sou · GUB329 · 2007-01-01 00:00:00 — beskriver här en förändring som också uttrycks i grund- skolans läroplan 1969. Den uttrycker en klar strävan att integrera elever med funktionsnedsättningar i den vanliga och att dövskolan borde försvinna. Det var bara om skolsvårigheterna var mycket stora som man ansåg specialklasser vara nödvändiga. Renner (1978) skriver att [o]rdet integrering har även blivit van- ligt – om inte ett nyckelord – på dövundervisningens område. (s. 1). Här syftar han på gruppintegrering av döva barn utanför specialskolorna. En del av landstingens förskolor för döva lades ned och barnen integrerades i förskolor nära hemmet (, 1993). I denna verksamhet, skriver , var talsprå- ket inriktningen och detta innebar att hörande barn sågs som en positiv stimulanskälla för utvecklandet av talspråk hos de hörsel- skadade och döva barnen (s. 12). Det viktiga var att ta stor hän- syn till föräldrars och förskolepersonalens önskemål och bedöm- ningar (s. 15). Barnets perspektiv var sällan utgångspunkten. En tydlig bild av 1970-talets debatt ger Markides (1975), som var forskare vid i . Han var ora- list och studerade ljud och vibration. Det han uttrycker speglar väl denna tidsepok av dövas utbildningshistoria, som ju dessutom inte ligger så långt bakom oss. Man får inte glömma att undervisningsmetoderna huvudsakligen base- ras på en filosofisk livsinställning och att kontroverserna /oral inom dövundervisningen måste ses i ljuset av detta. En del av dem som förespråkar och/eller kombinerande metoder i undervisningen av döva barn grundar sina argument på en huvudpunkt, nämligen att de döva finner det svårt och ibland omöjligt att bli integrerade i det hörande samhället, och på grund av detta utgör en sub-kultur som bäst betjänas huvudsakligen av och/eller orala kombinerade kommunikationsmetoder. Å andra sidan anser de som förespråkar orala metoder, och också ett stort antal av dem som stöder de kombi- nerade metoderna, att de döva, och också alla andra handikappade, är medlemmar av samma samhälle och samma kultur som sina hörande medmänniskor och att de måste få hjälp att så långt det går utveckla sina inneboende möjligheter och inta sin rätta plats i den hörande De anser, att för att uppnå det målet måste den döve lära sig sitt samhälles språk och kunna uttrycka sig oralt på språket med en acceptabel grad av förståelighet. De som förespråkar orala metoder framhåller att det enbart kan uppnås genom tidig, konsekvent använd- ning av orala metoder. De anser att införande av metoder påverkar den lingvistiska utvecklingen på ett sätt som är katastrofalt för förståelsen av den döves tal. (s. 3-4) Denna debatt förändrades i samband med att den svenska forsk- ningen om teckenspråket som språk startades av vid vid (Se vidare i kapitlet teckenspråket). Den har fått en mycket stor betydelse för den utveckling mot en tvåspråkig under- visning som vi har i vårt land. En viktig händelse var också möte då organisationerna för föräldrar till barn med hörselnedsättning och dövhet och enades om att gemensamt arbeta för teckenspråk i förskolor och skolor för döva (, 1999). När det gäller barnen med hör- selnedsättning fortsatte en intensiv debatt som mer och mer foku- serade på att få tillgång till ett språk, vilket som helst, för att utvecklas. , överläkare i psykiatri, var en av dem som talade om barnet bakom hörselnedsättningen. Han sa i ett debattinlägg bl.a. att Denna konflikt mellan livets behov av nära emotionell kontakt och kravet på att barnet skall lära sig språk kan bli ödesdi- ger. // En människa som har ett handikapp i form av nedsatt hörsel kan göras till mera invalid än han egentligen är om inte hörande verkligen förstår och erkänner hans speciella särprägel (, 1991, s. 223). Han skrev också att de döva barnen och barnen med hörselnedsättning har blivit ett offer för stora peda- gogiska strider som har varat genom men som lyck- ligtvis ser ut att avta (s. 223). (1993) skriver i slutordet i sin avhandling att problemet är