sou · GUB396d2 · 2007-01-01 00:00:00 — 847Huvudregeln är från fallet of v. Harmer ((1849) 14 QB 154, ett fall där hertigen gavs rätt att stämma ett museum för tillhandahållandet av en tidning med kränkande innehåll. 848Se /Smillie, som är mycket kritiska till utvecklingen och menar att den utgör ett reellt hot mot yttrandefriheten i . gällde det ett äldre material som åter publicerades på en server och huruvida tillhandahållaren av servern kunde göras ansvarig. Detta besvarades jakande.849 I de brittiska domstolarna har det diskuterats om att införa en regel som den amerikanska single publication rule, som innebär att ansvar endast kan utkrävas den första gången ett material offentliggörs, men detta har än så länge inte godtagits.850 Den praktiska innebörden av det brittiska rättsläget är att ett mycket omfattande ansvar kan komma ifråga eftersom varje publicering ses som ett nytt förtal och varje tillgängliggörande via Internet ses som en ny publikation. Regleringen är under prövning i , under argumentet att ansvar för varje gång någon får tillgång till en Internetsida är en alltför långtgående inskränk- ning av yttrandefriheten i artikel 10 EKMR.851 6.6.3Undantag från ansvar I – sanna uppgifter Svaranden i ett förtalsmål kan alltid försvara sig med att uppgifter- na i fråga är sanna. Den huvudsakliga motiveringen för detta har varit att en enskild inte skall få skadestånd för skador på en karak- tär som han eller hon inte har. Saken har uttryckts på följande sätt: [] the law will not permit a man to recover damages in respect to an injury to a character which he does not or ought not to possess.852 Detta försvar mot en sökande fungerar i stort sett i alla civila mål om förtal och befriar från ansvar även i fall där uppgiftslämnaren agerat med syfte att skada den sökande, snarare än att informera allmänheten om något av allmänt intresse.853 Ett av de kanske mest uppmärksammade fallen på förtalsområdet gällde en författare som i en bok anklagat historikern för att medvetet ha förfalskat eller förvrängt historiska uppgifter i syfte att förneka/förminska Förintelsen och an- svar för såväl som för den nazistiska utrotnings- politiken samt påstått att han var en antisemit och rasist.854 Det var där avgörande för svaranden att kunna visa att påståendena i boken 849Godfrey v. ([2001] QB 201, se även Berzovsky v. ([2000] 1 WLR 1004. 850Se Loutchansky v. [2001] EWCA 1805, punkt 75–76. 851Europadomstolens beslut i v. UK (no 23676/03 och 3002/03). 852McPhearson v. (1829) 10 B&C 263, s. 272. 853Se förstevoterande of Birkenheads domskäl i ovan nämnda fallet . 854Irving v. Pengiun Books and Lipstad [2000] EWHC QB 115. var sanna för att de skulle undgå ansvar. Efter en i sanning om- fattande genomgång av allt påstått och det som de svarande framfört till försvar för att deras anklagelser var sanna fann dom- stolen att ett antal av uppgifterna inte kunde bevisas vara sanna, bland annat uppgifterna att hade ett porträtt av i sitt arbetsrum och att han planerat en resa till 1992 för att träffa nynazister. Givet att alla övriga uppgifter kunde visas vara sanna var så frågan om dessa mindre avvikelser från ett helt korrekt åter- givande av fakta skulle leda till ansvar för hela offentliggörandet. Svaret var nekande. Domstolen motiverade detta på följande sätt: The charges which I have found to be substantially true include the charges that has for his own ideological reasons persistently and deliberately misrepresented and manipulated historical evidence; that for the same reasons he has portrayed in an unwarrantedly favourable light, principally in relation to his attitude towards and responsibility for the treatment of the Jews; that he is an Holo- caust denier; that he is anti-semitic and racist and that he associates with right wing extremists who promote neo-Nazism. In my judgment the charges against which have been proved to be true are of sufficient gravity for it be clear that the failure to prove the truth of the matters set out in