sou · GUB346 · 2007-01-01 00:00:00 — Detta kan utformas på många sätt och ta sig en rad olika uttryck. En grundläggande komponent är möjligheterna att få ett professionellt psykologiskt omhändertagande som exempelvis kan bestå i att den som utsatts för brott genast erbjuds kontakt med kurator eller psykolog. Stöd av denna karaktär skall inte bara erbjudas den förtroendevalde, utan också den förtroendevaldes an- höriga. Också andra som kan ha kommit att beröras skall kunna få komma i åtnjutande av sådana åtgärder. Stödet skall dessutom inte bara vara begränsat till tiden för brottet, utan också erbjudas efter det inträffade då det finns ett sådant behov. Hur det kurativa stödet utformas måste därmed bestämmas utifrån omstän- digheterna i det enskilda fallet. Huvudsaken är att det finns före- byggande och uppföljande rutiner för hur kontakten skapas mellan den som utsatts, eller annan som i anledning av det inträffade kan anses ha ett sådant behov, och det professionella stöd som erbjuds. Kurativt stöd måste också bestå i socialt stöd, såsom möjligheter till erfarenhetsutbyte och möjligheter att etablera kontakter med andra som befinner sig eller har befunnit sig i en liknande situation. Ett gott omhändertagande från andra förtroendevalda och hjälp med praktiska överväganden kan avsevärt lindra följderna av att ha blivit utsatt för brott. Den erfarenhet som finns om hur det är att som förtroen- utsättas eller riskerar att utsättas för brott på grund av för- troendeuppdraget finns främst inom denna grupp. Mot bakgrund härav är det lämpligast att också ansvaret för att de som utsätts får tillgång till kurativt stöd ligga hos de politiska partierna. De före- trädare för de politiska partierna som vi träffat har också resonerat kring att de politiska partierna är den av aktörerna som måste kunna åta sig detta ansvar. Vid kommitténs diskussioner med fö- reträdare för de politiska partierna har partierna också själva före- slagit vissa åtgärder såsom att de i partierna verksamma kontakt- personerna skall ges utbildning i hur man för samtal med personer i kris. Ökade möjligheter till stöd och hjälp för förtroendevalda Förtroendevalda måste garanteras en säker miljö när de utövar sina uppdrag. Som nämnts ovan skall förtroendevalda inte betraktas som arbetstagare och det är delvis svårt att definiera var förtroen- devalda har vad som kan likställas med en arbetsplats. För de för- troendevalda som är verksamma på heltid inom kommun och landsting faller det sig naturligt att jämställa kommunens eller , såsom kommun- eller landstingshus, med en arbetsplats. Vad gäller så kallade fritidspolitiker är frågan mer pro- blematisk. Redan nu ansvarar kommuner och landsting i egenskap av arbetsgivare för säkerheten i de lokaler där kommunens arbets- tagare bedriver arbete. Det faller sig därmed naturligt att anförtro kommunerna och landstingen ansvaret för de förtroendevalda som utövar sina uppdrag i deras lokaler. Så är på de flesta håll redan fallet, men det finns ändå enligt vår mening ett behov av att klar- göra detta genom att nämna det i handlingsplanerna. Frågan har väckts om krav på säkerhet i de här aktuella avseen- dena kommer att innebära en utvidgning av polismyndigheternas ansvarsområden vad gäller de förtroendevaldas säkerhet vid exem- pelvis torgmöten eller debatter. Vi anser emellertid att den här be- skrivna ansvarsfördelningen sedd tillsammans med gällande lag- stiftning vara tillfredsställande. De politiska partierna, landstingen, kommunerna och polismyndigheterna skall därför ansvara för ex- empelvis lokaler i samma omfattning som . I enlighet med det nu sagda gäller alltså att om förtroendevalda utövar uppdraget i de politiska partiernas lokaler ansvarar partierna för att lokalerna skall vara anpassade säkerhetsmässigt. Likaledes gäller att polismyndig- heterna ansvarar för exempelvis torgmöten i de fall där polismyn- digheterna enligt nu gällande lagstiftning ansvarar för säkerheten för sådana arrangemang. För att