sou · GUB337 · 2007-01-01 00:00:00 — Ett alltför aktivt motstånd leder till att misshandeln blir grövre och han riskerar åtal för våld mot tjänsteman men han ger inte upp, håller emot, medveten om att han förr eller senare kommer att släppas ut ur bilen. När han berättar för , som säger att de måste anmäla poliserna, svarar han att det är ingen idé: Men Mamma vem bryr sig om dig, vem bryr sig om mig? Det blir bara värre. De återkommande kontrollerna av honom har gjort att han helt saknar tilltro till polisen. berättar vidare att familjen försöker att stå emot, hålla emot. Hennes söner använder olika strategier när polisen kontrollerar, trakasserar, dem. Den ena sonen ler, säger ja, nickar och håller med och klarar sig undan. Den andra sonen klarar inte av det, säger mamman. Han tar strid, tittar i ögonen, viker sig inte, viker inte undan med blicken. Det kan polisen inte ta, då måste de trycka ned honom. I de båda sönernas situation är förståelseramen makt, underkuv- ning och disciplinering med våld eller hot om våld. Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter Ergin berättar att han misstänker att de fyra sista siffrorna i hans personnummer utgör en kod som skiljer ut honom från övriga medborgare i samhället. De siffrorna talar om att han är invandrare. Genom dessa siffror, menar han, kan myndigheter hålla uppsikt över honom och identifiera honom som invandrare. Då, när vi talade med varandra, verkade uppgiften befängd och jag ifrågasätter den med ett osäkert leende. Samtalet hade dittills inte antytt en sådan, vad jag först förstod som, orimlig konspiration. Han fort- sätter berätta om hur hans möten med tull, polis, arbetsmarknaden, banker, hyresvärdar sett ut. När jag lyssnar på intervjun och han berättar om sina i och de ständiga misstänklig- göranden av honom som han utsatts för blir utsagan rimlig. När Ergin gifte sig trodde myndighe- terna att giftermålet var ett skenbröllop, ett sätt att få stanna i . När han senare skilde sig misstänkliggjordes också det, nu med motiveringen att det var ett sätt att erhålla bostadsbidrag. Då var det skilsmässan som betraktades som falsk, ett sken. träffade Ergin en ny kvinna och även då kom deras äktenskap att ifrågasättas. Kvinnan hade inte sitt ursprung i . Tar vi hans berättelse på allvar visar sig en ny förståelsehorisont. Om orsaken till den tanke som kommit att koncentreras i Ergins personnummer söks återförs Ergins rationa- litet, oavsett hur det faktiska förhållandet med myndigheternas bevakningar av personnummer ser ut.9 Kritiken kan då riktas mot det samhälle som tvingar till frammananden av sammansvärjningar. Ergins tolkning är ett försök att förstå de kränkningar som han utsatts för. Personnumret svarar mot känslan av att alltid vara för- följd: Det är därför de alltid misstror mig och mina motiv. De kränkningar han möter normaliseras genom upplevelsen av att personnumret har en avgörande betydelse för hur han möts av myndigheter och institutioner. Vardagliga möten där han i åter- kommande situationer utsätts för sanktionerade undantag som inte längre förvånar eller överraskar honom. Istället är det den avvikelse 9 När jag under intervjun med Ergin försöker antyda orimligheten i hans påstående blir han återigen utsatt för en misstro. Osäkerheten om hur det förhåller sig med personnumret har jag mött även i andra intervjuer. var siffrorna 7 och 8 i personnumret markörer för länet där man fötts. Den som migrerat till fick personnummer ur en förvald sifferkombination. Numren 93 till 99 tilldelades. Ergin fick sitt personnummer ur den serien. är de två aktuella siffrorna något som tilldelas slumpvis. Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter och den misstanke som han utsätts för som tenderar att normalise- ras för honom själv. Žižek skriver hur en rasistisk praktik kan tillämpas utan att någon ingriper. På en gata i utspelade sig något som först såg ut som en dans mellan två män. blir det synligt att den ene med sin kropp hindrar den andra att promenera vidare på gatan. Han blockerar hans väg utan att röra vid honom. Han ställer sig bara i vägen. Det är tillräckligt oskyldigt för att de förbipas- serande ska kunna ignorera det de ser händer framför ögonen på dem. Det hade inte varit möjligt om den trakasserande hade varit våldsam. (Žižek 2004:119–120) I förhållande till polisen och den etniska diskrimineringen finns påtagliga likheter med Žižeks exem- pel. Rapporten segla i motvind – En intervjuundersökning om strukturell diskriminering och vardagsrasism inom universitetsvärlden (de los 2004) visar också hur diskrimineringen sker genom en sanktionerad blindhet från omgivningens sida. Praktiker som reproducerar den Andra i ett underordnat utanförskap. Ergin driver flera diskrimineringsfall mot olika svenska myndighe- ter men känner han att han inte kan prata om det han utsätts för med sin familj. Särskilt modern hålls utan kännedom om dessa erfarenheter. Modern bor i och han vill inte oroa henne. Ergin berättar att det skulle vara svårt att övertyga henne om hur han behandlats av polisen. Det skulle förstöra hennes bild av . I det här fallet är alltså risken att bli misstrodd av sin mor också en omständighet som Ergin tar i beaktande. En annan av de intervjuade påtalar också att lojaliteten till förhållandet ibland gör att han inte talar om det han utsätts för ifrån myndigheternas sida. händer saker som jag inte kan berätta för min sambo. Hon kan- ske inte tror mig. Jag vill inte oroa henne. En typ av omtanke och lojalitet som är tänkt som ett skydd för familjen skymmer även de kunskaper som deras gemensamma erfa- renheter skulle kunna säga om den strukturella diskriminering som de utsatts för. Effekten av en lojalitet som skyddar de instanser som reproducerar vardagsrasism. Barnen till frågar sin mamma om pappa är ledsen för vad polisen gjorde. Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter hur han förhåller sig till deras frågor men i förhållandet till de ung- domar som han möter genom sitt arbete återkommer dilemmat. Ungdomarna har själva erfarenheter av att blivit utsatta för etnisk diskriminering och säger de: Där ser du, vad var det vi sa? Kan han berätta vad han verkligen känner utan att ungdomarna ska få vatten på sin kvarn. De misstror redan polisen, men å andra sidan, för vem behöver dessa erfarenheter döljas? Även i relation till familjen och i andra miljöer skapas alltså rum som förvisso har erfarenheter av etnisk diskriminering men spåren av dessa är olika typer av tystnader. Erfarenheten av diskrimineringen kan inte omtalas på de sätt som individen kanske önskar. Hon lämnas istäl- let ensam med sin erfarenhet och själva utelämnandet av händelsens detaljer och de känslor som upplevelsen medfört gör att den rasifie- rade strukturen inte omtalas. Istället känner sig individen tvungen att påtala för omgivningen att alla poliser inte diskriminerar och kränker. Offrets berättelse är undantagen flera forum där tal före- kommer och ger en specifik form av tystnad. En tystnad som är en effekt av det undantag som han är utsatt för och som på olika sätt anger villkoren för hans fortsatta förhållande till omvärlden. Det är ingen som förbjuder honom att tala men det känns omöjligt att göra det. Även säger det under intervjun; att inte alla poliser är så här och berättar om den polis som hjälpte honom efter att han blivit misshandlad av en annan polis. Han hade svårt att andas och när misshandeln äntligen var slut kom en polis fram och sa åt honom att ta det lugnt, att andas lugnt. när han möter poliser på stan blir han rädd, försöker att inte synas och berättar om en gång när han stod i kö till korvkiosken. Då kom två patrulle- rande poliser förbi och rädslan från den där natten återkom. Belägringen är en process som den utsatta själv verkliggör. Genom att kränkningen inte kan ges någon legitim för- , även om den utsatta går igenom händelsen, gång på gång, saknas de element i händelseförloppet