att barn med hörselnedsättning faller mellan två stolar, den döva grup- pen och den hörande. Hon ser gruppintegrering av döva barn och barn med hörselnedsättning som ett försök att uppskjuta valet mellan den dövas minoritetskultur och de hörandes majoritets- kultur. Detta torde vara särskilt viktigt för de hörselskadade bar- nen (s. 210). Hon ser negativa resultat av integreringen och frågar sig om en dylik verksamhet får som konsekvens att de hörselskadade/döva bar- nen lär sig att hörande är en grupp som man inte har något gemensamt med. Därmed kan integrationen få en motsatt effekt jämfört med den ursprungliga tanken, nämligen att leda till ökad förståelse och accep- tans mellan olika grupper. (s. 210) Det slutliga genombrottet för teckenspråket skedde alltså () i och med införandet av Lgr80 (läro- plan för ) i specialskolan. Det föregicks av Integra- tionsutredningen 1982:19 som konstaterade att döva och per- soner med hörselnedsättning ville behålla specialskolan. Man hade trott att en överströmning från dövskolan till (, 1984, s. 1) skulle ske men så blev det inte. I flera studier framgick att integreringen inte fungerade för flertalet av eleverna med hörselnedsättning och dövhet. Problemen var till viss del resursfördelning men framförallt upplevdes inte eleverna vara integrerade (, Tvingstedt & , 1999; 1993; , 1984, 1999; Grönwall & , 1975; , 1995; , 1972; , 1969; Renner, 1978; Tvingstedt, 1993). Huvudorsaken uppgavs vara kommunikativa problem. Tvåspråkig undervisning införs i I kompletterande föreskrifter till läroplan, Lgr80, ingick kursplaner i språkämnena och ämnet rytmik/drama. I ett inledande avsnitt beskrev man här kortfattat begreppet tvåspråkig- het för döva. var härmed det första land i världen att som nation erkänna dövas rätt till att använda teckenspråk och att bli tvåspråkiga. har lagstadgat dövas rätt till teckenspråk som förstaspråk och deras rätt till tvåspråkighet. I läroplanen kan vi läsa Specialskolan ansvarar för att varje döv eller hörselskadad elev efter genomgången specialskola är tvåspråkig, dvs. kan avläsa teckenspråk och läsa svenska samt uttrycka tankar och idéer på teckenspråk och i skrift och kan kommunicera i skrift på engelska. (Lpo 94, s. 13) I läroplanen för det obligatoriska skolväsendet (Lpo94) är två- språkigheten omnämnd i respektive kursplaner för teckenspråk och svenska, men det finns inget särkilt avsnitt om tvåspråkighet för döva. Detta medför att ämnena i stor utsträckning behandlades som rena språkämnen, skilda från varandra och från andra ämnen. I kommentarmaterialet till den nya kursplanen i tvåspråkighet och svenska för specialskolan som färdigställdes trycker man därför på språkens betydelse i alla ämnen och poängterar att svens- kan inte bara är ett språkämne. Vi har velat lyfta fram språkets betydelse för lärandet i alla ämnen. Vi tror på ett lärande som sker i interaktion med andra människor. För döva innebär detta att få lov att utvecklas i en tvåspråkig miljö. (, 2002, s. 5) De nya kursplanerna, både för specialskolan och för i övrigt, skiljer sig från de gamla framförallt på tre punkter. För det första betonas den mångkulturella skolan i det mångkulturella samhället, i vilket den döva gruppen är en speciell grupp med sin speciella språkliga kulturtillhörighet. För det andra möter den nya kursplanen bättre upp mot det informationsteknologiska samhälle, som skolan är en del av, och för det tredje betonar den tydligare elevernas eget skapande och ansvar för sitt lärande. I ämnena svenska och teckenspråk finns också en övergripande ämnestext som betonar och tydliggör vad tvåspråkighet för döva är. I kom- mentarmaterialet (, 2002) kan vi läsa: Vi var från början eniga om att kraven för döva inte ska sänkas i för- hållande till hörande men ses utifrån ett annat perspektiv. Det handlar, som vi ser det, snarare om att se teckenspråk och svenska som att de tillsammans ska innehålla det som för hörande elever ryms inom svenskämnet. Det är skolans uppgift att finna arbetssätt