sou · GUB344 · 2007-01-01 00:00:00 — Förutsättningen enligt 1 § är att det är fråga om tekniska anordningar eller ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall. Enligt 6 § kan villkor ställas upp, när det är fråga om arbete som medför särskild risk för vissa grupper av arbetstagare, t.ex. gravida eller allergiker. Enligt 4 kap. 2 § kan krav på tillstånd föreskrivas beträffande användning eller överlåtelse av farliga tekniska anordningar eller ämnen. När tillstånd lämnas enligt 4 kap. 2 § kan med stöd av 4 kap. 1 § 1 anges de villkor (i form av viss utbildning eller särskilda kunskaper) som skall gälla. Överträdelse av ett sådant villkor medför straffansvar enligt 8 kap. 2 § AML. Däremot kan villkor om utbildning, som inte har samband med användning av tekniska anordningar eller farliga ämnen, med tillståndskrav eller med grupper som i sig löper större risker vid vissa arbeten, inte ställas upp med stöd av de straffsanktionerade bemyndigandena. Av 19 § AMF framgår att det i anslutning till föreskrift, som meddelas med stöd av 18 § första stycket 1–3, skall upplysas om att överträdelse kan medföra straffpåföljd. Enligt 8 kap. 5 § AML kan straffsanktionen genom föreskrifter från utbytas mot sanktionsavgift. 6.4Krav på utbildning och kompetens i föreskrifter har det med stöd av bestämmelserna i 4 kap. AML utfärdats ett antal föreskrifter med olika former av krav på utbildning eller kompetens. Det kan röra sig om olika slags arbeten som skall utföras där det krävs allt från tillräckliga kunskaper till mer omfattande krav på särskild utbildning som kan benämnas särskild teoretisk och praktisk utbildning. är denna skriv- ning kombinerad med krav på särskilda kunskaper. I föreskrifter om ställningar3 finns ett exempel på bestämmelser om krav på utbildning. Av 15 § framgår att i sam- 3 AFS 2004:4. Behövs ett särskilt bemyndiganden om utbildning och kompetens? band med uppförande, väsentlig ändring och nedmontering av ställning skall arbetet ledas av en kompetent person med tillräckliga kunskaper och erfarenhet av sådant arbete. Denne skall ha genom- gått allmän eller särskild utbildning och detta gäller även för den som utför arbetet. För den som genomgått och godkänts i allmän eller särskild utbildning skall utbildningsbevis utfärdas. Fler exempel på föreskrifter som kräver särskild teoretisk och/eller praktisk utbildning finns i föreskrifter om härdplaster4, 6 §, och i föreskrifterna om mast och stolparbete5, 12 §. Ett särskilt utbildningsbevis i form av ett certifikat krävs för att genomföra vissa arbeten i samband med dykning enligt före- skrifterna om dykeriarbete6, 3 §. Vid rivning eller reparationsarbete vid hantering av asbest eller asbesthaltigt material krävs vidare särskild utbildning enligt före- skrifterna om asbest.7 Av dessa exempel på utbildnings- och kunskapskrav är det enbart bestämmelsen om utbildning vid arbete med rivning eller reparationsarbete av asbest som är en direkt straffsanktionerad be- stämmelse. Ytterligare ett exempel på krav på utbildning och kompetens finns i föreskrifter om arbete i explosionsfarlig miljö8 där det i 7 § och 13 § ställs krav på erforderlig utbildning och kunskap dels för en person som skall genomföra en riskbedömning och dels för den person som skall bekräfta en anläggnings explosionssäkerhet innan en arbetsplats med explosionsfarliga om- råden tas i bruk första gången. Dessa föreskrifter har utfärdats med stöd av 4 kap. 1 § AML och brott mot dem är därför straffbelagda. De utbildningar som avses i de nämnda föreskrifterna har oftast utformats av arbetsmarknadens parter i samråd med Arbetsmiljö- verket. I vissa fall kan utbildningen även erbjudas av privata företag eller tillverkare. Ansvaret för att arbetstagaren genomför utbild- ningen eller motsvarar utbildningskraven ligger på arbetsgivaren. Behövs ett särskilt bemyndiganden om utbildning och kompetens? 