skapa en adekvat säkerhetsbedömning är det viktigt att kartlägga arbetet i lokalerna och med utgångspunkt ur denna kart- läggning kontinuerlig bedöma säkerheten dels generellt utifrån ris- ken för exempelvis hot eller våldsbrott, dels utifrån om det före- kommit något specifikt hot. De risker som man anser föreligga måste därefter styra vilka åtgärder som vidtas. Detta måste gälla alla de eventuella åtgärder som kan bli aktuella, såsom säkerhetsrutiner, tekniska hjälpmedel, anpassning av lokalerna, information om ge- nerellt vidtagna åtgärder samt utbildning om åtgärder som vidtas i anledning av någon särskild händelse. För att vidtagna åtgärder i frågan om säkerheten skall vara effek- tiv krävs att också att de som berörs får relevant utbildning i frå- Ökade möjligheter till stöd och hjälp för förtroendevalda För att exempelvis en larmanordning skall vara effektiv är det nödvändigt att de som skall använda den har fått riktig infor- mation om hur den fungerar, vilka rutiner som gäller för att ta emot larm och vilka åtgärder som skall vidtas. I aktörernas ansvar måste därför också ingå att ta fram relevanta utbildningsplaner i frågan om säkerheten i dessa avseenden. Oavsett vem som bär det yttersta ansvaret för säkerheten i de frågor som här är aktuella är det av mycket stor vikt att samtliga inblandade aktörer med kontaktpersoner utbyter information. Detta inte minst för att det skall stå klart för samtliga inblandade vem som är ansvarig för säkerheten i varje enskild situation och för att samtliga skall ha tillgång till det informations- och erfarenhets- utbyte som kan påverka överväganden i olika säkerhetsfrågor. En mycket viktig del de handlingsplaner som enligt kommitténs mening skall gälla är att det hos de politiska partierna, kommu- nerna, landstingen och polismyndigheterna bör finnas rutiner för hur frågor om brott mot förtroendevalda skall hanteras. Rutinerna bör innehålla klara handlingsföreskrifter som beskriver en hand- lingskedja för hur frågorna skall hanteras från det att det kommer till berörd aktörs kännedom att någon utsatts för brott till uppföl- jande åtgärder efter en polisanmälan. Rutinerna skall innehålla in- formation bland annat i frågor om hur man inom den egna organi- sationen skall hantera inkomna hot och rutiner för rapportering av hoten, men också av vem och på vilket sätt kontakterna med massmedia bör skötas. Hur dessa rutiner skall utformas måste enligt vår mening lämnas till varje berörd part för att de skall kunna anpassas efter de perso- nella och ekonomiska resurserna. Utgångspunkten skall i vart fall vara att de skall ge handfast vägledning för alla inom aktörernas organisation. Den som exempelvis tar emot ett hot brev- eller te- lefonledes skall alltså med hjälp av rutinerna få kunskap om hur de skall agera, vem de skall kontakta för att rapportera hotet, vem som skall polisanmäla det inträffade samt vilka åtgärder som kommer att vidtas därefter. Trots att det måste överlåtas till de nu berörda aktörerna att ut- forma rutinerna vill vi särskilt framhålla att det skall framgå att alla händelser som uppfattas som brott skall polisanmälas. För det fall det föreligger osäkerhet om en händelse utgör ett brott skall hän- delsen ändå anmälas till polisen. Det skall alltså inte ske någon juri- disk bedömning inom partierna, kommunerna eller landstingen. Detta inte minst för att det kan vara av stort värde för polismyn- Ökade möjligheter till stöd och hjälp för förtroendevalda digheterna att känna till händelser som senare kan komma att skapa ett handlingsmönster. Därtill kommer att också händelser som inte är brott i vissa fall kan komma att utgöra en del av grunderna för ett besöksförbud. Det bör också bestämmas om uppgiften att an- mäla ett brott skall åvila den som utsatts eller om denna uppgift bör anförtros kontaktpersonen. Det måste enligt vår mening också i största möjliga mån beskri- vas hur samarbetet mellan de olika kontaktpersonerna skall se ut, såväl internt som externt, hur