sou · GUB355 · 2007-01-01 00:00:00 — Fondens primära syfte är att ligga till grund för förlusttäckning i bolaget. Konsolideringsfonden får också, om det följer av bestämmelserna i bolagsordningen, användas för återbäring till försäkringstagarna eller andra ändamål. De ackumulerade medlen i konsolideringsfonden tjänar således både som riskkapital i bolaget och som återbäringskapital till för- säkringstagarna. Förhållandet att försäkringstagarna bidrar med riskkapital i rörelsen analyseras nedan i kapitel 5. dock framhållas att ovan beskrivna ordning medför att medlen i konsolideringsfonden inte nödvändigtvis kommer att tillfalla för- säkringstagarna i form av försäkringsersättning. En slutlig tilldel- ning av överskottet, s.k. gottskrivning, sker vanligtvis först i sam- band med utbetalning vid försäkringsfall och medlen i konsoli- deringsfonden kan ha använts för förlusttäckning . Det kan i sammanhanget nämnas att en viss del av resultatet skall avsättas till andra fonder under eget kapital, t.ex. fonden för verk- ligt värde. I det följande avses med överskott även sådana fonder. Diagram 1 visar hur överskott och försäkringstekniska avsätt- ningar (FTA) i de ömsesidigt bedrivna livförsäkringsbolagen har utvecklats över tiden. Som framgår av diagrammet har överskottet i vissa perioder varit större än avsättningarna. Diagrammet visar att rätten till del i överskottet har varit lika viktig som den avtalsbestämda delen av försäkringstagarnas anspråk på försäk- ringsbolagen. Avsättningar och överskott i balansräkningen (mdkr) Not: Procentsatserna anger överskottet i balansräkningen i förhållande till summan av överskott och försäkringstekniska avsättningar (FTA). I ömsesidigt bedrivna företag som meddelar traditionell livförsäk- ring är således det överskott som försäkringstagarna har anspråk på men som också används för att täcka förluster en betydande del av försäkringens samlade förväntade ersättningar. Hur detta överskott hanteras och fördelas är därför av central betydelse för försäk- ringstagarna. Någon vinstutdelning till ägare av livförsäkringsaktie- bolagen är inte aktuell eftersom bolagen verkar under ett vinstut- delningsförbud. I ömsesidiga försäkringsbolag och understöds- föreningar finns inga andra intressenter än försäkringstagarna med anspråk på överskottet. Allt överskott i ömsesidigt bedrivna för- säkringsföretag skall alltså återgå till försäkringstagarna. I nästa avsnitt beskrivs hur företagen hanterar fördelningen av överskott mellan försäkringstagare och vilka krav som lagen ställer. 4.4Fördelning av överskott på försäkringstagare har hanteringen av överskott styrts av en lagfäst skälig- hetsprincip. För försäkringsbolagen upphörde denna princip att gälla vid utgången av , men principen har fortfarande verkan på avtal som ingåtts . För understödsföreningarnas verksamhet gäller fortfarande ett skälighetskrav. Kostnaden för en försäkring skall vara skälig i förhållande till de tjänster som erbjuds försäkringstagaren. Eftersom kravet på betryggande antaganden vid premiesättningen innebär en prissätt- ning som egentligen är för hög kräver skäligheten i förhållandet mellan försäkringsföretaget och dess försäkringstagare att försäk- ringstagarna kompenseras för överprissättningen genom att de som återbäring får del av det överskott som uppstår i verksamheten. En konsekvens av denna aspekt på skälighetsprincipen är vinstutdel- ningsförbudet för livförsäkringsbolag som fortfarande gäller som huvudregel. Fördelningen av överskott mellan olika försäkringstagare skall vara rättvis i förhållande till försäkringstagarnas prestation, vilket den s.k. kontributionsprincipen skall se till. Kontributionsprincipen, som ursprungligen var en del av skälighetsprincipen, innebär att fördelningen skall grundas på de enskilda försäkringarnas bidrag till företagets samlade överskott. Principen gäller alltjämt som huvud- regel om inget annat avtalats. Varje verksamhetsgren skall bedömas för sig och fördelningen mellan olika