6.5Synpunkter som framkommit under utredningsarbetet Vi har inhämtat synpunkter från utredningens referensgrupp och från på lämpligheten av att införa ett bemyn- digande för att meddela föreskrifter om utbild- ning och kompetens som är direkt straffsanktionerade. Ett sam- mandrag av dessa synpunkter redovisas nedan. konstaterar att nuvarande regler i 4 kap. AML innehåller möjligheter för att meddela före- skrifter om utbildning och kompetens. Reglerna är straffsanktione- rade dels enligt 8 kap. 2 § AML, dels enligt 8 kap. 1 § AML. Det kan i båda fallen sägas vara fråga om direkt sanktion även om de tekniska lösningarna är något olika. Det allmänna bemyndigandet i 4 kap. 10 § AML ger möjlighet till straffsanktion i fråga om alla arbetstagare, utan begränsning till speciella anordningar eller grupper. anser mot bakgrund av detta att något behov av att utvidga området för straffsanktionerade bestämmelser inte föreligger. Föreningen föreslår att man i stället gör en noggrann analys av de bemyndiganden som finns samt om och hur de används, i syfte att rensa ut eventuellt onödiga bemyndiganden. Sammanfattningsvis finner att de nuvarande möjligheterna att föreskriva krav på utbildning och kompetens är fullt tillräckliga. Det finns möjligheter för att med- dela föreskrifter om utbildning och kompetens med stöd av 4 kap. 10 § AML samt i vissa avgränsade avseenden även straffsanktione- rade föreskrifter med stöd av 4 kap. 2 § AML. Kommuner och Landsting anser att denna befintliga ordning fungerar väl och kan inte se vilket faktiskt behov den före- slagna sanktionsmöjligheten skulle avse och vilket eller vilka faktiska problem den är avsedd att lösa. Behövs ett särskilt bemyndiganden om utbildning och kompetens? Det är inte lämpligt att skulle kunna utfärda straffsanktionerade föreskrifter om kompetens och utbildning för alla arbetstagare som kan utsättas för risk eller olycka i sitt arbete. Detta är en vid beskrivning av tillämpningsområdet som, enligt vår mening, kan anses innefatta i stort sett samtliga arbets- tagare på arbetsmarknaden. Området för straffsanktionerade bestämmelser måste, just p.g.a. straffsanktionen, vara väl avgränsat och tydligt så att det för den enskilde är förutsägbart vad som är straffbart eller ej, annars kan regleringen anses komma i konflikt med kraven på rättssäkerhet. Detta krav tillgodoses av den nuvarande regleringen där området för straffsanktionerade föreskrifter är tydligt avgränsat i 4 kap. 2 § AML. För att avgöra vem som har tillräcklig kompetens för visst arbete eller uppgift krävs att en bedömning görs. Det är oklart hur denna bedömning skall göras och vilka kriterier som skall ha betydelse vid bedömningen. Det måste säkerställas att bedömningarna inte tillåts ske skönsmässigt och det är också av vikt att dessa bedömningar sker likartat på hela arbetsmarknaden. Kommuner och Landsting ser svårigheter för Arbets- miljöverket att kunna göra goda och likartade bedömningar av kompetens i alla enskilda fall. Det finns en risk att vid bedömningar om kompetens, sådan anses föreligga om personen eller personerna i fråga uppfyller vissa formella kvalifikationskrav på viss utbildning. Utbildning och kompetens är dock inte samma sak. Sammanfattningsvis ställer sig Kommuner och Lands- ting negativa till att det i arbetsmiljölagen införs ett allmänt bemyndigade för att utfärda straffsanktionerade föreskrifter om kompetens och utbildning för arbetstagare och arbetsledare. kan med stöd av 4 kap. 10 § AML meddela föreskrifter om krav på utbildning eller kompetens. Om i sin tillsynsverksamhet finner att en arbets- givare inte efterlever arbetsmiljölagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen kan med stöd av 7 kap. 7 § AML utfärda föreläggande eller förbud i det enskilda fallet. Föreläggandet brukar utformas på så sätt att arbetsgivaren Behövs ett särskilt bemyndiganden om utbildning och kompetens? senast skall ha efterkommit påbudet. Om arbetsgivaren inte följer det utfärdade föreläggandet ankommer det i första hand på att göra en åtalsanmälan. Pröv- ningen inför domstol av frågan om straffbar gärning har begåtts är