav av skjutvapen och bestämmelser om överföring av skjutvapen mellan medlemssta- terna. Vapendirektivet är ett s.k. minidirektiv och innehåller de lägsta krav, som ställs på respektive medlemsstats lagstiftning vad gäller kontroll av innehav, förvärv av skjutvapen och beträffande överfö- ring av sådana vapen mellan medlemsstaterna. Medlemsländerna är således fria att beträffande kontroll av vapen anta eller behålla reg- ler, som är strängare än de som direktivet anger. Genom vapenlagen och vapenförordningen har vapendirektivet införlivats i svensk rätt. Emellertid utgör inte ett europeiskt skjut- vapenpass tillräcklig grund för att få föra in skjutvapen i . Detta då kräver tillstånd för innehav av i princip alla typer av skjutvapen. Därtill har i vapenlagstiftningen behållit kra- vet på tillstånd för införsel av skjutvapen och ammunition från öv- riga medlemsländer, med undantag i vissa fall för skjutvapen för vilka tillstånd till innehav beviljats i , eller . Vid tiden för inträde i EU undersökte Vapenlagsutred- ningen bl.a. huruvida vapenlagen var i behov av ändringar inför medlemskap. Utredningen konstaterade i sitt betänkande Vapenlagen och EG (SOU 1994:4), att den svenska vapenlagstift- ningen inte till någon del gick utöver vad som enligt då gällande artikel 36 (nuvarande artikel 30) i EG-fördraget utgjorde godtag- bara skäl för att inskränka den fria rörligheten av varor. Utredningen erinrade i sammanhanget om att beträffande skjut- vapen i artikel 223.1 b (nuvarande 296.1 b) anges, att varje med- Lagstiftningens utformning och omfattning lemsstat får vidta åtgärder som den anser nödvändiga för att skydda egna väsentliga säkerhetsintressen i fråga om bl.a. handel med va- pen och ammunition. Sådana åtgärder får dock inte försämra kon- kurrensvillkoren på den gemensamma marknaden för produkter som inte är avsedda speciellt för militära ändamål. Det krav på till- stånd för att föra in skjutvapen i , som gäller för den som har rätt att driva handel med skjutvapen, skulle kunna anses strida mot artikel 30 (nuvarande 28) eller 34 (nuvarande 29) i EG-fördra- get. Denna restriktion är emellertid enligt bedömning motiverad av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. Den utgör varken medel för godtycklig diskriminering eller inne- fattar en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna. Den är inte diskriminerande utan behövlig och inte onödigt långt- gående. Den bör därför, enligt uppfattning, med stöd av artikel 36 (nuvarande artikel 30) i , anses tillåten. I propositionen En ny vapenlag (prop. 1995/96:52 s. 52 f) in- stämde regeringen i bedömning, att den svenska vapenlagstiftningen inte till någon del går utöver vad som enligt då gällande artikel 36 (nuvarande artikel 30) i EG-fördraget utgjorde godtagbara skäl för att inskränka den fria rörligheten av varor. Regeringen gjorde denna bedömning både såvitt gäller skjut- vapen och ammunition som när det gällde föremål, som omfattas av lagen om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål och förordningen om tillstånd till införsel av vissa farliga föremål. Regeringen konstaterade, att restriktionerna var motiverade med hänsyn till allmän ordning och säkerhet och att bestämmelserna varken kunde anses som ett medel för godtycklig diskriminering eller innefattade förtäckt begränsning av handeln mellan medlems- staterna. Bestämmelser angående innehav, införsel, m.m. av civila vapen är till viss del (se ingressen till vapendirektivet) harmoniserade genom vapendirektivet, vilket införlivats i svensk rätt genom vapenlagen. I ingressen till direktivet anges bl.a. följande angående det av Euro- vid mötet i fastställda målet att avskaffa alla polis- och tullformaliteter vid gemenskapens inre gränser. Ett fullständigt avskaffande av kontroll och formaliteter vid gemenskapens inre gränser