och metoder som möjliggör att alla elever får ut det mesta möjliga av sin skoltid och att så många som möjligt uppnår målen. Vi var också eniga om att vi ville betona vikten av att ansvaret för elevens tvåspråkiga utveckling vilar på alla lärare, vilket i hög grad skiljer specialskolan från grund- skolan i övrigt. (s. 3) Kursplanen i svenska liknar i hög grad den som finns för den kommunala , men moment som gäller talat språk och muntlig framställning finns inte med. Kursplanen framhåller ett pedagogiskt förhållningssätt där elevernas erfarenheter och förut- sättningar ska utgöra utgångspunkten. Interaktionen mellan elever och mellan lärare och elev är viktig och betonas tydligare. kursplanen betonas det aktiva lärandet genom ord som utvecklar sin förmåga och fördjupar sin insikt om och borta är uttryck som gör till vana och får kunskap om. Ämnet svenska ska förmedla en insikt om vad språket ska användas till, att det är meningsfullt att kunna och att det är ett viktigt redskap för individen själv, snarare än ett mekaniskt tränande av svenska språkets struktur. I den tillbakablick som getts i detta avsnitt framstår några saker som avgörande och särskilt betydelsefulla. Dövas undervisnings- historia handlar i hög grad om kommunikation, vilket innebär att utbildningshistorien är starkt förbunden med teckenspråkets histo- ria. Likaså framstår synen på orsakerna till funktionsnedsättningen och vad den för med sig för individens utveckling som avgörande för hur man, från den hörande världens sida, behandlar döva perso- ner och vilka möjligheter man erbjuder dem. Denna syn har i sin tur sina rötter i antingen politiska, ideologiska eller religiösa föreställningar. Döva själva har konstruerat sin själv- bild ur det bemötande man fått. Dövas utbildningshistoria framställs ofta som en pendling mellan orala och metoder. I själva verket framstår alltså dövas situation som så mycket mera komplex, där döva är en del av sin tids pågående utveckling. I analysen av dagens utbildningssituation för döva bör man därför studera vilka krafter som råder , i lju- set av vår historia. Sådana nutidshistoriska studier verkar saknas. Teckenspråk i barnets tidiga utveckling Ett växande intresse att studera hjärnans utveckling vid tidig till- gång till teckenspråk framkommer i sökningen av rapporterad forskning. Både svenska (, Söderfeldt & , 2000; Söderfeldt, 1994) och andra forskare (, 2003; , 2001; Leybaert & DHondt, 2003) har forskat om detta. Ett led i denna forskning är också en intensiv, och pågående debatt, om huruvida teckenspråk utvecklades före talade språk och därmed har styrt, eller styrts, av en utveckling i hjärnan3 debatten i Behavioral and Brain Sciences, nr 26, 2003. sett i ett mycket långt historiskt perspektiv. Detta ska jag dock inte gå djupare in på i denna forskningsöversikt. Ett annat forskningsområde är teckenspråket som språk. Detta belyses ingående i bidraget. Det svenska teckenspråket och kommer därför inte att behandlas här. Däremot är det man vet om den tidiga utvecklingens betydelse för döva barn intressantare ur pedagogisk synvinkel, eftersom det är viktigt att belysa språkets roll, och särskilt teckenspråkets roll, för små döva barns tänkande och lärande. Svensk forskning om hörande barn, i likhet med övrig nordisk forskning i frågan, framhåller den sociala interaktionens betydelse för lärandet, vilket också genomsyrar läroplanerna (, 2001; , , 2000). Viktig teori- bildning här är den socialkonstruktivistiska och den sociokultu- rella. Barn är tidigt aktiva i interaktion med sin omgivning (Tre- varthen, 1979). Denna interaktion ses som en förutsättning för lärandet (, 1986; Vygotskij, 1980). Det råder utan tvivel enighet om språkets och interaktionens viktiga roll för tänkande och lärande, inte bara i den tidigare forskningen utan också i kog- nitiv forskning. Det är en uppfattning som kan sägas vara väl etablerad (Tetzchner, 2005). Inom forskningsfältet som berör döva barns tidiga språkliga utveckling har man