grupper och generationer skall vara rättvis. Kontributionsprincipen omfattar inte alla de aspekter som ansetts ingå i skälighetsprincipen utan gäller bara för fördelning av återbäring mellan försäkringstagarna. För att försäkringstagare skall få återbäring i den utsträckning som de har bidragit till försäk- ringsföretagets överskott krävs dock att hänsyn tas till kontribu- tionsprincipen även i andra sammanhang. Detta gäller t.ex. när kostnader fördelas mellan försäkringstagare, när flyttvillkor formuleras eller när försäkringsvillkor och bestäms i sam- band med nyteckning. Skälighetsprincipen kan sägas reglera företagets resultat – till den del resultatet kan påverkas av företaget – medan kontributions- principen ger för hur utfallet skall fördelas försäkrings- tagarna sinsemellan. För t.ex. företagets avgifter stadgar skälighets- principen att dessa skall vara skäliga i förhållande till försäkrings- avtalens art, medan kontributionsprincipen stadgar att de faktiska driftskostnaderna, skäliga eller ej, skall fördelas mellan försäk- ringstagarna i proportion till att de bidragit till kostnadernas upp- komst. Kontributionsprincipen kan dock inte drivas för långt. Försäk- ring innebär utjämning av risker försäkringstagare sinsemellan. Inom traditionell livförsäkring har vanligtvis inte bara liv- eller hälsorisker utjämnats, utan även kapitalavkastning och driftskost- nader. Var gränsen mellan fördelning enligt kontributionsprincipen och skälig utjämning går är en bedömningsfråga för det enskilda företaget. Någon närmare precisering av hur fördelningen skall ske finns således inte utan olika tillämpningar kan rymmas inom principen. Som nämnts tar det i praktiken innan det är möjligt att avgöra om en livförsäkring faktiskt har gett upphov till överskott. I många fall går det slutgiltiga beskedet inte att få förrän efter det att försäkringsavtalet har upphört. För att hantera denna problematik har livförsäkringsföretagen olika metoder för att fördela överskott på försäkringstagarna. 4.4.2Metoder att fördela överskott Samtliga försäkringsavtal träffade i ett ömsesidigt bedrivet livför- säkringsföretag ger som framgått rätt till återbäring om denna inte avtalats bort. Det gäller inte bara långvariga livförsäkringsavtal, där överskotten ofta är betydande, utan även annan livförsäkring. För grupplivförsäkring och sjuk- och olycksfallsförsäkring har emeller- tid försäkringstagarna oftast, som beskrivits ovan, inte en förväntan om återbäring. Det gör att metoderna för fördelningen av sådant överskott är mindre detaljerade än för överskott från långvariga livförsäkringsavtal. Det som är gemensamt för fördelnings- metoderna är att det inte finns ett i förväg konstruerat system som automatiskt preliminärt fördelar och slutligen gottskriver överskott till enskilda försäkringstagare. Överskottet fördelas och gottskrivs i stället efter ett diskretionärt beslut av företagets styrelse. När överskottet är större än vad som är motiverat som buffert (samt med hänsyn till företagets totala ekonomiska situation) i verksamhetsgrenar där den ekonomiska betydelsen av återbäring är begränsad, gör företagets styrelse normalt en ensidig utfästelse om gottskrivning av återbäring i form av kollektiv premierabatt. Genom beslutet gottskrivs en viss del av överskottet och fördelas bland de befintliga försäkringstagarna genom en premierabatt som är lika stor för samtliga. En relativt nybliven försäkringstagare kan alltså komma i åtnjutande av överskott trots att denne i mindre utsträckning än andra bidragit till överskottets uppkomst. Omvänt kan en försäkringstagare gå miste om det överskott som denne bidragit till om försäkringsavtalet upphört att gälla på grund av för- säkringsfall, annullation eller avtalstidens utlöpande. För förmånsbestämda tjänstepensioner som tryggas i livförsäk- ringsföretag fördelas överskott vanligtvis med den s.k. pensions- tilläggsmetoden. I ett förmånsbestämt tjänstepensionsavtal har arbetsgivaren (försäkringstagaren) åtagit