paragraph 13.165 above does not have any material effect on 's reputation.855 Vi ser alltså att domstolen menar att denna mindre avvikelse inte är avgörande, inte minst för att den inte medför någon ytterligare nedvärdering av i förhållande till de uttalanden som visats vara sanna. Här kan också noteras hur bevisbördan styr utgången, i mål där anklagelser eller påståenden i sig kan vara rimliga eller sanno- lika gör det förhållandet att den svarande måste bevisa sannings- halten i dessa att det kan vara mycket svårt att vinna.856 Särskilt gäller detta mer svepande anklagelser vars sanningshalt är mycket svår att exakt belägga och där hot om stora skadestånd kan leda till en omfattande självcensur som lägger en onödigt långtgående hämsko på den offentliga debatten. Det är intressant att notera att det i brittisk rätt rent processuellt tillkommit spärrar för att kunna hantera denna typ av försvar på ett vettigt sätt. Dessa innebär att det blivit tillåtet att begränsa påståen- den om fakta på ett sådant sätt att rättegången inte fördröjs eller förhindras på ett orimligt sätt givet de omfattande undersökningar 855Irving punkt 13.167. 856Se utgången i Steel and v. U.K (no. 68416/01, dom den 15februari 2005) där just tillämpningen av bevisbördereglerna befanns utgöra ett brott mot artikel 10. som parterna måste ta till för att hävda respektive bemöta att uppgifterna är sanna. Särskilt har detta använts på områden där det föreligger vetenskapliga meningsskiljaktigheter och risken för ohan- terliga processer därmed är särskilt stor.857 6.6.4Undantag från ansvar II – absoluta privilegier Med detta begrepp avses yttranden som fälls i vissa privilegierade situationer där förtal inte kan komma ifråga hur nedsättande, fel- aktiga och/eller helt avsiktligt missvisande ett påstående kan tänkas vara. Det främsta undantaget är det som gäller yttranden i parla- mentet. Inget som sägs i parlamentet kan föranleda rättsliga an- språk, något som följer av att parlamentet anses som det högsta statsorganet (Parliamentary supremacy) och att det som sker där inte kan sättas under övriga statsorgans (t ex domstolars) prövning. Detta framgår direkt i of artikel 9.858 Andra yttranden som omfattas av detta absoluta privilegium är yttranden i officiella rapporter från parlamentet, yttranden som en hög statstjänsteman inom ramen för utförandet av sina plikter fäller till en annan statstjänsteman och yttranden som fälls under rättsliga processer, rapporter från domstolar i om rapporteringen är fair and accurate och samtida med processen i övrigt.859 I dessa fall spelar inte syftet med offentliggörandet någon roll, vilket vi skall se inte är fallet i övriga typer av försvarbara situationer. Denna typ av försvar verkar inte ha särskilt stor praktisk bety- delse om man skall gå efter hur lite uppmärksamhet de ägnas i genomgångar av gällande rätt i rättsfall och doktrin. 857Se McKeith v. [2005] EWHC 1162 (QB) med hänvisningar till U.S. Tobacco v. BBC [1998] EMLR 816 och Cruise v. Express Newspapers plc [1999] QB 931. 858Som har gett upphov till en del problem, se dom i A. v. (no. 35373/97) dom , som visserligen friade från brott mot konventionen, men ändå visar på att skyddet kan missbrukas. 859Wade s. 504, /s. 542. 6.6.5Undantag från ansvar III – kvalificerade privilegier Av något större intresse är då denna typ av undantag som främst föreligger vid rapportering från offentliga händelser som parla- mentssammanträden, rättegångar (i andra länder860), möten och lik- nande. Även redogörelser för innehållet i olika typer av officiella dokument som myndigheter publicerat faller in under denna kate- gori. Det krävs att rapportering är fair and accurate, vilket får anses betyda att den i någon mån är rättvisande och faktamässigt korrekt. Som ett exempel på anknytningen till specifika situationer kan nämnas att nedsättande yttranden vid ett politiskt möte inte skyddas av detta privilegium, men att en korrekt och rättvisande rapportering därifrån däremot omfattas. I de fall