kontakterna mellan kontaktperso- nerna skall initieras och vem som skall ansvara för dessa. Rutinerna i dessa delar måste enligt vår mening utformas i samarbete mellan de olika aktörerna. Vad gäller de politiska partierna skulle det emellertid föra för långt att föreslå att det skapas handlingsplaner mellan kommunerna, landstingen och polismyndigheterna å ena sidan och alla politiska partier som är verksamma å andra sidan. Ett sådant system skulle inte vara möjligt att hantera eller överblicka. Att ha så många aktörer inblandade som det i sådana fall skulle vara frågan om skulle dessutom inte vara möjligt att administrera. Enligt vår mening bör de frågor som rör mer reglerad samverkan bara gälla för politiska partier som har medlemmar som har offentliga uppdrag i kommun eller landsting. Detta kommer att få till konse- kvens att det inom alla politiska partier skall upprättas interna handlingsplaner för hantering av frågor om brott mot förtroende- valda, men att handlingsplaner för extern samverkan och därmed sammanhängande frågor endast kommer att beröra politiska partier som finns representerade i kommun och landsting. Rutinerna bör dokumenteras skriftligt och finnas tillgängliga för samtliga berörda. Beträffande den öppna polisen bör det upprättas rutiner för handläggningen av en anmälan om brott mot förtroendevalda. Så- dana rutiner kan bland annat bestå i en beskrivning av vem eller vilka som regelmässigt skall kontaktas inom polismyndigheten i anledning av att en förtroendevald gör en anmälan om brott. Alla aktörer bör ansvara för att de som är verksamma hos re- spektive aktör ges utbildning i frågor som rör hantering av frågor om brott mot förtroendevalda. För att kunna erbjuda utbildning av hög kvalité anser vi att det är av stor vikt att det finns en gemensam grundsyn i frågorna hos alla aktörer. Samtliga måste därefter med utgångspunkt i de gemensamma värderingarna delta i att påverka utformningen av utbildningsåtgärderna. Vad gäller polismyndig- heterna bör utbildning av här aktuellt slag kunna ingå i den del av Ökade möjligheter till stöd och hjälp för förtroendevalda grundutbildningen vid som behandlar brottsföre- byggande arbete. Ett sätt att skapa en sådan samsyn i frågorna är att de politiska partierna som skall samverka med andra externa aktörer, kommu- nerna och landstingen, den öppna polisen samt Åklagarmyndighe- ten tillsammans tar fram utbildningsstrategier. Aktörerna kan där- med själva bidra med den unika kompetens och erfarenhet som finns hos varje aktör. Strategierna bör därefter naturligtvis anpassas till förutsättningarna i den egna organisationen eller inom den egna myndigheten. Det enligt vår mening också en stor fördel om före- trädare från de olika organisationerna och myndigheterna bjuds in för att delta vid genomförandet av de olika utbildningarna. Utbild- ningsinsatserna bör innehålla en genomgång av de rutiner som gäller inom respektive myndighet eller organisation för hantering av frågor om brott mot förtroendevalda. För att den nu beskrivna systematiken skall innebära den för- bättring av möjligheterna till stöd och skydd som vi avser att skapa krävs att varje berörd organisation och myndighet i samförstånd med de övriga genomför de organisatoriska förändringarna. Det bör åligga kommunerna och landstingen att initiera det sam- arbete kring handlingsplanerna som skall upprättas mellan de poli- tiska partier som har förtroendevalda som innehar offentliga upp- drag i kommun eller landsting, kommunerna, landstingen, polis- myndigheterna och även i de fall skall invol- veras. 