sig att utge pension av en bestämd storlek – uttryckt som ett visst garanterat belopp eller som en viss procent av slutlönen – till den anställde (den ersätt- ningsberättigade). Arbetsgivaren köper en försäkring som skall täcka åtagandet och premien som arbetsgivaren betalar kan ändras . Det kan bero på löneutvecklingen för den anställda eller förändring av tiden för utbetalning. Principen är således att premien kan förändras för att motsvara den överenskomna förmånen. Utöver att premien bestäms av förmånstagarens förmåner görs också som nämnts tidigare en rad antaganden vid beräkning av premien, där det viktigaste är vilken avkastning som de inbetalda premierna förväntas ge. Fram till har dessa antaganden gjorts på ett betryggande sätt vilket i normalfallet har gett upphov till ett överskott. Enligt de nya bestämmelserna för tjänste- pensionsförsäkring skall beräkningarna av avsättningarna göras på ett aktsamt sätt, vilket ger återverkningar på hur premien beräknas (se prop. 2004/05:165 s. 15). De överskott som i normalfallet uppstod med det gamla sättet att beräkna har i första hand använts i företagen till att kompensera pågående utbetalningar av ålders- och efterlevande- pensioner för prisutvecklingen. Vidare har också s.k. fribrev som är intjänade pensionsrätter under en aktiv anställning värdesäkrats. Pensionstilläggen är således en värdesäkring eller indexering av de förmånsbestämda tjänstepensionsförmånerna. I de stora kollektiv- avtalade förmånsbestämda planerna är emellertid inte värdesäk- ringen en del av försäkringsavtalet utan en förmån som har kunnat ges på grund av de överskott som har uppstått i försäkrings- företagen. Arbetsgivarna får också del av överskott i de förmåns- bestämda bestånden via kollektiva premierabatter. Det har snarare varit regel än undantag i många bolag eller föreningar. Det har också hänt att överskott har betalats tillbaka till arbetsgivarna i form av klumpsummor. Retrospektivreserven – det värde som kommuniceras till försäkringstagarna För traditionella livförsäkringar tecknade av privatpersoner och för avgiftsbestämda tjänstepensionsutfästelser som tryggas genom att försäkringsavtal träffats i ett försäkringsföretag fördelas över- skottet i huvudsak med den s.k. retrospektivreservmetoden. Syftet med metoden är att fördela överskott mellan försäkringstagare utifrån deras respektive bidrag, utan att för den skull låta kortsiktiga variationer i överskottet fullt ut påverka försäkrings- utbetalningar till försäkringstagare. För varje enskild försäkring bildas en retrospektivreserv som något förenklat kan beskrivas som ett fiktivt konto där premie- inbetalningar och avkastning (efter skatt) samt avgiftsuttag, risk- kostnader och utbetalningar bokförs. Efter hand som försäkrings- tagaren betalar in ökar värdet på retrospektivreserven för att sedan minska i utbetalningsfasen. Retrospektivreserven är det värde på försäkringen som vanligtvis kommuniceras löpande till försäkringstagaren. Den består av dels försäkringens garanterade värde, dvs. summan av inbetalda uppräknade med den i avtalet uttryckta garanterade räntan, dels en icke-garanterad del, det s.k. preliminärt fördelade överskottet. Denna icke-garanterade del kallades tidigare allokerad återbäring. I propo- sitionen som låg till grund för försäkringsrörelsereformen fram- hölls att benämningen inte borde användas eftersom begreppet återbäring ansågs ge den felaktiga bilden att det preliminärt för- delade överskottet är värden som försäkringstagaren under alla för- hållanden kommer att få ta del av. Det garanterade värdet är det värde som försäkringstagarna har rätt till enligt bestämmelser i avtalet. Den del av retrospektiv- reserven som överstiger det garanterade värdet är en värdering av den rätt försäkringstagaren har i överskottet såsom kund med anspråk på del av överskottet i ett ömsesidigt bedrivet bolag. finns det försäkringar för vilka det preliminärt fördelade över- skottet utgör 70–av försäkringskapitalet som