i dessa fall begränsad till att avse om tillsynsmyndigheten har haft formell behörighet att meddela påbudet, om det har vunnit laga kraft och om påbudet har efterlevts. Det finns såvitt känner till inte någon särskild utredning om att det nuvarande systemet skulle vara verkningslöst eller att det inte skulle vara tillfyllest. anser där- för inte att det finns något behov av att införa ett bemyndigande för att utfärda direkt straffsanktionerade före- skrifter om krav på utbildning eller kompetens för visst arbete. vill dessutom tillägga att verket ser principiella problem med förslaget. En straffbestämmelse måste vara tillräckligt klar och entydig för att allmänheten skall kunna veta vad som är tillåtet eller inte. Begreppet kompetens är inte ett klart och en- tydigt begrepp. Det måste som ser det förutsätta ett ganska stort mått av skönsmässig bedömning för att avgöra om en arbetsledare eller arbetstagare har tillräcklig skicklighet för att utföra ett visst arbete. Vidare uppstår problem med hur man skall bedöma det subjektiva rekvisitet. Krävs det uppsåt eller oaktsamhet hos arbetsgivaren eller skall det vara strikt ansvar? Sammanfattningsvis anser att systemet som det ser ut är ett funktionellt system. kan utfärda föreskrifter om utbildning och kompetens. Om Arbets- miljöverket i sin tillsyn upptäcker att en arbetsgivare underlåter att följa dessa föreskrifter kan i det enskilda fallet utfärda direkt straffsanktionerade förelägganden om att arbets- givaren inom skall vidta vissa åtgärder. har möjlighet att utfärda föreskrifter om krav på viss utbildning eller kompetens. Detta kan ske med stöd av 4 kap. 10 § AML. Det är med stöd av det allmänna bemyn- digandet i 4 kap. 10 § AML som de flesta föreskrifter från Arbets- miljöverket i praktiken utfärdas. Föreskrifter utfärdade med stöd av denna paragraf blir inte direkt straffsanktionerade, se 8 kap. 2 § första stycket 2 AML. Om emellertid har ut- Behövs ett särskilt bemyndiganden om utbildning och kompetens? färdat ett föreläggande eller förbud med stöd av sådana föreskrifter, som inte är förenat med vite, är även brott mot sådana föreskrifter straffbelagt, se 8 kap. 1 § AML. Det finns också en möjlighet för att utfärda föreskrifter med uppställande av villkor om viss utbildning för användning av visst ämne eller teknisk anordning, enligt 4 kap. 1 § AML. Föreskrifter utfärdade med stöd av denna paragraf blir där- emot direkt straffsanktionerade enligt 8 kap. 2 § första stycket 2 AML. Därtill finns en möjlighet för att föreskriva särskilda villkor om krav på viss utbildning när arbetet kan sägas innebära risk för särskilda grupper, enligt 4 kap. 6 § AML. Även sådana föreskrifter blir direkt straffsanktionerade enligt 8 kap. 2 § första stycket 2 AML. Möjligheten att utfärda föreskrifter inom allehanda områden är, vilket framgått ovan, mycket vid på grund av det generella bemyn- digandet i 4 kap. 10 § AML. Den aktuella frågan är således om det finns skäl att också utvidga möjligheten att utfärda föreskrifter som är direkt straffsanktionerade. har anfört att det torde finnas ett behov av att införa ytterligare ett bemyndigande att utfärda föreskrifter om krav på viss utbildning. Den situation som avses är när det är fråga om ett visst riskfyllt arbete, men där varken tekniska anordningar eller ämnen används, och där arbetet kan sägas vara riskfyllt för alla arbetstagare, och inte bara för vissa grupper. Vad Arbetsmiljö- verket då vill uppnå är att sådant bemyndigande ger möjlighet att utfärda direkt straffsanktionerade föreskrifter. Möjlighet finns ju i och för sig för att utfärda sådana föreskrifter, men de får då inte någon direkt straffsanktion. Emellertid står möjligheten för till buds att utfärda ett föreläggande eller förbud om ett riskfyllt arbete utförs utan viss föreskriven utbildning. Sådant föreläggande/förbud kan antingen vara förenat med vitessanktion eller, om det inte förenas med vite, vara direkt straffsanktionerat. Det går således att åstad- komma straffsanktion för