9.3.3Hot- och riskbedömningar inom den öppna polisen Bedömning: I samband med att en förtroendevald anmäler ett brott på grund av förtroendeuppdraget bör det regelmässigt gö- ras en hot- och riskbedömning av polisen. Bedömningen bör bland annat tjäna som underlag för att polisen skall kunna sätta in relevanta brottsofferstödjande åtgärder och för att klarlägga risken för fortsatt brottslighet. Hot- och riskbedömningar är ett mycket viktigt hjälpmedel för att kunna tillgodose ett brottsoffers behov av stöd och hjälp. En nog- grant genomförd hot- och riskbedömning behöver inte bara tjäna som underlag för att sätta in resurskrävande åtgärder, utan kan lik- väl resultera i ett lugnande besked, insatser i form av information Ökade möjligheter till stöd och hjälp för förtroendevalda om ärendets framtida hantering eller andra förebyggande åtgärder. Att detta bör vara en av målsättningarna med sådana bedömningar framhålls särskilt i en rapport från RPS.3 Hot- och riskbedöm- ningen bör därmed alltså vara ett instrument för att kunna bedöma den enskildes situation efter det att han eller hon utsatts för brott. Bedömningarna bör syfta till att skapa trygghet som den på olika sätt skall förhindra ny eller upprepad brottslighet. Därtill kommer att hot- och riskbedömningar också syftar till att bekämpa brottslighet. Av polismyndigheternas resultatredovisning till RPS för år 20034 framgår att 14 polismyndigheter i någon form genomför hotbilds- bedömningar, oftast med stöd av den så kallade SARA-manualen och med hjälp av kriminalunderrättelsetjänsten. Av BRÅ:s senast utvärdering av lagen om besöksförbud framgår att man vid åtta po- lismyndigheter uppgett att det finns utarbetade rutiner för riskbe- dömningar. Tre av dessa myndigheter har uppgett att de använder sig av den tidigare angivna modellen.5 De nu nämnda undersök- ningarna är i stort inriktade på ärenden om våld i nära relationer. I vilken omfattning det förekommer bedömningar inriktade på brott mot förtroendevalda har vi inte haft möjlighet att klarlägga. Inom de myndigheter där det förekommer hot- och riksbedömningar som anpassats till de förtroendevaldas situation har dessa enligt vad kommittén erfarit utformats på olika sätt och genomförs av perso- nal med olika kompetens. För att kunna erbjuda alla förtroendevalda samma möjligheter till att få en bedömning av ett brott bör det enligt vår mening ut- formas generella handlingsplaner som är möjliga att använda i den här aktuella typen av ärenden. Det arbete som vi anser måste utfö- ras med hot- och riskbedömningar bör därmed ske utifrån en given struktur där polismyndigheterna identifierar de faktorer och för- hållanden som var för sig eller sammantaget indikerar en risk för upprepad brottslighet. Hanteringen av ärenden om hot- och riskbedömningar måste präglas av en i förväg väl framtagen samsyn med andra aktörer i lo- kalsamhället, tydligt angiven ansvarfördelning och i övrigt väl 3Se DV:s rapport 2002:6 Framtida riktlinjer för säkerhetsarbete i domstolsväsendet. 4Se Polisiära hot- och riskbedömningar, riktlinjer och rutiner vid ärenden om våld i nära relationer samt ärenden om besöksförbud. Se redovisning av regeringens uppdrag om riktlinjer för Polisens hot- och riksbedömningar i ärenden om våld i nära relationer samt rutiner och riktlinjer för Polisens arbete med ärenden om besöksförbud (POL-428-438-5584/03, JU2003/88772KRIM) 5Se BRÅ:s rapport 2003:02 Besöksförbud – En utvärdering av lagen och dess tillämpnings- område. Ökade möjligheter till stöd och hjälp för förtroendevalda Handlingsplanerna måste enligt vår mening anpassas till det system och de rutiner som vi beskriver tidigare i avsnittet. Hanteringen av ärenden om hot- och riskbedömningar skall alltså präglas av den grundsyn i frågorna som krävs för att de tidigare be- skrivna strukturella handlingsplanerna och rutinerna skall kunna fungera. I en rapport från RÅ som behandlar säkerhet och skydd för be- vispersoner anges att det är väsentligt att göra en distinktion mellan situationer där den som skall skyddas är välkänd för den misstänkte eller inte. Om det kan antas att den misstänkte har initierad kun- skap om den som utsatts kan omedelbar fysiska skyddsåtgärder vara nödvändiga. Graden av kunskap hos den misstänkte om den utsatta är alltså av intresse för bedömningen av skyddsåtgärderna. En inledande bedömning av hotbilden bör följaktligen grunda sig på den