förutsätter, att vissa grundläggande villkor uppfylls. Kommissionen konstaterade i vitboken förverkli- gandet av den inre marknaden, att avskaffandet av personkontrol- len och säkerhetskontrollen av transporterade föremål bland annat Lagstiftningens utformning och omfattning förutsätter en tillnärmning av vapenlagstiftningen. Avskaffandet av kontrollen av vapeninnehav vid gemenskapens inre gränser kräver, att effektiva regler införs som gör det möjligt att inom medlems- staterna kontrollera förvärv och innehav samt överföring av skjut- vapen till annan medlemsstat. Systematiska kontroller vid gemen- skapens inre gränser bör därför avskaffas. Det ömsesidiga förtroende inom området för skydd av personers säkerhet, som dessa regler kommer att skapa mellan medlemssta- terna, blir större om reglerna har stöd av en delvis harmoniserad lagstiftning. Det kunde därför vara lämpligt att bestämma katego- rier av skjutvapen, som privatpersoner inte alls får förvärva eller inneha eller som de får inneha endast med särskilt tillstånd eller efter anmälan. Det bör i princip vara förbjudet att inneha vapen vid passage från en medlemsstat till en annan; ett undantag härifrån kan bara godtas, om ett förfarande antas som gör det möjligt för medlemsstaterna att hålla sig underrättade om när ett skjutvapen förs in på deras territorium. Smidigare regler bör dock antas för jakt och tävlingsskytte för att inte inskränka den fria rörligheten för personer mer än nödvändigt. Direktivet berör inte medlems- staternas rätt att vidta åtgärder för att förhindra illegal handel med vapen. Utredningen delar och regeringens bedöm- ning att regleringen när det gäller vapen och ammunition är i över- ensstämmelse med EG-rätten och därmed inte går utöver vad som kan anses vara tillåtet med stöd av artikel 30. Området är till viss del harmoniserat. har emellertid fortfarande en mer re- striktiv vapenlagstiftning än många andra EU-länder. Detta är i överensstämmelse med vapendirektivet, av vilket framgår att med- lemsstaterna beträffande sin kontroll av vapen får anta eller behålla regler som är strängare än de som direktivet anger. Ett exempel på detta är, att ett europeiskt skjutvapenpass inte utgör tillräcklig grund för att få föra in skjutvapen i . Eftersom tillstånd krävs för innehav av i princip samtliga typer av skjutvapen i , har i vapenlagstiftningen behållits kravet på tillstånd för införsel av skjutvapen och ammunition från övriga medlemsländer, med un- dantag i vissa fall för skjutvapen för vilka tillstånd till innehav be- Lagstiftningens utformning och omfattning viljats i , eller . Syftet kan inte nås på något annat, mindre ingripande sätt. 8.2.7Springstiletter, springknivar, knogjärn, kaststjärnor, riv- eller nithandskar, batonger, karatepinnar, blydaggar, spikklubbor och liknande Bestämmelser om springstiletter, springknivar, knogjärn, kaststjär- nor, riv- eller nithandskar, batonger, karatepinnar blydaggar, spik- klubbor och liknande föremål finns i lagen om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (knivlagen) samt förordningen om tillstånd till införsel av vissa farliga föremål. Av nämnda förordning framgår, att springstiletter, springknivar, knogjärn, kaststjärnor, riv- eller nithandskar och batonger samt karatepinnar, blydaggar, spikklubbor eller liknande inte får föras in i landet utan särskilt till- stånd. Tillstånd får ges endast i vissa, särskilt angivna fall. Enligt vapendirektivet utgörs vapen dels av skjutvapen, dels av andra vapen än skjutvapen såsom dessa definieras i den nationella lagstiftningen. Vapendirektivet avser huvudsakligen skjutvapen. Enligt artikel 14 skall emellertid medlemsstaterna anta alla be- stämmelser som behövs för att förbjuda införsel till deras territo- rium av andra vapen än skjutvapen, förutsatt att den ifrågavarande medlemsstatens