sådant arbete även utan något nytt ytter- ligare bemyndigande. Frågan uppstår därmed vad ett nytt bemyndigande för Arbets- miljöverket skulle tillföra. framförs argumentet att en direkt straffsanktion skulle verka mer i preventivt, dvs. brottsföre- byggande, syfte. Argumentet kan ifrågasättas. För att ett straff skall utdömas krävs att någon polisanmäler det förfarande som Behövs ett särskilt bemyndiganden om utbildning och kompetens? strider mot föreskrifterna, att polisen utreder ärendet, att en åklagare åtalar arbetsgivaren samt slutligen att en domstol utdömer straffansvar för arbetsgivaren. Det är således flera steg till dess att arbetsgivaren lagförs för den handling som står i strid med före- skrifterna. Att vid en inspektion, eventuellt efter en anmälan till verket, utfärdar ett vitesföreläggande eller ett vites- sanktionerat förbud förefaller minst lika verkningsfullt. En direkt straffsanktionerad regel torde således knappast innebära någon garanti för större lagefterlevnad. De bemyndiganden som regeringen givit att utfärda föreskrifter finns samlade i 4 kap. AML. I 10 § finns det generella bemyndigandet, att utfärda föreskrifter om arbetsmiljöns beskaffenhet och om allmänna skyldigheter i fråga om arbetsmiljön som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet. Det är denna paragraf som huvudsakligen använts vid utfärdande av Arbetarskyddsstyrelsens/föreskrifter, vilka uppgår till ca 130 stycken. Regelverket är således svår- överskådligt. Det vore därför önskvärt med en översyn av hur har använt bemyndigandena i 4 kap. AML, för att utfärda de föreskrifter som finns och med en sammanställ- ning över vilka föreskrifter som är direkt straffsanktionerade. LO konstaterar att arbetsmiljön har försämrats för medlemmar och att ledningssystem för människan i arbete inte finns där det mest behövs. Mot denna bakgrund anser LO att bör ges ett bemyndigande att meddela direkt straffsanktionerade föreskrifter om krav på utbildning eller kom- petens för arbetsgivare angående t.ex. systematiskt arbetsmiljö- arbete och om människan i arbete. bör själva besluta i frågor angående certifikat eller annat kunskapsbevis och om själva innehållet i de krav som skall ställas. TCO och har avstått från att yttra sig. Behövs ett särskilt bemyndiganden om utbildning och kompetens? Ett antal olika krav om viss utbildning och/eller kompetens har ställts i verkets föreskrifter. En genomgång av de föreskriftskrav som ställt om viss utbildning eller kompetens, visar att de i två fall straffbelagt dessa, nämligen i föreskrifterna om asbest och arbete i explosionsfarlig miljö. Man har alltså föreskrivit om vissa villkor, dvs. viss utbildning, för användningen av ämnet asbest. Följaktligen är brott mot denna bestämmelse också straff- belagd, enligt 8 kap. 2 § AML. Alla övriga föreskriftskrav om viss utbildning eller kompetens har ställts med stöd av bemyndigandet i 4 kap. 10 § och de är såle- des inte straffbelagda. Enligt bedömning är det endast de paragrafer som ger möjlighet att föreskriva om vissa villkor för t.ex. använd- ning som skulle kunna användas för att kunna utfärda en föreskrift om utbildning eller kompetens. Det innebär att straffsanktionerade föreskrifter om utbildning eller kompetens endast kan meddelas med stöd av 4 kap. 1 eller 6 §. I det fall det är fråga om ett riskfyllt arbete men varken tekniska anordningar eller ämnen som kan innebära ohälsa eller olycksfall används, och där arbetet inte kan sägas innebära särskild risk för särskilda grupper utan helt enkelt är riskfyllt för alla arbetstagare, saknas möjlighet att meddela direkt straffsanktionerade föreskrifter om krav på viss utbildning eller kompetens. Visserligen kan i sådana fall krav på viss utbildning eller kompetens ställas enligt 4 kap. 10 § AML, men kraven blir då alltså inte direkt straff- sanktionerade. anser att mastarbeten eller be- vakningsarbeten skulle kunna vara sådana situationer som exempli- fierar behovet av straffsanktionerade regler om viss