utsattes tidigare erfarenheter av den eller de personer som utgör hotbilden avseende uttalanden, allmän inställning i de kretsar som dessa kan röra sig i och annan tidigare erfarenhet. Uppträdan- det hos den som utsatts är också av stort intresse. Exempelvis kan det vara så att han eller hon är mer rädd än vad han eller hon direkt anger. En hot- och riskbedömning bör innehålla en beskrivning av vilka riskfaktorer som föreligger och vilka som inte föreligger samt en tydlig dokumentation av vad som förekommit i ärendet. Den be- dömning som tas fram bör vara utformad på ett sätt som kan tjäna som underlag också vid en eventuellt framtida rättsprocess. Detta bör avspegla sig i hur vidtagna åtgärder, polismyndighetens ställ- ningstaganden, beslut om brottsofferstödjande åtgärder, skyddande åtgärder och uppföljande åtgärder samt åtgärder av uppföljande ka- raktär dokumenteras. I ärenden om hot- och riskbedömningar måste det dessutom finnas en arbetsmetodik där aktuella händelser tas om hand och registreras på ett sätt som gör det enkelt att iden- tifiera upprepningar av tidigare rapporterade händelser. Hur en så- dan arbetsmetodik kan se ut och hur materialet presenteras för ex- empelvis ansvarig åklagare måste diskuteras vidare. Det sistnämnda skulle kunna ske genom att hot- och riskbedömningen i de avseen- den som är relevanta för en fortsatt rättsprocess presenteras i en promemoria som också tas i exempelvis en häktningspromemoria och därefter i förundersökningen. Arbetet med hot- och riskbedömningar bör för att de brottsof- ferstödjande åtgärderna skall få avsedd effekt fortgå kontinuerligt som en fristående process. Utförandet av bedömningarna måste Ökade möjligheter till stöd och hjälp för förtroendevalda därför ske med viss regelbundenhet. I sammanhanget bör också betraktas vilka konsekvenser ett eventuellt uppgiftslämnade till massmedia kan få för brottsoffrets säkerhet. Ansvaret för inhämtning av information, sammanställningen och analysen av informationen i en hot- och riskbedömning skall åvila polismyndigheterna. Detta även om det bildas kontaktnät med strukturer för hur information skall förmedlas mellan de olika kontaktpersonerna inom de politiska partierna, kommunerna och landstingen. Hot- och riskbedömningen skall, med beaktande av gällande sekretessregler och med beaktande av den utsattes säker- het, kunna förmedlas till de olika kontaktpersonerna inom de poli- tiska partierna, kommunerna och landstingen. Därmed kan de professionella bedömningarna som sker inom polismyndigheterna också komma till användning vid en bedömning av vilka åtgärder som exempelvis de politiska partierna bör vidta i anledning av ett hot mot en förtroendevald inom en kommun. Besluten om stöd- jande och förebyggande åtgärder bör därmed kunna samordnas inom såväl den egna myndigheten som med öviga aktörer. För att de av oss föreslagna handlingsplanerna skall kunna få ef- fekt krävs att det inom polismyndigheterna finns en organisation med den kompetens som krävs för att kunna göra de här aktuella bedömningarna. RPS har i frågan om våld i nära relationer uttalat att utformningen av organisation, bemanning och dokumentation sker utifrån vad som bestäms på lokal nivå.6 RPS uttalanden ligger väl i linje med vad vi tidigare framhållit beträffande handlingspla- nernas utformning. får detta självbestämmande inte komma att innebära att frågan lämnas utan prioritet. För att kunna genomföra en hot- och riskbedömning i enlighet med de av oss fö- reslagna handlingsplanerna krävs en organisation med viss kompe- tens. Detta behov måste klarläggas inom varje polismyndighet. Eventuell avsaknad av kompetens kan därmed avhjälpas exempelvis genom intern utbildning eller via externa kontakter med psykolog eller kriminolog. Det bör framhållas att det enligt vår mening är avgörande att frågorna om kompetensutökning vid handläggning av brott mot förtroendevalda måste prioriteras. Såväl den förtroen- devaldas ställning, politiska ansvarsområde och aktuella