länge diskuterat vilket språk barnet ska lära sig, snarare än hur barnet ska utveckla ett språk över huvudtaget. I de studier utanför som genomförts inom det psykosociala området har mental hälsa ansetts hänga samman med en god utveckling av ett talat språk, vilket ifrågasatts men inte motbevisats (Ridgeway, 1998). , och (2004) kunde däremot visa att bättre mental hälsa hänger samman med att föräl- der och barn har ett gemensamt språk mycket tidigt i barnets liv. Vilket språk, talat eller tecknat, visade sig vara ovidkommande, där- emot är kvalitén på kommunikationen avgörande. Flera forskare framhåller här att när träningen av barnens förmåga att tala fokuse- ras, finns det en risk att teckenspråket inte får den plats barnet behöver för att tidigt kunna komma igång med en fullvärdig interaktion med sin omgivning (jmf. Marschark, 2001; , och , 2003). En fokusering på att träna tal är inte detsamma som att erbjuda en naturlig kommunikation. En ensidig fokusering på auditiv och verbal språklig input i döva barns tidiga utveckling is likely to delay the general language and social development (Meadow-Orlans, m.fl., 2004, s.224). Studier tyder på att hjärnans språkliga bearbetning av teckenspråk går till på likartat sätt som bearbetningen av talade språk. En utveckling av specialiseringen i vänster hemisfär, vid bearbetning av språklig input, sker på samma sätt för både auditiva och visuella språk (Hickok m.fl., 2001). Leybaert och DHondt (2003) fann dessutom att sent eller mindre intensivt stimulerade barn inte i lika hög grad utvecklade den vänstra hjärnhalvans specialisering för språk. De menar, att deras och andras studier tyder på, att man inte kan vänta med att utsätta barn för språklig input och att den dessutom måste vara intensiv. Lingvister som studerar tidig teckenspråkig tillägnan hos döva barn i döva familjer verkar vara ense om att den tidiga utvecklingen sker på samma sätt som för hörande barn (Emmorey, 2002; Meadow-Orlans, , 2004; , 2002; Padden, 1996; Petitto, 2000; Volterra & Erting, 1994). Hörande barn jollrar, använder ett-ordssatser och lär sig det talade språkets struktur och grammatiska regler i interaktion med sin omgivning (, 1995). På samma sätt jollrar tecken- språkiga barn med sina händer (Petitto & Marentette, 1990), använder ett-teckensatser (Marschark, Lang & , 2002) och utvecklar sin förståelse för hur teckenspråk kan användas och hur dess struktur är genom att interagera med människor i sin omgiv- ning, vilka också behärskar teckenspråk (Emmorey, 2002). The general finding of many, many studies is that Deaf children of Deaf parents acquire sign language in the same way that hearing child- ren of hearing parents acquire a spoken language: Both groups of children pass through the same developmental stages at the same time and make the same sorts of errors// These results suggest that the capacities that underlie language acquisition are maturationally con- trolled and that the psychological, linguistic, and neural mechanisms involved in language acquisition are not specific to speech or audition. (s. 169) Svensk forskning på detta område saknas ännu, men det finns ett pågående avhandlingsarbete som kommer att belysa även de svenska teckenspråkiga barnens språkutveckling. När det gäller döva barn till hörande föräldrar finns det färre studier som beskriver deras teckenspråkiga utveckling i en miljö, där föräldrarna använder teckenspråk . (1976, 1979, 1980), och (1991), (1995) och Meadow-Orlans, och (2004) har genomfört stu- dier, som visar en gynnsam språklig utveckling även för dessa barn. Vad gäller de kommunikativa färdigheter hos barn med hörsel- nedsättning och barn med cochleaimplantat tycks den nordiska forskningen (Barli, 2003; Christophersen, 2001; Hjulstad, , 2002; , Tvingstedt & , 2003; , 2001) vara överens om att barnen väljer den kod som är tillgänglig och erbjuds dem, samt att de anpassar kommunikationssätt till den de talar med samt till den situation de befinner sig i. Det framhålls