utbildning. Slutsatsen av det sagda är att det torde finnas ett behov av att införa ett bemyndigande för att utfärda före- skrifter om krav på viss utbildning eller kompetens för visst arbete, som är direkt straffsanktionerade enligt 8 kap. 2 § AML. Ett sådant bemyndigande skulle i så fall lämpligen kunna införas i ett andra stycke i 4 kap. 2 § AML, såsom verket tidigare föreslagit. Behövs ett särskilt bemyndiganden om utbildning och kompetens? Vi har kunnat konstatera att har utfärdat ett antal icke straffsanktionerade föreskrifter med krav på utbildning och kompetens med stöd av bemyndigandet i 4 kap. 10 §. Det finns alltså utrymme i det generella bemyndigandet, som rör arbets- miljöns beskaffenhet och allmänna skyldigheter i fråga om arbets- miljön, för att föreskriva om utbildning eller kompetens. Det finns många exempel på föreskrifter som inne- håller krav på särskild teoretisk och praktisk utbildning eller där man kräver särskilda kunskaper. är kraven på de särskilda kunskaperna så omfattande att det är svårt att uppfylla dem utan någon form av utbildning. I vissa föreskrifter krävs viss utbild- ningslängd medan det t.ex. vid dykeriarbete krävs certifikat. Ut- bildningskravet kan omfatta både arbetsledningen och de som skall utföra det specifika arbetet. Inte någon av de föreskrifter som har utfärdats med stöd av 4 kap. 10 § och som innehåller krav på ut- bildning är direkt straffsanktionerad. har dock i det enskilda fallet möjlighet att med stöd av 7 kap. 7 § AML utfärda föreläggande eller förbud som inte är förenat med vite, och på det sättet kan brott mot föreskrifter utfärdade med stöd av 4 kap. 10 § bli straffbelagda enligt 8 kap. 1 §. Den genomgång som utredningen har gjort visar alltså att det redan nu finns en allmän möjlighet för att med stöd av 4 kap. 10 § AML meddela föreskrifter om utbildning eller kompetens. Denna möjlighet har också utnyttjats. Så långt kan det konstateras att det finns ett tillräckligt sådant bemyndigande som efterfrågas i våra direktiv. Den fråga som då inställer sig är om be- myndigandet ändå är för snävt eller – närmare bestämt – om bör bemyndigas att meddela direkt straff- sanktionerade föreskrifter på detta område, vilket inte är möjligt. Det finns arbeten som är riskfyllda för alla grupper av arbets- tagare utan att de innebär någon befattning med tekniska anord- ningar eller ämnen som kan innebära ohälsa eller olycksfall eller har samband med tillståndskrav. Det är endast för sådana fall som det saknas möjlighet att meddela föreskrifter om utbildning eller kom- petens som är direkt straffsanktionerade. När det gäller direkt straffsanktionerade föreskrifter bör dessa förbehållas sådana områden som är noga preciserade. Det är bak- grunden till att bemyndigandena i 4 kap. 1–8 §§ AML avser klart Behövs ett särskilt bemyndiganden om utbildning och kompetens? Det finns således bl.a. straffsanktionerade föreskrifter om kontroll eller särskilda villkor för brukande av och förbud mot arbetsprocesser, arbetsmetoder, tekniska anordningar och farliga ämnen. Utmärkande för sådana föreskrifter är att det föreskrivna handlingsmönstret är så fixerat att det är förhållandevis lätt att avgöra om en överträdelse har skett.9 I fråga om generella krav på utbildning eller kompetens torde det ofta behöva finnas ett utrymme för bedömningar. Detta är därför ett område som i allmänhet inte lämpar sig så väl för den grad av precision som måste krävas av straffbelagda föreskrifter. Även om ett nytt särskilt bemyndigande skulle införas finns det av det skälet anledning att utgå från att det generella bemyndigandet i 4 kap. 10 § också i fortsättningen skulle komma att användas på detta område. Dessa förhållanden talar emot ett nytt särskilt bemyndi- gande. Till detta kommer att det, om det finns behov av det, finns möjligheter för att i det enskilda fallet åstad- komma en straffsanktion genom att utfärda ett föreläggande eller förbud enligt 7 kap. 7 § AML. Våra direktiv tar också upp frågan om ett nytt bemyndigande bör