en enskild försökt få möjlighet att kommentera eller förklara de uppgifter som offent- liggörandet berör – t.ex. uppgifter från en presskonferens eller dylikt – så bortfaller denna typ av försvar om en rätt till kommen- tar eller förklaring inte givits. I det fall som ansetts som det viktigaste för yttran- defrihetsfrågor i – v. – gällde frågan en rapport från den avgående irländske premiärministern presskonferens i och fallet kan få exemplifiera denna kategori av försvar. I brittisk press rapporte- rades att orsaken till avgången var att vilselett det irländska parlamentet och sina regeringskollegor om viktiga uppgifter med bäring på situationen på . stämde tidningarna för förtal.862 House of Lords majoritet (tre mot två) fann att det faktum att egen förklaring och försvar mot beskyll- ningarna inte återgavs av reportaget innebar att tidningen inte kunde luta sig mot ett kvalificerat privilegium.863 I avvisades också införandet av en ny kategori av privi- legierade yttranden – politiska yttranden. Domstolen fann inte skäl att alla yttranden som hade med politik att göra borde ha en auto- matiskt starkare ställning än andra, givet de starka intressen som fanns för att ge enskilda politiker möjlighet att försvara sitt goda 860Undantaget rapporter från , vars förhandlingar omfattas av absolut privilegium, Bradkey/s. 543. 861Se not 48. 862Här bortses från resten av en i övrigt intressant process som bland annat innefattade att juryn fann att påståendena inte var sanna samt att av domstolen fick ett skadestånd på 1 penny (!). Domen undanröjdes av högre instans på grund av felaktiga instruktioner till juryn samt återförvisades för förnyad handläggning och i House of Lords var frågan om denna dom var riktig. 863Se domskäl in fine. namn.864 Man tog uttryckligen avstånd från att såsom i ge de politiska yttrandena en särställning i yttrandefrihetssammanhang och menade att inte heller gav anledning till någon annan bedömning givet den avvägning mellan artikel 8 och 10 som anbefallt. Nyheten i tycks bestå i att frågan om ett yttrande av en tidning, i ett ämne som rör all- männa intressen, är privilegierat eller ej där gavs en mindre katego- risk och mer kontextuell beskrivning än tidigare.865 Bedömningen av huruvida ansvar för förtal kan krävas skall vara uttalat flexibel och anknuten till förhållandena i det enskilda fallet. Betydelsen av förtydligades i Loutchansky v. Times Newspapers.866 Fallet gällde förtal av en rysk affärsman i tidningen , där han beskrevs som inblandad i organiserad kriminalitet och föremål för flera länders säkerhetstjänsters intresse. I underrätt hade man löst fallet enligt frågan om det fanns en skyldighet att rapportera om saken och ett motsvarande intresse av denna, vilket man fann det inte fanns, men detta höll inte i överrätt. Där fram- hölls att man efter måste vidta en mer nyanserad bedöm- ning och vara försiktig med att sätta gränserna för ansvarsfull journalism alltför högt. fann man att det i just detta fall var så att man inte levt upp till kraven i Reynolds.867 I av- gjorda Galloway v. fann domstolen att det inte var förenligt med god journalistik att anklaga en politiker för samröre med terrorister utan att ge denne möjlighet att bemöta anklagel- serna eller verifiera dem.868 Att uppgifterna förekom i vissa ut- ländska officiella dokument var inte nog för att frita tidningen från ansvar.869 Utvecklingen kan sägas ha gått från ett relativt snävt tolkat undantag som då det är tillämpligt gav ett mycket starkt försvar för offentliggörandet, till ett betydligt mer nyanserat 864Det är intressant att notera att domstolen uttryckligen avvisar den av svaranden framförda åsikten att branschen själv skulle klara av att hålla rapporteringen från det politiska livet inom acceptabla gränser. of Birkenhead uttalar: Unfortunately, in the this would not generally be thought to provide a sufficient safeguard. [] the sad reality is that the overall handling of these matters by the national press, with its own commercial interests to serve, does not always command general confidence. 