kommuni- ceras till försäkringstagaren. Storleken på retrospektivreserven behöver inte vara densamma som värdet på de tillgångar som försäkringsföretaget håller för försäk- ringstagarnas räkning. De skuldtäckningstillgångar som krävs för att täcka företagets åtaganden enligt avtal motsvarar som nämnts tidigare en uppskattning av vad det kommer att kosta företaget att fullgöra sina garanterade förpliktelser. Denna värdering kan variera allt eftersom förväntningar om avkastning, driftskostnader, skatt eller dödlighet förändras, vilket gör att värdet på skuldtäck- ningstillgångarna inte behöver motsvara det garanterade värde som kommuniceras till försäkringstagarna. Värdet på de fria tillgångar som försäkringsföretaget håller för försäkringstagarnas räkning, dvs. fördelningsbara tillgångar minus skuldtäckningstillgångar, behöver inte heller vara lika stort som det preliminärt fördelade överskottet. Det kan i sammanhanget nämnas att försäkringsföre- taget även har andra fria tillgångar som motsvarar andra skuld- poster, t.ex. aktiekapital/garantikapital och förlagslån och som inte är fördelningsbara. Skillnaden mellan värdet på samtliga tillgångar som försäkrings- företaget har för försäkringstagarnas räkning (även kallat nettotill- gångar) och försäkringarnas samlade kommunicerade värde (eller retrospektivreserven) utgör den s.k. kollektiva konsolideringen. Om den kollektiva konsolideringen är positiv så är det aktuella värdet på livförsäkringsföretagets nettotillgångar högre än det samlade försäkringsvärde som försäkringstagarna får besked om, och vice versa. Tillgångar för försäkrings- tagarnas räkning Kollektiv konsolidering – skillnaden mellan retrospektivreserven och livförsäkringsföretagets nettotillgångar Försäkringens värde som kommuniceras till försäkrings- Skuldtäcknings- tagarna Garanterat värde Not: Figuren illustrerar kollektiv konsolidering och retrospektivreserven. Figuren kan inte översättas till företagens balansräkning. Återbäringsränta och kollektiv konsolideringsgrad Medan det garanterade värdet är bestämt i försäkringsavtalet och därmed skrivs upp med den ränta som där stadgas förändras värdet på retrospektivreserven med en s.k. återbäringsränta. Denna åter- bäringsränta bygger på prognoser om bl.a. avkastningen på till- gångarna och har historiskt satts så att försäkringsföretaget uppnår ett visst uttalat mål för den kollektiva konsolideringsgraden, vilken är marknadsvärdet på företagets nettotillgångar som pro- centuell andel av det värde som har kommunicerats till försäk- ringstagarna. När nettotillgångarna är värda mer än vad som kom- municerats till försäkringstagarna (positiv kollektiv konsolidering) är den kollektiva konsolideringsgraden , annars (dvs. vid negativ kollektiv konsolidering) är den lägre än 100 pro- cent. Som tabell 1 visar ligger målet för den kollektiva konsolide- ringsgraden mellan 105 och 110 för de flesta ömsesidigt bedrivna livförsäkringsbolagen. I de flesta fall tillåter bolagen att den kollektiva konsolideringsgraden rör sig kring målvärdet och har detta formulerats som att den kollektiva konsolide- ringen skall ligga inom ett visst intervall. Bolagen har i praktiken strävat efter att ligga runt målkonsolideringsnivån på 2–. Tabell 1 Mål och målintervall för kollektiv konsolideringsgrad Källa: Försäkringstekniska riktlinjer för de enskilda livförsäkringsbolagen. Genom att förändra återbäringsräntan i förhållande till avkast- ningen på nettotillgångarna kan livförsäkringsföretaget höja och sänka den kollektiva konsolideringsgraden. En lägre återbärings- ränta givet totalavkastningen leder till högre kollektiv konsolide- ringsgrad, och omvänt. Försäkringsföretagen har valt att endast ändra återbäringsräntan gradvis till förändringar i tillgångsvärdena för att på så sätt försöka överbrygga tillfälliga värdesänkningar av tillgångarna. Diagram 1 visar återbäringsräntan och den totala avkastningen på livförsäkringsföretagens tillgångar 1991 . Som jämförelse visas i diagrammet