omfatta krav på certifikat eller annat kunskapsbevis. Våra över- väganden i den delen har lett oss till slutsatsen att sådana frågor bäst hanteras på föreskriftsnivån, och alltså inte behöver regleras direkt i ett bemyndigande i lagen. Det finns flera exempel på föreskrifter där utfärdat föreskrifter som innehåller krav på certifikat eller annat kunskapsbevis. Detta rör själva innehållet i de krav som ställs, och det bör få ankomma på att även i fortsättningen, efter samråd med arbetsmarknadens parter, besluta detta. Sammanfattningsvis har vi inte blivit övertygade om att det finns ett verkligt behov av ett särskilt bemyndigande för Arbetsmiljö- verket att meddela föreskrifter om krav på utbildning eller kompe- tens. De bemyndiganden som arbetsmiljölagen nu innehåller anser vi är tillräckliga. 9 Jfr prop. 1993/94:186 s. 47. 7Arbetsmarknadspolitiska program i arbetsmiljölagen Förslag: I 1 kap. 4 § AML införs en ny bestämmelse som hän- visar till 7 § lagen om arbetsmarknadspolitiska program i frågan om arbetsmiljölagens tillämplighet för deltagare i sådana pro- gram. 7.2Lagen om arbetsmarknadspolitiska program I lagen (2000:625) om arbetsmarknadspolitiska program finns övergripande bestämmelser om de arbetsmarknadspolitiska pro- grammen. Lagen tillkom som ett led i ett regelförenklingsarbete och innebar att flera andra lagar om arbetsmarknadspolitiska pro- gram slogs samman till en ny gemensam lag.1 I 7 § finns bestämmelser bl.a. om i vilken utsträckning arbets- miljölagen gäller för personer i denna verksamhet. Paragrafen har följande lydelse: 7 § Den som tar del av ett arbetsmarknadspolitiskt program skall inte anses som arbetstagare om inte programmet gäller en anställning med anställningsstöd eller lönebidrag, skyddat arbete, trygghetsanställning, reguljärt arbete inom ramen för aktivitetsgarantin eller en anställning med särskilt stöd för introduktion och uppföljning (). När ett program bedrivs på en arbetsplats skall den som tar del av programmet dock likställas med arbetstagare vid tillämpning av följande regler i arbetsmiljölagen (1977:1160): -2 kap. 1–9 §§ om arbetsmiljöns beskaffenhet, -3 kap. 1–4 och 7–14 §§ om allmänna skyldigheter, -4 kap. 1–4 och 8–10 §§ om bemyndiganden, -5 kap. 1 och 3 §§ om minderåriga, 1999/2000:98 s. 63. Arbetsmarknadspolitiska program i arbetsmiljölagen -7 kap. om tillsyn, -8 kap. om påföljder, och -9 kap. om överklagande. Vad som i arbetsmiljölagen sägs om arbetsgivare skall gälla den som har upplåtit en arbetsplats för programverksamhet. Paragrafen innebär att deltagare i sådana program som avses i första stycket omfattas av arbetsmiljölagen i dess helhet, eftersom dessa deltagare likställs med arbetstagare. För övriga deltagare i arbets- marknadspolitiska program som bedrivs på en arbetsplats skall de bestämmelser i arbetsmiljölagen som räknas upp i andra stycket ändå tillämpas. Den som har upplåtit en arbetsplats för program- verksamhet anses som arbetsgivare i arbetsmiljölagens mening. I arbetsmiljölagen står inget om lagens tillämpningsområde i fråga om deltagare i arbetsmarknadspolitiska program. Uppdraget är att pröva om det är lämpligt att direkt i arbetsmiljölagen reglera lagens tillämpningsområde avseende personer som omfattas av olika arbetsmarknadspolitiska program. Uppdraget är alltså inte att åstadkomma någon förändring i sak av arbetsmiljölagens tillämpningsområde i detta hänseende. Frågan är endast om det bör framgå direkt av arbetsmiljölagen vad som gäller i fråga om deltagare i arbetsmarknadspolitiska program. I utredningsdirektiven konstateras att det förhållandet att arbets- miljölagen inte innehåller någon hänvisning till reglerna i lagen om arbetsmarknadspolitiska program kan leda till att arbetsmiljö- frågorna inte uppmärksammas tillräckligt i fråga om de aktuella grupperna. Det finns alltså en risk att deltagare i arbetsmarknadspolitiska program glöms bort i arbetsmiljösammanhang på grund av att det inte framgår av arbetsmiljölagen att lagen skall gälla även för dem.