865Turkington v. (2000). 866[2001] EWCA 1805. 867Se kommentaren i Barendt s. 221 där det påpekas att det finns rättspraxis som också går i annan riktning. fann inte skäl att ta upp denna del av den fällande domen mot Times till prövning, se beslut i v. UK (no 23676/03 och 3002/03). 868[2004] EWHC 2786. 869Här kan kopplas till det avgjorda förtalsmålet i , där HD fann att en tidning kunde förlita sig på uppgifter i en offentlig utredning, se mål nr T-4965-04, dom den angreppssätt som dels täcker in fler situationer, men också ger ett svagare skydd för yttranden.870 I övrigt bortfaller detta försvar bara om sökanden visar att offentliggörandet motiverats av illvilja (malice).871 6.6.6Undantag från ansvar IV – rimliga kommentarer kring händelser av allmänt intresse m.m. Detta undantag är erkänt i brittisk rätt.872 Lika länge har det varit oklart vad som egentligen ligger inom ett allmänt intresse. Helt klart är att det inte är ett begrepp som definierats snävt. Den ledande domaren har uttryckt saken som: Whenever a matter is such as to affect people at large, so that they may be legitimately interested in, or concerned at, what is going on; or what may happen to them or to others: then it is a matter of public interest on which everyone is entitled to make fair comment.873 Som vi kan se innefattar denna rätt till kommentar en begränsning i att kommentaren måste vara fair, dvs. rimlig eller rättvisande. Frågan om en kommentar är rimlig avgörs objektivt genom ett test om någon normalt funtad person ärligt hade kunnat uttrycka åsikten i fråga (ett slags bonus paterresonemang, men med lägre krav på den fiktiva jämförelsepersonen). I realiteten tycks denna standard dock användas så pass försiktigt att det avgörande är om personen i fråga ärligen tyckte det som sades, inte vad som normala personer tycker.874 Till kraven på allmänt intresse och rättvisande kommentar (förstått som ärligt omfattad åsikt) kommer ett krav på att uppgifterna inte innehåller några osanna påståenden om fakta. Här görs alltså en indelning i kommentarer som anknyts till upp- fattningar (tyckande) och påståenden om fakta. De senare kan inte försvaras genom hänvisning till detta undantag för rimliga kommentarer. Detta innebär i sin tur att det måste gå att skilja ut vilka fakta som kommentaren gäller, dvs. att yttrandet i någon mån 870Se fallet v. BBC [2005] EWHC 2887 QB om förtal för en praktisk tillämpning av det nya rättsläget som slutade med att domstolen fann det rimligt att avslöja vissa missför- hållanden på ett sjukhus även om detta innebar förtal av några där anställda. 871Bradley/s. 543. 872Se t.ex. Campell v. Spottiswoode (1863) 3 B&S 769 där det framhålls att medborgarna är fria att diskutera offentliga angelägenheter (s. 779). 873London Artists Ldt v. [1969] 2 QB 375 s. 391. 874Se Silkin v. [1958] 1 WLR 743 s. 747 och /s. 544. går att dela in i en del som gäller faktisk händelse och en del som gäller åsikten om detta.875 Det är också så att detta försvar får vika om klaganden kan visa att svaranden motiverades av illvilja eller andra liknande motiv för sitt yttrande, det skall handla om ärligt omfattade åsikter och inget annat som ligger bakom kommentaren. Typiska situationer som omfattas av försvaret är politikers göran- den och låtanden. Fall av kritik utav en politikers skötsel av sin privata ekonomi – såsom motstridig dennes offentliga hållning – har befunnits vara skyddat. Likaså ett fall där ett företag kritise- rades via insändare för att låta fordon köra på känsliga gångvägar, där domstolen fann att det var rimligt att enskilda kunde uttrycka sitt missnöje därmed och att tidningar kunde rapportera om detta förhållande. Förtalande faktapåståenden omfattas som ovan påpekats inte av undantaget för rimliga kommentarer utav händelser av allmänt intresse. Inte desto mindre kan det förekomma situationer när också faktapåståenden har ett skydd även om de innefattar nedsät- tande