nationella föreskrifter tillåter det. Som nämnts ovan, instämde regeringen i propositionen till va- penlagen (prop. 1995/96:52 s. 52 f) i vapenlagsutredningens be- dömning, både såvitt gäller skjutvapen och ammunition som när det gäller ovan nämnda föremål, att den svenska lagstiftningen inte till någon del går utöver vad som enligt då gällande artikel 36 (nu- varande artikel 30) i EG-fördraget utgör godtagbara skäl för att in- skränka den fria rörligheten av varor. Regeringen konstaterade, att restriktionerna får anses motiverade med hänsyn till allmän ord- ning och säkerhet och att bestämmelserna varken utgör medel för godtycklig diskriminering eller innefattar en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna. Utredningens uppfattning är, att de argument som regeringen åberopade i propositionen även kan åberopas inte bara som grund för själva tillståndskravet utan också som grund för den särskilda kontroll vid de inre gränserna som behövs för att göra licenskravet effektivt. Utredningen anser således, att kontroll av dessa varor vid Lagstiftningens utformning och omfattning inre gräns är motiverad enligt artikel 30. Syftet kan inte nås på nå- got annat, mindre ingripande sätt. Bestämmelser vars syfte är att förhindra att äldre svenska och ut- ländska kulturföremål, som kan vara av stor betydelse för det na- kulturarvet förs ut ur landet finns i 5 kap. lagen om kul- turminnen m.m.. Där anges att utförsel av sådana föremål, i princip kräver särskilt tillstånd. Av förordningen om kulturminnen m.m. framgår att vissa kategorier av svenska och utländska föremål är tillståndspliktiga med där närmare angivna ålders- och värdegrän- ser. Av artikel 30 framgår att den fria rörligheten för varor, under de förutsättningar som i övrigt anges i artikeln, inte hindrar förbud eller restriktioner beträffande utförsel av bl.a. föremål som utgör nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde. Vid tiden för den nu gällande inregränslagens tillkomst kon- staterades, att flertalet av EU:s medlemsländer i likhet med har en nationell lagstiftning om utförsel av kulturföremål och ett krav på exportlicens (prop. 1995/96:166 s. 49). Reglerna inom EU om kulturföremål består dels av förordning (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål från ett medlemsland, dels av ett direktiv /7/EEG om återlämnande av kulturföremål, som olagligen har förts bort från en medlemsstats territorium. Direktivet har införli- vats i svensk rätt genom bestämmelser i 6 kap. i kulturminneslagen. Avsikten med förordningen (EEG) nr 3911/92 var att vid ge- menskapens yttre gränser tillskapa ett gemensamt system för kon- troll, som gör det möjligt att hindra utförsel av vissa kategorier av kulturföremål som anges i en bilaga till förordningen. För att så- dana föremål skall få föras ut till ett land utanför gemenskapen krävs utförseltillstånd. Tillstånd kan nekas, om det berörda före- målet omfattas av intern lagstiftning till skydd för nationella skat- ter. En utfärdad exportlicens gäller inom hela EU-området. Enligt ingressen till EG-direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål kommer medlemsstaterna enligt villkoren för den inre marknaden och med de begränsningar, som anges i artikel 30, att även efter 1992 ha rätten att definiera sina nationella skatter och att vidta nödvändiga åtgärder för att skydda dem inom detta om- råde utan inre gränser. Direktivets syfte är, att införa ett system, Lagstiftningens utformning och omfattning som gör det möjligt för medlemsstaterna att säkerställa återinfö- randet till sitt territorium av kulturföremål som klassas som natio- nella skatter enligt artikel 30 och som har förts bort från deras ter- ritorium i strid med ovan nämnda nationella åtgärder eller i strid med rådets förordning (EEG) nr 3911/92 om export av kulturfö- remål. För