inte som en självklarhet att barnen enbart ska erbjudas en talande miljö, eller en tecken- språkig, utan snarare att de behöver en tvåspråkig sådan, landets talade respektive tecknade språk. Forskningen har också börjat analysera innehåll i interaktionen snarare än enbart språkval. I en internationell forskningsöversikt gällande forskning om CI (Thoutenhoofd, m.fl., 2005) framställs detta som mycket ovanligt. Det framhålls att forskning om CI barn i huvudsak handlar om barnens talutveckling och visar stora brister vad gäller forskning kring kommunikativ förmåga likaväl som psykosocial kompetens. Teckenspråk och kognitiv utveckling Inom forskningen om döva barns utveckling har fokus legat på vilket språk som föräldrar och pedagoger bör använda, inte på vad barnen ska använda språket till. En stor del av den internationella litteraturen intar nu en hållning som innebär att huvudsaken är att ett språk utvecklas tidigt (Marschark, Lang & , 2002). Man uppmärksammar också den sociala interak- tionen och barnets initiativ till interaktion (Weisel, Most & , 2005). Men utanför är det fortfarande långt ifrån självklart att döva barn behöver och ska erbjudas teckenspråk. Många studier speglar tydligt hur man fortfarande söker den bästa kommunikativa miljön för döva barn där teckenspråk ännu inte har Många debattörer ser kunskap, tänkande och skol- framgång som avhängigt av en utveckling av ett tal, trots att ingen forskning tyder på att så skulle vara fallet. Faktum är att döva med döva föräldrar i stället i många studier uppvisat bättre läs- och skrivförmåga och har haft större skolframgångar än döva barn från icke teckenspråkiga familjer (, 2001; Musselman, 2000; , 1998). I de nordiska länderna tycks man mer benägen att se teckenspråk som en självklar del i ett dövt barns liv. Man talar t.o.m. om behovet av en tvåspråkig undervisning också för barn med hörselnedsättning (, 1998; , 2003). Takala (1995) fann i sin studie av finska döva att ju högre grad av teckenspråkig förmåga hos individen desto högre nivå av allmän- bildning. Döva i hennes studie menade dock att samhället såg dem som oförmögna till intellektuellt tänkande av traditionella orsaker som också var kopplade till förmåga att tala. Vissa forskare har också anammat denna traditionella syn när det gäller döva. Man kan eventuellt härleda ett sådant synsätt till studier på 1970- talet av döva som i experiment fick minnas ord (Jonides, 1995). Han fann att ju bättre de kunde artikulera orden desto bättre min- des de dem. Slutsatsen blev att minnet krävde en fonologisk avkodning, a phonological loop (s. 234). forskning har visat att människans minne och tänkande är mera komplicerat än så och att vi oftast lagrar och bearbetar det vi ser, hör och upplever på många olika plan. Fonologisk avkodning är endast en liten del av de strategier minnet arbetar med, skriver Jonides (1995). Inom forskningen om döva finner man dock fortfarande studier mycket lika de genomförde. En sådan är t.ex. en studie genomförd av Marschark m.fl. (2004). De framhåller att resultaten, som visar ett klart samband mellan läs- och skrivförmåga och goda resultat på de genomförda minnestesterna, kan tolkas som att döva saknar ett fungerande språk för att ha möjlighet att utveckla sina minnesstrategier. De menar att forskning ännu inte klargjort för- hållandet mellan dövas språkliga förmåga och deras kognitiva för- måga. De menar att varken de eller andra forskare egentligen klar- gjort om man räknar med teckenspråk som ett möjligt sådant verktyg för tänkande. I har vi ingen liknande forskning. Vi skulle däremot kunna studera teckenspråkets funktion som verktyg för tänkande med tanke på att vi, kanske i högre grad än i många 4 En sådan spegling kan man tydligt avläsa i de artiklar som man finner i Education, Volym 8, nr 4, 2003. andra länder, faktiskt har teckenspråkiga elever, som tidigt fått teckenspråk. Flaherty (2003) samt Flaherty och (2004) har funderat kring visuella strategier för minnet. Flaherty och