omdömen om andra. De klassiska situationerna i brittisk rätt för sådan kommunikation är uttalanden av vittnen, advokater och domare under en rättsprocess. Ett undantag från undantaget finns i fall där uttalandet enbart motiverades utav illvilja. Motivet för ut- talandet är således av stor betydelse liksom om den som yttrande sig trodde uppgiften var sann eller i princip riktig.876 Faktapåståen- den i anmälningar till polisen, anställningssituationer och andra liknande situationer har befunnits vara skyddade av detta undantag från ansvar. Bedömningen i dessa fall är i hög grad en där domstolarna väger intressen mot varandra, där den enskildes intresse av skydd för sitt rykte (ära och heder) ställs mot det allmänna intresset av att en viss (eller vissa) mottagare får uppriktig information om vissa för- hållanden. Bedömningen skall göras mot bakgrund av de sociala omständigheterna i fallet, vilket innebär att det är en bedömning som kan skifta från fall till fall och mellan olika tider. Denna typ av skyddade yttranden skyddas normalt sett endast om de riktar sig till en relativt begränsad grupp av mottagare. 875Se of Birkenhead i och /s. 544. 876Se Horrocks v. [1975] AC 135 s. 149 f. det finns enligt common law även situationer där det allmänna intresset kräver att vidare spridning också kan skyddas.877 Det typiska fallet kan kanske sägas vara rapporter om det som sker i parlamentet, som allmänheten har ett starkt intresse av att få rätt- visande information om.878 6.6.8Undantag V – vidarespridning i god tro Detta försvar är tillgängligt i situationer där någon annan än för- fattaren, redaktören eller publicisten påstås ansvarig för förtal. Kravet är det att rimlig försiktighet iakttagits utav denne person samt att denne inte vetat eller haft anledning att tro att de spridda uppgifterna var ägnade att förtala någon.879 Som en ytterligare sär- präglad underavdelning av detta försvar kan nämnas s.k. omedvetet förtal (unintentional defamation), där någon spridit uppgifter om en person utan att veta att dessa rört just denne. Uppgifterna får inte vara av den naturen att de klart kopplar till sökanden och de får inte vara både falska och förtalande av denna person, då faller försvaret direkt.880 Vidare krävs att den förfördelade erbjuds rättelse och rimlig kompensation så snart vetskap om det ned- sättande innehållet i uppgifterna och vilken person det rör sig om kommer till uppgiftslämnarens kännedom. krävs att den förtalade inte accepterat ett sådant erbjudande. I ett sådant fall går uppgiftslämnaren fri från förtal.881 Sanktionen som kopplas till ett mål om förtal är skadestånd. Som nämnts ovan utgår brittisk rätt från att skadeståndet kan ha en reparativ funktion i dessa fall, men även en rent bestraffande (pre- ventiv) sådan. Det innebär att skadeståndssummorna kan bli avse- värda för att verka avskräckande på de stora bolag som dominerar massmedia. I senare tids rättspraxis har en utveckling skett i riktning mot att begränsa storleken på de skadestånd som döms ut i förtals- mål. Bakgrunden är dom i v. UK (1995), 877Se Cox v. Feeney [1863] 4 F&F 13, v. Sowler [1877] 2 CPD 215, Allbutt v. [1889] QBD 400 samt Perera v. Peiris [1949] AC 1. 878Wason v. [1868] LR 4 QB 73. 879Se fallet v. [2001} QB 201. 880Detta är dock sakförhållande som sökanden har bevisbördan för. 881Bradley/s. 544. där domstolen fann att ett skadeståndsansvar som var mycket om- fattande i sig var ett hot mot yttrandefriheten såsom denna skyddas i artikel 10.882 I nylig praxis har därför domstolarna inte gett juryn lika fria tyglar som förr i att sätta storleken på skadeståndet.883 6.7Privatliv och personlig integritet Enligt common law har det länge funnits ett rättsmedel för intrång i privatlivet genom den möjlighet till att väcka talan som dom- stolarna getts i rättsfiguren breach of confidence. Detta rör fall då en enskild för vidare uppgifter om en enskild som lämnats i förtroende. För detta krävdes i sig inget uttryckligt avtal om sådant förtroende, utan ett