att kulturföremålet skall kunna återkrävas av ett annat EU-land krävs emellertid också, att föremålet hör till de kategorier av föremål som faller in under de värdegränser som anges i bilagan till direktivet. Bilagan till förordningen om utförsel av kulturföre- mål är till sitt innehåll snarlik bilagan till direktivet. Lika med vad som gäller enligt kulturminneslagen omfattas en- ligt EU-reglerna bl.a. sådana kategorier av föremål som passerat vissa ålders- och/eller värdegränser. Det föreligger emellertid stora skillnader mellan de olika kategorier av föremål, som har upptagits i EU-bilagorna, och de som skyddas enligt kulturminneslagen. Många av de föremål som omfattas av EU-bilagorna, finns inte upptagna i kulturminneslagen. De värden som anges i bilagorna till EU-bestämmelserna är så höga för bl.a. bild- och skulpturkonst samt möbler och konsthantverk, att dessa för den svenska utförsel- kontrollen mycket vanliga typerna av föremål endast undantagsvis skulle komma under den regeltillämpning som styrs av bilagorna. Detta medför, att inte skulle ha någon möjlighet att med stöd av EU-direktivet återfå åtskilliga kategorier av kulturföremål som olagligt förts ut ur landet. Enligt artikel 30 i EG-fördraget föreligger inte något hinder mot sådana förbud mot eller restriktioner för bl.a. export som grundas på hänsyn till intresse att skydda nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde. I ingressen till direktivet om återlämnande av kulturföremål anges, att medlemsstaterna även efter 1992, med de begränsningar som anges i artikel 30, skall ha rätt att definiera sina nationella skatter och att vidta nödvändiga åtgärder för att skydda dem inom detta område utan inre gränser. Utredning anser, att sådana kulturföremål för vilka utförseltillstånd krävs enligt kulturminneslagen är att likställa med nationella skatter enligt artikel 30 i EG-fördraget. Syftet kan inte nås på något annat, mindre ingripande sätt. Detta motiverar att kravet på tillstånd till utförsel behålls och att den aktuella varugruppen fortfarande kan bli föremål för kontroll vid den inre gränsen. kan emellertid komma att pröva, om restriktio- nerna är motiverade för ett föremål vars karaktär av nationalskatt ifrågasätts. Det kan inte uteslutas, att domstolen vid den propor- Lagstiftningens utformning och omfattning tionalitetsbedömning som då görs kan komma att underkänna att ett föremål som skyddas av kulturminneslagen är att likställa med en nationalskatt enligt artikel 30 i EG-fördraget. I avvaktan på gemenskapsregler fick vid medlemskapsför- handlingarna möjlighet att under vissa villkor tillämpa strängare regler för att skydda landet mot rabies, i avvaktan på gemenskaps- reglering av införsel av sällskapsdjur. antogs gemenskapsregler för icke-kommersiella för- flyttningar av sällskapsdjur inom EU och till EU från tredje land, genom rådets förordning (EG) nr 998/2003 om djurhälsovillkor, som skall tillämpas vid transporter av sällskapsdjur utan kommersi- ellt syfte och om ändring av rådets direktiv /65/EEG. Enligt förordningen skall hundar, katter och även illrar vid transporter mellan medlemsstaterna och från de tredje länder som listas i avsnitt 2, del B i bilaga 2, vara identifierbara antingen genom att ha en klart läslig tatuering eller vara utrustade med ett elektro- niskt identifieringssystem, en transponder. Hunden, katten eller illern skall därtill åtföljas av ett pass, som bl.a. visar att djuret har giltig vaccination mot rabies i enlighet med förordningens bestäm- melser. För införsel av hundar och katter till , , Stor- och gäller enligt förordningen under en över- gångstid , räknat , dessutom krav på blodprov för kontroll av rabiesvaccinationens effekt. får dessa fyra länder samt även upprätthålla krav på av- maskning mot dvärgbandmask. , och får upprätthålla krav på