även den genomsnittliga statslåneräntan som avspeglar den riskfria långa marknadsräntan. Av diagrammet framgår att återbäringsräntorna har haft ett jämnare mönster än totalavkastningen. Diagram 2 Återbäringsränta och total avkastning Källa: och . Genom återbäringsräntan fördelas löpande kapitalavkastningen utjämnat till försäkringstagarnas individuella retrospektivreserver. Återbäringsräntan beskriver således hur det totala försäkrings- värdet som kommuniceras till försäkringstagaren förändras. Så länge återbäringsräntan är positiv ökar retrospektivreserven. Om återbäringsräntan är högre än den garanterade ränta som finns uttryckt i försäkringsavtalet så fördelas medel preliminärt till för- säkringstagarna. Om återbäringsräntan är lägre än den garanterade räntan minskar andelen preliminärt fördelat överskott i förhållande till det garanterade värdet i den individuella retrospektivreserven. Överskott och underskott kan också fördelas genom en ögon- blicklig åtgärd, genom att livförsäkringsföretaget gör en s.k. momentan reallokering eller allokering. Vid en momentan realloke- ring skrivs värdet på det preliminärt fördelade överskottet (och därmed retrospektivreserven) ned, vilket genast ökar den kollektiva konsolideringsgraden. Vid en momentan allokering gäller det omvända. Det återbäringssystem som till övervägande del tillämpas av svenska icke-vinstutdelande livförsäkringsföretag innebär att för- säkringstagarna får del av överskottet först i samband med att varje enskild utbetalning av försäkringsersättningar aktualiseras. En definitiv tilldelning av de preliminärt fördelade värdena sker alltså vanligtvis först i samband med varje enskild utbetalning från för- säkringen. Ersättningar från ett försäkringsavtal kan vara antingen engångs- utbetalningar eller periodiska utbetalningar under en viss angiven tid. Vid periodiska utbetalningar läggs en överskottsandel till pensionsutbetalningarna som ett tilläggsbelopp till den utbetalning som har garanterats vid varje utbetalningstidpunkt. För den första utbetalningen utnyttjas det preliminärt fördelade överskottet för att fastställa tilläggsbeloppet. Det innebär att om den kollektiva konsolideringen är negativ (konsolideringsgraden ) när utbetalningar sker, beräknas den första utbetalningen utifrån ett högre värde än vad företaget har tillgångar till och tvärtom om konsolideringen är positiv. Detta kan vara ett sätt att utjämna tillfälliga svängningar i tillgångsvärdena. Om en börs- nedgång som medför att den kollektiva konsolideringen blir nega- tiv förväntas vara tillfällig, kan företaget betala ut ett högre tilläggsbelopp än som motsvarar försäkringens andel av det faktiska värdet på företagets tillgångar. En konsolideringsgrad som är högre än i genomsnitt innebär att företaget bygger upp eller bibehåller en kapitalbuffert . Som diagram 2 visar låg den kollektiva konsolideringsgraden i livförsäkringsbolagen i genom- snitt långt över 100 . Diagram 3 Genomsnittlig kollektiv konsolideringsgrad Förutom att det första tilläggsbeloppet bestäms utifrån det preli- minärt fördelade överskottet sker även fortsättningsvis en fördel- ning. Försäkringar under utbetalning som står kvar i riskgemen- skapen skall nämligen också tillföras eventuella överskott som upp- står i rörelsen efter det att utbetalningen påbörjats. Även förräntas retrospektivreserven med återbäringsräntan medan avgifter och utbetalningar minskar dess värde. Eftersom återbäringsräntan inte med säkerhet kan för- utsägas omräknas tilläggsbelopp efter den kvarvarande retrospektivreserven en gång . Då kan tilläggsbeloppet bli högre eller lägre . Enligt tidigare branschpraxis (den s.k. Allan-regeln) sänktes inte tilläggsbeloppen under pågående utbetalning. Denna praxis har i spåren av successivt lägre marknadsräntor samt fallande tillgångsvärden övergivits av bolagen och framåt. 