sådant förtroende kunde följa naturligt utav de inblandades relation.884 Inte sällan har det varit fråga om att någon innehaft en ställning som anställd eller liknande och därmed kunnat förväntas visa viss lojalitet etc. visavi sin arbetsgivare också med hänsyn till vad som bringats till massmedias kännedom. Det nya är att denna rättsfigur utsträckts till att också omfatta personer och situationer där inget sådant formellt rättsförhållande råder mellan parterna.885 Rättsfiguren har ansetts kunna skydda privatlivet i ett antal situationer, men kopplingen till en redan etablerad doktrin har med- fört svårigheter i tillämpningen. Förutsätts, liksom i de typiska fallen för skydd av förtroende en personlig eller annan typ av rela- tion mellan de inblandade som grund för en skyldighet att inte sprida personlig information om någon? har en stor osäker- het rått om rättsläget. I modern tid har dock rättsutvecklingen gått därhän att detta begränsade skydd av den personliga integriteten framstått som alltmer otillfredsställande. Detta har uppmärksam- mats dels genom en förändrad rättspraxis inom ramen för den existerande doktrinen om breach of confidence, dels genom ett 882Dom , para. 49–51. v. Newspapers [1997] QB 670. 884Se t.ex. v. Strange [1849] 2 DeG&Sm 293 för ett pikant fall gällande den brittiska kungafamiljen och v. A N [1969] RPC 41. 885Utvecklingen diskuteras livligt i brittisk doktrin, se , Transforming Breach of Confidence? 66 (2003) s. 726, Markesinis/OCinneide/Fedtke/Hunter-Henin, Concerns and Ideas About the Developing English of Privacy, 52 Am. J. Comparative 133 (2004), Moreham, Privacy in the Common , ., vol 121 (2005) s. 628 och , ! Again: Privacy and Breach of Confidence, Camb. (2005) s. 549. allt större hänsynstagande till artikel 8 i fall som rör offentliggörandet av personliga uppgifter. Vändpunkten tycks ha kommit i fallet AG v. Guardian Newspapers (No 2), där of Chieveley på ett övertygande sätt visade på att doktri- nen om förtroliga meddelanden kunde utsträckas till att också gälla situationer där uppgifterna spridits på annat sätt än genom en per- sonlig relation.886 Betoningen är mer på att den som mottagit en uppgift måste ha insett att den är av privat natur och inte borde spridas. Den formulering som anses vägledande är om offentliggörandet av uppgifterna vore: highly offensive to a reasonable person of ordinary sensibilities.887 Detta synes numera vara rättsläget på detta område. Svårigheten att avgöra vilka typer av uppgifter som är av en privat natur uppkom- mer därmed och det finns anledning att direkt ta upp den tråden. 6.7.2Uppgifter av privat natur Hur långt det brittiska skyddet för privatlivet, baserat på en idé om konfidentiella förhållanden, sträcker sig är som framgått något oklart. Vad är en uppgift av privat natur? Att det finns ett sådant skydd för förhållanden inom äktenskapet är klart.888 Också andra intima relationer kan uppfattas vara av denna karaktär, men det är svårt att dra en klar gräns. I ett fall har en fotbollsstjärnas utomäktenskap- liga relationer ansetts skyddat, något som senare ifrågasatts.889 En TV-kändis tillfälliga förhållande med en prostituerad har dock inte ansetts omfattas av detta skydd för privatlivet – någon förväntan om lojalitet eller diskretion kunde enligt domstolen knappast råda i en sådan relation.890 har om just denna typ av kända personers förväntningar om diskretion yttrat: If a group of this kind seek publicity which is to their advantage, it seems to me that they cannot complain if a servant or employee of their afterwards discloses the truth about them. If the image which 886Se [1990] 1 AC 109, s. 281. 887Campbell v. , [2004] UKHL 22, i domskäl. Moreham (ovan not 124) s. 630 f. visar dock på att det finns flera inte helt överensstämmande formuleringar, varför rättsläget inte kan sägas vara glasklart. 888Argyll v. Argyll [1967] Ch 302 gällde en och hertiginna och uppgifter om den senare efter att äktenskapet upphört. 889A v. B & C (No 2) [2001] 1 WLR 234.