behandling mot fästingar. särkrav finns preciserade i föreskrifter (SJVFS M2005:34) om införsel av sällskapsdjur. Rådets förordning (EG) nr 998/2003 omfattar även illrar, som hålls som sällskapsdjur. I ovan nämnda EG-förordningen har en bedömning gjorts av risken för införsel av rabies med sällskapsdjur från övriga tredje länder. De länder, vars djur bedömts utgöra lägre risk, finns listade i del C i bilaga 2. har samma krav för import från dessa län- der som för införsel från EU-medlemsstater. Vid import från icke- listade tredje länder får tills vidare ställa krav på karantäni- sering av hund, katt och iller (se SJVFS 2005:34). Av rådets direktiv /65/EEG av om fastställande av djurhälsokrav i Lagstiftningens utformning och omfattning handeln inom och importen till gemenskapen av djur, sperma, ägg (ova) och embryon, som inte faller under de krav som fastställs i de specifika gemenskapsregler som avses i bilaga A.I till direktiv /425/EEG, artikel 10, framgår bl.a. följande. Hundar och katter, som är avsedda för kommersiella ändamål, skall vid transport mel- lan olika medlemsstater på samma sätt som vad gäller för sällskaps- djur vara försedda med pass, där det framgår att djuret är vaccine- rad mot rabies, avmaskat samt att blodprov visar tillfredsställande skydd mot rabies. har att övervaka att införseln sker i enlighet med ovan nämnda direktiv och EG-förordning (10 § förordning (1994:1830) om införsel av levande djur). Den införselreglering, som åsyftades när vid tiden för medlemskapsförhandlingarna fick möjlighet att tillämpa strängare regler för att skydda landet mot rabies, har således trätt i kraft. Av nämnda förordning framgår emellertid, att specialbestämmelser, som nämnts ovan, gäller för införsel av hundar, katter och illrar till bl.a. . Utredningen gör här den bedömningen, att även om området i sig nu får anses vara harmoniserat, ställer den aktuella EG-förordningen i vart fall till 2008 krav på att viss kon- troll skall ske vid inre gräns. Även för hundar och katter, som är avsedda för kommersiellt bruk, gäller enligt ovan nämnda direktiv att dessa skall vara märkta med transponder och försedda med pass. Bakgrunden till denna kontroll är intresset av att skydda från rabies och dvärgbandmask. Även hundar och katter, som är avsedda för kommersiella ändamål, skall således omfattas av lagen. Vad beträffar hundar och katter menar utredningen att bestäm- melserna i förordning (EG) nr 998/2003 medger utrymme för att samtliga djur kontrolleras. 8.2.10Spritdrycker, vin och starköl samt teknisk sprit och alkoholhaltiga preparat Av 4 kap. 2 § alkohollagen framgår, att endast den som är berätti- gad att bedriva partihandel med spritdrycker, vin eller starköl får föra in sådana varor till landet i kommersiellt syfte. Av bestämmel- sen framgår även, att spritdrycker, vin och starköl får föras in i lan- det av resande som har fyllt eller person, som utför arbete på transportmedel och som har uppnått nämnda ålder, för eget eller Lagstiftningens utformning och omfattning familjens bruk eller som gåva till närstående för dennes eller dennes familjs personliga bruk. Enligt cirkulationsdirektivet får privatpersoner fritt till hemlan- det medföra bl.a. alkoholhaltiga drycker och tobak som är avsedda för personligt bruk. Vid inregränslagens tillkomst konstaterade regeringen att avsik- ten med att kontrollbefogenhet skulle omfatta nämnda varor var dels att förhindra att den som är för in alko- holdrycker i , dels att så långt som möjligt begränsa den omfattande illegala, kommersiella införseln av alkoholvaror över inre gräns. Vidare hänvisade regeringen bl.a. till att målet för den svenska alkoholpolitiken var att begränsa alkoholens skadeverk- ningar genom att minska den totala, alltför höga, alkoholkonsum- tionen samt att en ökad tillgänglighet av alkohol medförde en ökad