jämförde döva engelskspråkiga med japanska döva som behärskar kanji. De fann att döva i i högre grad använder visuella minnesstrategier och i högre grad kan jämföras med hörande när det gäller minnesförmåga. Deras slutsats blev att man skulle kunna använda andra strategier för läs- och skrivlärande som varken byg- ger på någon helordsmetod eller på fonologisk medvetenhet. De menar att man borde tänka i nya banor när det gäller dövas minnes- strategier och kognitiva förmåga. Teckenspråket som en förutsättning för språk och tänkande i jäm- förelse med talet är ytterst lite belyst i forskningen. Översikten pekar på att forskningen snarare har haft som mål att ta reda på vil- ket språk som är bäst att använda av de vuxna i kommunikationen med barnen och inte vad barnen ska använda språket till. Forskning om hörande barn däremot är enig om att språket spelar en avgö- rande och stor roll i barns utvecklingsmöjligheter emotionellt, socialt och kognitivt. Forskningen om döva barn och om barn med hörselnedsättning har förändrats det sista årtiondet. Man poängterar mera att ett språk behövs, oavsett vilket barnet väljer, och att en språklig utveckling sker utifrån barnets tillgång till teckenspråk och förut- sättningar att uppfatta tal. Innehållet i kommunikationen verkar få större och större plats i studier om döva barn. Fokus verkar flyttas något från val av språk till innehåll i interaktionen. Här är sannolikt svensk och övrig nordisk forskning betydelsefull. Internationellt är det fortfarande inte alls självklart att döva barn erbjuds en tecken- språkig miljö. När det gäller den kognitiva forskningen verkar den fortfarande fokusera på om teckenspråkighet och kognitiv förmåga kan hänga samman och hur relationen i så fall ser ut mellan dessa. Eftersom vi i har teckenspråkiga miljöer och teckenspråkiga barn borde vi kunna erbjuda möjlighet att studera olika samband. Sådan forskning finns dock inte . Teckenspråk har studerats i sociala relationer som innebär direkt kontakt mellan människor. börjar också forsknings- studier dyka upp som beskriver teckenspråk i on-line-situationer via videoteknik, IT och mobila telefonnätet. Keating och Mirus (2003) är ett exempel på en antropologisk studie som har fokuserat på hur teckenspråkets uttryck och utformning förändras i kommu- nikativa on-line-situationer för att fungera i dessa sammanhang. Både barn och vuxna har studerats och man fann likartade anpass- ningar, t.ex. att utnyttja utrymme och snabbhet i teckenuttryck som man annars inte gör i teckenspråkig kommunikation. Keating och Mirus poängterar den stora betydelse tekniken har för den känslomässiga upplevelsen att kunna samtala med personer som befinner sig långt bort. Detta var tidigare inte möjligt för döva utom i skrift. Särskilt betonas små, icke skrivkunniga, barns möj- lighet att kommunicera med närstående, vilket varit en självklarhet för hörande . Jag känner inte till någon sådan svensk eller nordisk studie. Den pedagogiska forskning, som är stor när det gäller hörande barn och IT-teknikens användning i pedagogiska samman- hang, förekommer inte om döva barn. I detta avsnitt kommer jag att fokusera på vad teckenspråket betyder i döva barns sociala interaktion med sin omgivning och deras kompetens som aktörer i kommunikativa sammanhang. Teckenspråk i socialt samspel Människan har utvecklat språk . Talade språk och tecknade språk har utvecklats parallellt. Stokoes (2002) teoribildning kring teckenspråkens ursprung handlar om människors utveckling av teckenspråk i sociala sammanhang. Han menar att teckenspråk är äldre än talade språk och att de uppstod just av överlevnadsskäl och sociala skäl. Människor kan inte fungera i samhällen utan ett fungerande språk. Vår utveckling och vårt tänkande hänger intimt ihop med vår språkliga förmåga, oavsett språk. Att nya teckenspråk kan utvecklas och kommer att utvecklas även i modern tid där människor kommer samman visar två nya forskningsprojekt. Det första projektet är en studie som genom-