politiska 6 Se redovisning av regeringens uppdrag om riktlinjer för Polisens hot- och riksbedömningar i ärenden om våld i nära relationer samt rutiner och riktlinjer för Polisens arbete med ärenden om besöksförbud (POL-428-438-5584/03, JU2003/88772KRIM) Ökade möjligheter till stöd och hjälp för förtroendevalda frågor måste kunna bedömas i förhållande till den eventuella gär- ningsmannen. Enligt vad som redovisas i har framfört att det som ett viktigt led ingår att kunna upptäcka situationer som innebär en risk för personer som inte primärt är utsatta för hotet, men som ändå kan drabbas av dess skadeverk- ningar. Det nu nämnda brukar benämnas överförd hotbild. Exem- pel på överförda hotbilder kan avse barn, andra anhöriga eller vän- ner till den som utsatts. En genomgående utgångspunkt för våra slutsatser och förslag har varit att också förtroendevaldas anhöriga skall omfattas av de skyddande och stödjande åtgärder som vi dis- kuterat. Det faller sig därför naturligt att en hot- och riskbedöm- ning beträffande brott mot förtroendevalda också skall ta sikte på i vilken omfattning det finns en överförd hotbild av nu beskrivet slag. De bedömningar av nu nämnt slag som kommer att bli aktuella kommer emellertid på många sätt skilja sig från de hot- och riskbe- dömningar som sker inom avseende den centrala statsled- ningen. De hot- och riskbedömningar som kommer att bli aktuella avseende förtroendevalda inom kommuner och landsting rör för- troendevalda där vissa engagerar sig på sin fritid, medan andra är så kallade heltids politiker. Vissa förtroendevalda kommer att ha före- kommit i media i stor omfattning och ha stor vana av att ha kon- takt med olika massmedier, medan andra kommer att sakna sådan vana. Därtill kommer att de hotbildsbedömningar som sker inom den öppna polisen främst skall ta sikte på den situationen att ett brott har begåtts mot en förtroendevald. Det skulle leda alltför långt att utforma handlingsplaner för sådana bedömningar som lik- nar de som tillämpas inom . De bedömningarna tar bland annat dels sikte på generella risker som gäller (taktiska hotbilder), dels risker som uppkommer exempelvis i an- ledning av att någon i den centrala statsledningen skall delta i ett särskilt evenemang eller liknande. Att i detta sammanhang disku- tera denna typ av hotbildsbedömningar skulle enligt vår mening föra alltför långt. Vad vi däremot avser är de hot- och riskbedöm- ningar som bör upprättas efter det att någon utsatts för brott och där syftet bland annat är att förebygga ytterligare brottslighet och i andra fall där det finns en känd hotbild. Detta innebär att förtroen- devalda inom kommun och landsting inte kommer att erbjudas samma skydd och stöd i detta avseende som förtroendevalda som omfattas av begreppet den centrala statsledningen. Ökade möjligheter till stöd och hjälp för förtroendevalda inte detta som ett problem. De olika grupperna har behov av skydd i olika avseenden. Den grupp som skyddas av utgörs dess- utom av de mest exponerade förtroendevalda. Visserligen finns det exempel på förtroendevalda på kommunal- eller landstingsnivå som under vissa perioder är lika exponerade. Denna omständighet kan emellertid inte ensam motivera de kostnader och organisationsför- ändringar som införandet av ett likvärdigt skydd för förtroende- valda inom kommun och landsting skulle innebära. Med hänsyn till ovan redovisade utgångspunkter bör följande iakttas vid en hot- och riskbedömning för förtroendevalda inom kommuner och landsting. En initial riskbedömning bör bygga på inhämtad underrättelseinformation, vilket bör ske genom kontroller i misstanke- och belastningsregister. en beskrivning av förtroendeuppdragets karaktär utifrån en beskrivning av ansvarsområden och engagemang i ak- tuella politiska frågor. Det bör också undersökas om den förtroendevalde deltagit i debatter eller beslut som kan uppfattas som kontroversiella eller om den förtroende- valde kommer att delta i sådana debatter eller fatta sådana beslut.