konsumtion. Sammanfattningsvis ansåg regeringen att det hinder i den fria rörligheten som en gränskontroll av alkohol medförde kunde motiveras av samhällets intresse av att skydda människors liv och hälsa och att bestämmelsen som finns i artikel 30 därför var tillämplig (prop. 1995/96:166 s. 49 f). gäller samma regler för införsel av alkohol i som i övriga medlemsstater, dvs. att de alkoholdrycker och tobaksvaror som en enskild person förvärvat i en annan medlemsstat för sin el- ler sin familjs personliga bruk inte skall påföras punktskatt i . Var gränsen för personligt bruk går skall bedömas från fall till fall. Ytterst är det frågan om att bedöma, om omständigheterna i det enskilda fallet är sådana att varorna skall anses vara avsedda för personligt bruk eller för annat ändamål (prop. 2003/04:1 s. 224). Problemen med smuggling av alkohol har ändrat karaktär i . gjorde beslag av stora partier alkohol, som togs in i landet med t.ex. långtradare. I och med att bestäm- melserna för hur mycket alkohol som en privatperson får ta med sig in i från annat EU-land ändrades radikalt , har sättet för smuggling också ändrats. sker smugg- lingen av alkohol vanligen genom att samma person vid upprepade tillfällen för in stora mängder alkohol, som sett för varje tillfälle i sig ryms inom ramen för personligt bruk, den s.k. myrtrafiken. Al- koholen samlas därefter upp i lager och säljs till restauranger och privatpersoner av personer som varken innehar tillstånd till detta eller betalar skatt. Man kan befara att stora delar av denna alkohol säljs till ungdomar, som inte får handla alkohol på Systembolaget. Lagstiftningens utformning och omfattning Även kontroll av denna typ av trafik bör få ske enligt inregränsla- gen. En annan form av införsel av alkohol har även kommit till genom möjligheten att inhandla alkoholhaltiga drycker via internet. Det är några transportörer/speditörer som för in dessa alkoholhaltiga drycker vilka köpts i utlandet via internet och sedan transporteras till beställaren i . Ett ärende har hänskjutits till EG-dom- stolen, i vilket frågan ställts huruvida den svenska alkohollagen är i överensstämmelse med EG-rätten i visst avseende. Alkohollagen medger nämligen, inte att en privatperson köper alkoholhaltiga drycker för privat konsumtion utomlands och sedan låter föra in dessa via t.ex. ett speditionsföretag. I ett sådant fall är det fråga om smuggling. Fråga har uppkommit om detta är i överensstämmelse med bestämmelserna i cirkulationsdirektivet. Alkoholmissbruket i är ett socialt problem. Utredningen anser, att det är nödvändigt att även i fortsättningen har möjlighet att på låg indikation kontrollera transporter av alkohol. Utredningen menar därför, att den bedömning som regeringen gjorde i samband med inregränslagens tillkomst är rik- tig. Regeringen ansåg då sammanfattningsvis att alkoholmissbruket i , särskilt risken för att ungdomar får tillgång till smuggel- sprit, medför att det hinder i den fria rörligheten som en gräns- kontroll av alkoholvaror innebär kan motiveras av samhällets in- tresse av att skydda människors liv och hälsa och att artikel 30 därmed är tillämplig. Utredningen anser, att samma skäl motiverar restriktionerna beträffande införsel av teknisk sprit och alkohol- haltiga preparat samt kontrollen därav. Syftet kan inte nås på något annat, mindre ingripande sätt. 8.2.11Nötkreatur, svin, får, getter, fjäderfän och fisk Bestämmelser om införsel av djur, djurprodukter, sjukdomsalst- rande organismer och material som används vid hantering av djur finns i förordningen om införsel av levande djur m.m. Syftet med förordningen är bl.a. att förebygga att smittsamma eller ärftliga djursjukdomar kommer in i landet och får ytterligare spridning. Bestämmelser beträffande utförsel av djur finns i förordning om utförsel av levande djur m.m.