som ger svar på varför det inträffade. Därför sker under bearbetningsprocessen att den utsatta riktar en kritik mot sig själv. Vad var det jag gjorde fel? Varför gick jag just där eller varför svarade jag emot polisen? Individen omsluter sig själv med skuldkänslor. Flera informanter frågar sig: varför? (jfr Motsieola 2003) I det utrymme av tystnad som skapas kring frågan kommer informanten tillbaka med utsagor som syftar till att dels visa för mig det orättvisa i det som skett men också svara mot den diskurs som omtalar Invandraren som en per- son som inte gör rätt för sig. Det är en person som är misstänklig- Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter gjord som upplever att hon måste bevisa att behandlingen är orätt- vis. Jag arbetar, jag betalar skatt, jag har bott i och har aldrig gjort något brottsligt. I intervjuerna möter jag den här strukturen som reflexmässiga utsagor. Försök att övertyga mig om att hon/han är en skattebetalare, har gjort rätt för sig, alltid har jobbat. De ivriga försöken till övertyganden återkastar den misstro och de misstankar som individen utsätts för i det dagliga livet. Samma ord och tankar återkommer när personen försöker finna orsaken till de diskriminerande trakasserier eller våld som polisen utfört. Återigen avspeglar det den invandrargjordas förutsättningar till kommunikation, att först bevisa sin oskuld. De intervjuade svarar mot den hegemoniska ordning som verkar genom ständiga misstänkliggöranden. Han bryr sig inte längre om ersättning eller upprättelse. Hans anmälan mot polisen lades ned och allt som blev kvar var domen om att han varit vårds- lös i trafiken och den här frågan om varför som gnager i honom. Problemet antas finnas hos den som blivit utsatt. Vad var det jag gjorde som utlöste det här? Vad hade jag kunnat göra annorlunda? Att komma fram till att det inte finns något varför, som de inter- vjuade påtalat. Det lämnar individen i ett tomrum, i osäkerhet. Undantagna hopp: om att hålla emot Mot de erfarenheter som jag refererat till ovan kan tilläggas andra spår. Spår av motstånd som handlar om att hålla emot. Mötet med polisen har inneburit att personerna i flera fall varit tvungna att omorganisera sin vardag. Särskilt om kränkningarna har upprepats men även när det varit ett enskilt tillfälle berättar informanterna om hur livet har förändrats. Det kan vara av rädsla, oro, ilska och viljan att förändra. Intervjuerna visar att effekterna av polisens kränkningar får effekter i vardagen och återverkar som begräns- ningar i såväl sociala relationer som rumsligt. Med rumsligt menar jag till exempel att promenadstråk och möten planeras med eventu- ella möten med polisen i åtanke. Den belägrade Andra omsluts genom att vara undantagen från sina medborgerliga rättigheter i sina möten med polisen. Att vara belägrad behöver inte alls vara ett synligt tillstånd och i förhållande Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter till vardagsrasismen är det utmärkande draget att det osyn- liggörs genom processer och praktiker som jag nämnt ovan. Effekter som visar sig genom till exempel begränsningar i umgäng- esmönster. En av de intervjuade vill inte längre gå på konserter med sina vänner för han tycker det känns obehagligt och påminns om hur han misshandlades av polisen. Den eller de kränkande händel- ser som man fått utstå återkommer som minnen i vissa situationer och dessa situationer försöker man nu undvika eller förbereda sig på för att vara beredd, om samma sak skulle hända igen. Det kan vara obehagligt att gå ut själv, som berättade. Han undviker eller besöker platser först efter att han försäkrat sig om att polisen inte ska kunna kontrollera och visitera ostört. Störningen kan ska- pas genom att man håller sig till offentliga platser där man vet att det brukar vara mycket folk. berättar att han numer helst inte går ensam på stan, utan i sällskap med vänner. På det sättet ska vännen kunna agera som vittne i fall polisen kommer för