4.4.3Fördelning av överskottet är en avvägningsfråga Förhållandet att det är först när verksamhetsgrenen är avvecklad och alla avtal är avslutade som det med säkerhet går att konstatera om det blev ett överskott eller inte, gör att kontributionsprincipen kan vara svår att tillämpa fullt ut. Ofrånkomligen kommer fördel- ningar av överkott med retrospektivreservmetoden, pensions- tilläggsmetoden eller annan metod därför att innebära avvägningar. Det innebär i princip att enskilda försäkringstagare kan komma att få för mycket eller för lite ersättning beroende på när deras försäk- ringsperiod eller sparandefas har inträffat. Det kan synas otillfredsställande att fördelningen mellan försäk- ringstagarna kan innebära orättvisor för den enskilda försäkrings- tagaren. Utjämningen av risker, över- och underskott mellan för- säkringstagarna är emellertid det utmärkande draget för den tradi- livförsäkringen, vilket innebär att kollektivet delar risker med varandra. Alla försäkringstagare får del i samma portfölj trots att olika försäkringstagare kan ha olika riskbenägenhet beroende på var i livscykeln de befinner sig. De som är i eller nära utbetalnings- fasen kan vilja placera pensionskapitalet säkert, medan de som är i början av sitt pensionssparande kan vilja ta mera risk för att få en högre förväntad avkastning. Försäkringsföretaget, som vanligtvis bara håller en portfölj, väger de olika intressena mot varandra och finner en kompromiss som fördelar riskerna försäkringstagarna emellan. Genom att fördelningsmetoderna tillåter utjämning av försäkringsvärdena kan den totala portföljen innehålla aktier, med en högre förväntad avkastning på lång sikt som följd, till gagn för försäkringstagare med till försäkringsfall som försäkringstagare närmare försäkringsfall skyddas mot kortsiktiga variationer i tillgångarnas värde. Den kollektiva konsolideringen tillsammans med de preliminärt fördelade överskotten är före- tagens interna beräkningsunderlag som möjliggör att en riskutjäm- ning sker genom att företagen kan fördela medel mellan olika gene- rationer försäkringstagare i samband med utbetalningar. Fördelningsmetoden är emellertid inte problemfri utan kan i vissa situationer komma i konflikt med kontributionsprincipen. Om den kollektiva konsolideringsgraden av ned- gång på tillgångsmarknaderna tillåts ligga långt , kan försäkringstagare i utbetalningsfasen komma att få en större återbäring – på bekostnad av försäkrings- tagare som är i inbetalningsfasen – än vad som kan tyckas förenligt I tider med stigande tillgångsvärden kan det finnas en motsatt tendens om försäkringsföretaget är för- siktigt med att preliminärt fördela överskott, då detta kan visa sig leda till att försäkringstagare i utbetalningsfasen får för liten del av överskottet i förhållande till deras bidrag. Försäkringstagaren måste här förlita sig på att försäkringsföretaget lyckas hantera fördel- ningen mellan generationer och försäkringstagargrupper på ett rättvist och ekonomiskt försvarbart sätt. Bolagen har riktlinjer för den kollektiva konsolideringen som försäkringstagarna skall få del av. Dessa är i en del fall utformade som handlingsregler för bola- gen, vilket innebär att den nu beskrivna konflikten torde kunna lindras. Vidare har utfärdat allmänna råd om den kollektiva konsolideringen (FFFS 2004:24). Ett sätt att undvika osäkra prognoser och komplicerade fördel- ningsöverväganden är att knyta återbäringsräntan till företagets faktiska resultat så att den kollektiva konsolideringsgraden alltid är . Åtminstone ett ömsesidigt bedrivet bolag i har i princip infört en sådan modell genom att man fördelar eventuellt över- eller underskott kvartalsvis till kunderna. Därigenom ligger värdet på livförsäkringsföretagets tillgångar vid själva utbetalnings- tillfället till grund för tilldelningen av överskott. Det innebär att det förmedlade försäkringsvärdet kommer att variera mer för den enskilde försäkringstagaren. En sådan ordning medför att ingen utjämning sker mellan försäkringstagare , eftersom tilldel- ningen beror på portföljens aktuella värde och inte på vad den kan förväntas vara värd framöver.