att visitera honom. Men även för att vännen ska kunna meddela familjen vad som hänt om han skulle föras till häktet (intervju med ). Från att inte uppsöka platser vissa tider , inte köra bil, till att alltid se till att gå med en vän som kan agera vittne om polisen skulle komma och vara tillgänglig på mobilen. Den makt eller de krafter som omsluter den invandrargjorda individen producerar olika former av motstånd. Detta trots att en av effekterna av att ständigt vara omsluten av rasifierade praktiker är att tillståndet normaliseras. (2003) skriver om hopp som en del av en nationell diskurs. Man kan tala om ett samhälleligt hopp. Ett hopp som distribueras till medborgaren. Det generellt distribuerade hop- pet är också sammanflätat i det Vi som den nationella gemenskapen eller känslan av medborgarskap innebär. Vi (, svenskar ) tror på en bättre framtid. Vi tror på att vi får det bättre. Vi och Jag är i det samhälleliga hoppets diskurs utbytbart för den som känner delaktighet i den nationella gemenskapen. Den etniska diskrimine- ringen fråntar individen detta hopp. Hoppet om rättvisa, lika värde, framtid och så vidare. Den förnekar och omöjliggör för individen att byta ut Jag mot ett nationellt Vi. Att hoppas står i nära relation till subjektets tillit till samhället och framtiden. (2003:13) Att lämnas utan hopp om rättslig hjälp eller rätt till lagen ger ett sub- jekt utan hopp och utan en samhällelig gemenskap och är med den definitionen en som är undantagen kollektiva föreställningar om en framtid. Flera av de intervjuade har pratat om hopplöshet, att de är Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter utan hopp, men ändå återkommer det i deras berättelser strategier, platser och drömmar där hoppet kan placeras. Hoppet placeras och projiceras på andra platser. I tanken på att få återvända och lämna . För , som tar emot kunder i sitt arbete, står hoppet till den egna rörelsen. Där kan hon vara säker på att de som kommer till henne gör det av egen vilja och att hennes bakgrund som Invandrare inte är det som strukturerar samtalen och möten med kunder. De intervjuade menade att stödet kan de finna i familjen eller hos vänner men från samhället finns inget som inger hopp. En av de intervjuade engagerar sig i globala frågor om rättvisa och placerar inte hoppet inom ramen för - eller föreställ- ningen om - nationen. De intervjuades motstånd handlar i de flesta fall om att hålla emot. berättar om ytterligare en händelse som han utsatts för, som bland annat visar hur hans strategi mot polisen kommit att inbegripa hans svenska sambo. Vid ett avtalat möte vid moskén med sin före detta fru, för att bekräfta deras skilsmässa, blir de ovänner och berättar: Han tar mitt barn, skriker hon på . En narkoman kommer och vill slå mig i huvudet med en flaska. Jag tar hans hand och flaskan och knuffar honom. Jag säger: Gå härifrån jag vill inte ha pro- blem. Han kommer tillbaka med flaskan och försöker träffa mig i ansiktet. Jag knuffar honom igen. Då säger han: Jag ska fixa dig jävla Bin Laden. Han är alkoholist, förstår du? Han hämtar en vakt. Vakten är lite aggressiv. Han tar min hand och säger: Du ska stanna här. Jag säger: Vem är du som kan säga att jag ska stanna här? Du är bara vakt. Jag ska ringa till polisen, säger vakten. Du kan göra som du vill, säger jag men du har inte rätt att röra mig. Vakten ringer polisen och säger att en kvinna säger att han ska kid- nappa hennes dotter. De vet inte att det är mitt barn. I början tror jag att de ska utreda hur det ligger till så jag säger som det är att den här kvinnan är min exfru. Det kommer en alkoholist, han försöker slå mig. Jag har knuffat honom två gånger. Två vakter är vitt- nen. En säger att jag sparkat alkoholisten den andra säger att jag knuf- fat honom. På grund av den påstådda sparken har alkoholistens jacka och tröja gått sönder. Han vill gärna ha . Han uteblir från domstolen 3 gånger. Jag blir straffad för ringa misshandel när en man försöker skada mig. När vakten tagit mig och polisen placerat mig i bilen står vakten och polisen och pratar och skojar i . Ex-frun går därifrån, jag fick Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter inte röra mig eller prata i telefon. Sen tas jag till polisstationen. är jag där. Jag sitter i häktet. De tar mina kläder men de pratar inte med mig. [sambo] pratar med polisen och undrar vad som hänt. Han har hotat en kvinna, säger poli- sen. Nä det tror jag inte, det var hans ex-fru, säger till polisen. Polisen ringer ex-frun och får bekräftat att jag inte hotat henne. Under de som jag satt i häktet hade jag ingen kontakt med polisen. Själva förhöret kommer tillstånd först efter att upplyst polisen om läget. När de släpper mig undrar jag varför. Polisen säger att det inte kommer bli några problem. Sen blir jag dömd för misshan- del av alkoholisten. om det händer något. Om någon rånar mig ska jag säga var- sågod! Men jag kommer inte att blanda in polisen. Det är dyrare för mig. Den här erfarenheten, och andra möten med polisen, har gjort att motståndet inte handlar om att försöka förändra polisens inställ- ning till honom. Det är hans position som definieras av att vara undantagen rätten som lämnar honom utan hopp om upprättelse. Referatet tydliggör ett händelseförlopp som tycks vara förutbe- stämt i varje led, från mannen som attackerade honom, den ena vakten och polisen. De driver tanken om att är skyl- dig så hårt att frågan om hans skuld inte utreds där på platsen. De inblandade tar alla för givet att det är som är skyldig och att kvinnans påstående stämmer. Det är först när hans svenska sambo framställer händelsen på ett språk som inte signalerar icke-svensk som han vinner och återfår sin trovärdighet. själv fick aldrig möjlighet att förklara händelseförloppet. Slutsatsen för blir: Även om jag förlorar ska det ta tid för dom och det ska kosta. Min sambo är svenska därför har jag kunnat svara emot. Jag ska inte förlora så lätt som dom tror. Hoppet står till hans sambo, som i viss mån kan omförhandla hans position i förhållande till polisen. Men tanken är också en medve- ten strategi som syftar till att polisen ska låta honom vara. Strategin uppmanar polisen att komma ihåg att nästa gång de överväger att åtala honom kommer han att krångla, dra ut , begära ersättning, motanmäla. Allt för att det ska kännas för arbetsamt att åtala honom. Han vill visa att han inte är ett lätt offer. erfarenhet visar upp samma mönster som berättat om, vet- skapen om att vara dömd på förhand (se under Den belägrade Andra, att vara undantagen lagen). Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter berättar att hon under blev misshandlad av sin man. Hon har lämnat honom. Men hans hot förföljer henne . Hennes erfarenheter av att vara utsatt mellan mannen och myndig- heterna visar hopplöshetens och misstroendets följder. Begreppet belägrad innefattar nu två maktordningar som hon är tvungen att förhålla sig till. Den ena ordningen består av mannens förtryck och den andra ordningen av myndigheternas, polisens rasifierade ord- ning. Hon säger: En vacker dag kommer de [polisen] att vakna till, då det har hänt mig något. (Intervju med ) Hon hoppas, ibland, att något ska hända. Att hennes före detta man ska försöka förverkliga sina mordhot, bara för att hon ska bli trodd av polis och åklagare. För har både familjen och samhällets myndigheter, däribland polisen, på olika sätt varit källor till hopp och hopplöshet . Att bilda familj var en hopp- full handling. Tillsammans med mannen och barnen kunde hoppet först formuleras gemensamt men när han börjar slå henne och barnen kom behovet av att kunna lita på myndigheterna. återvänder hon till mannen i hopp om att han skulle ha ändrat sig. Mannen sviker en tredje gång löftet om att sluta hota, slå och bevaka henne. Hoppet stod nu till och riktades mot samhället och mer specifikt till polisen att skydda henne. Första gången hon lämnade honom upplevde hon att hon fick hjälp men är det som om hon har förverkat förtroendet hos polisen och de sociala myndigheterna. De anser att kommer gå tillbaka till honom en tredje gång eller påtalar möjligheten för henne att flytta tillbaka hem, där hon har sin släkt. Med tanke på hennes uppväxt är hem inget entydigt begrepp för henne och åtminstone tidigare tänkte hon sig att hennes barns hem är . Men med uttal- andet visar myndigheterna att inte är hennes riktiga hem vilket bidrar till känslan av otrygghet. Samhället och mannen samverkar nu i det undantagstillstånd som hon och barnen befinner sig i. Det är två maktordningar som ligger utanför hennes kontroll. Polisen säger att de inte kan göra något, hjälpa henne, så länge mannen inte gjort något. Dödshoten och den tidigare misshandeln räknas inte och hon upplever att poli- sen tror att de är inbillade. försöker i möjligaste mån undanhålla barnen de hot som de lever under. Hon följer dem till dagis och skolan. Innan hon själv går till arbetet, men det finns inget hopp. Bara en skör ork att upp- rätthålla ett . Hon vet inte längre hur hon ska prata med polisen. När hon är upprörd, skriker och gråter, tolkar polisen det som om Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter hon överreagerar: Du har ju gått tillbaka till honom förut. De till- fällen då hon är lugn och behärskad tas hennes uppgifter inte heller på allvar på grund av att hennes samlade och sakliga redogörelse inte tyder på att situationen är allvarlig. och upplevelser delar samma förutsättningar. De båda är underordnade rasifierade stereotyper, undantagna rätten att definiera de händelser de utsatts för. Det är alltid någon annan som har tolkningsföreträde. är invandrargjord och man vilket är förklaringsmodellen för att inte ens behöva ifrågasätta händelse- förloppet och höra honom. För som invandrargjord kvinna förminskas hennes erfarenheter. Ifrågasatta och misstänkliggjorda driver de kampen om en upprättelse för de brott de utsatts för men de är paradoxalt nog också tvungna att bevisa sin oskuld (jfr de los 2004:25). Om något händer mig vill jag ha berättat för mina barn hur mycket jag älskar dem. Det är men om jag berättar är det precis som om jag tar bort den lilla trygghet de har i mig. (Intervju med ) En av de vanligare utsagorna i intervjumaterialet är att man inte anser att polisen är där för henne/honom. Ergin säger: Jag går på bakgårdar och sammanfattar därmed diskrimineringens effekter där han är undantagen sina medborgerliga rättigheter. Den etniska diskrimineringen handlar om tolkningsföreträden och rätten till erkännanden, både av individens olika subjektposi- tioner och av de erfarenheter som hon artikulerar genom berättan- det. De intervjuade påtalar att deras erfarenheter inte tas på allvar och att de förnekas rätten att tala (jfr de los 2005:245-247). Etnisk diskriminering är en praktik som medvetandegör den utsatta på tekniker för underordning. Dessa praktiker för medvetandegö- randen är flera. För att kunna synliggöra dessa har jag försökt att identifiera den etniska diskrimineringens olika delar utifrån den tematik som de intervjuade påtalat i sina berättelser. Det bidrar till tecknandet av hur belägringen och undantaget verkar som effekter av polisens praktiker. Tilltal som svartskalle, blatte och verbala hot invandrargör och identifierar individen som icke-vit, icke-svensk och syftar därmed till att uppmärksamma individen på att hon befinner sig utanför rätten till lagen. Den belägrade Andra och undantagstillståndets förtryck – erfarenheter Våld som syftar till att visa den utsatte sin betydelselöshet, upplevelsen av att inte behandlas som en människa. –av platser: Olika hård bevakning beroende av föreställ- ningar om var brott äger rum, effekten blir en rasifiering av rummet. Vissa platser undviks för att individen vet att hon riskerar att uppmärksammas av polisen. –av kroppen: i form av visitationer som grundar sig på den invandrargjorda som avvikande. Uppmaningar till tystnad.