sou · GUB343 · 2007-01-01 00:00:00 — Enligt punkten 4 ersätts också kostnader för rimliga förebyggande åtgärder och skada till följd av sådana åtgärder. Prövningen av om de förebyggande åtgärderna är rimliga och kan berättiga till ersättning görs med utgångspunkt i svensk rätt och med beaktande av att med förebyggande åtgärder i den reviderade Paris- konventionen avses rimliga åtgärder som vidtas efter en radiologisk olycka eller en händelse som ger upphov till en allvarlig och omedel- bar fara för radiologisk skada, i syfte att förebygga eller hindra att en sådan radiologisk skada som avses i bestämmelsen, och som vidtas med de tillstånd från behörig myndighet som krävs enligt lagstift- ningen i den stat där åtgärderna vidtogs. Åtgärderna skall i det enskilda fallet framstå som ändamålsenliga och väl avvägda. Sådana förebyggande åtgärder kan bestå i att förse befolkningen med jodtabletter eller att evakuera människor från ett samhälle. Om staten har rätt till ersättning för sådana kostnader blir ytterst en fråga som får avgöras av den behöriga domstolen. För närvaran- de gäller emellertid att staten inte utan direkt lagstöd har rätt att kräva ersättning för t.ex. räddningstjänst (jfr NJA 1950 s. 610, NJA 2001 s. 627 och NJA 2004 s. 566). Enligt 4 kap. 6 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor skall den myndighet som regeringen bestäm- mer ansvara för räddningstjänst vid utsläpp eller fara för utsläpp av radioaktiva ämnen i sådan omfattning att allmänheten behöver skyddas. En kommun kan med anledning av saneringsåtgärder efter utsläpp av radioaktiva ämnen ha rätt till skälig ersättning av staten (7 kap. 1 §). Däremot finns ingen bestämmelse som berättigar staten till sådan ersättning. I tredje stycket preciseras de radioaktiva egenskaper som skadan skall vara en konsekvens av för att vara att hänföra till en radiologisk skada. Ersättning kan betalas så snart de radioaktiva egenskaperna eller dessa egenskaper i förening med andra farliga egenskaper hos kärnämne eller kärnavfall har medverkat i den orsakskedja som lett till skadorna. Den händelse som leder till en radiologisk olycka kan ha inletts genom en händelse som inte har något samband med de radioaktiva eller i övrigt farliga egenskaperna hos ämnet, t.ex. vid en brand orsakad av vårdslöshet med eld i en reaktoranläggning. Om en sådan inledande händelse har utlöst radioaktiv strålning och skador uppstått genom denna strålning och eventuellt också genom andra farliga egenskaper – t.ex. explosionsverkan eller giftverkan – hos kärnämne eller kärnavfall, ersätts skadorna enligt förslaget. Har däremot radioaktiviteten inte till någon del medverkat till uppkomsten av skada kan ersättning inte utgå med stöd av lagen om det inte rör sig om en skada som inte går att skilja från den radiologiska skadan (jfr 20 §). I den motsatta situationen, dvs. om radioaktiviteten med- verkat till att åstadkomma själva olyckan, ersätts alla skador. Detta gäller alltså oberoende av om skadorna har uppkommit genom radio- aktiv strålning, genom explosion eller genom förgiftning. I förarbe- tena till den ursprungliga lagen anförs också att ersättning kan utgå om någon drunknat i samband med en översvämning som orsakats av olyckan (prop. 1968:25 s. 82). (1 § (delvis), artikel 1 ) Denna paragraf innehåller ytterligare definitioner av vissa begrepp som används i lagen. Genomgående har definitionerna ändrats för att i den utsträckning medger skapa så enhetliga definitio- ner som möjligt på kärnteknikområdet och för att anpassa defini- tionerna till modernt svenskt språkbruk (se utredningens genom- gång i avsnitt 12.3). Definitionen i punkten 1 av begreppet kärn- teknisk anläggning och definitionerna i punkterna 7–8 av begreppen och tilläggskonventionen har emellertid därut- över utvidgats något. Dessutom har i lagen tagits in definitioner av begreppen och det gemensamma protokollet (punkterna 9–10). Den nya definitionen av begreppet kärnteknisk anläggning (atom- anläggning) har anpassats till artikel 1 (a) (ii) i den reviderade Paris- konventionen. Ändringen, som behandlas i avsnitt 6.2.4 och 12.3.2, innebär att begreppet också omfattar anläggning för slutförvar och reaktorer, fabriker och anläggningar som är under avveckling. Av ett beslut meddelat av /(NE/M(90)1) följer att en stat kan undanta en kärnteknisk anläggning under av- veckling från lagens tillämpning om vissa närmare angivna kriterier, som anges i en särskild bilaga till lagen, är uppfyllda. Detta beslut är giltigt även efter ikraftträdandet av den reviderade (Exposé des Motifs, p. 18 (c) och fotnot 8). Det undantag som görs för reaktordrivna fartyg eller annat transportmedel tillkom efter- som det till följd av konvention om ansvarighet för redare av atomfartyg finns särskilda ansvarsregler att ta hänsyn till. Denna reglering behandlas i kommentaren till 35 §. Definitionen av kärnämne har ersatt atomansvarighetslagens be- grepp atombränsle och det första ledet av begreppet atomsubstans. I allt väsentligt överensstämmer definitionen med motsvarande definition i 2 § andra punkten kärntekniklagen (1984:3). Av Paris- konventionen följer emellertid att en skada genom naturligt uran eller utarmat uran endast omfattas av lagen när ett sådant ämne be- finner sig i en anläggning, men däremot inte vid t.ex. gruvbrytning eller transporter till eller från en anläggning. Detta förhållande regleras särskilt i definitionen. Definitionen av kärnavfall har ersatt atomansvarighetslagens be- grepp radioaktiv produkt och det andra ledet av begreppet atomsub- stans. I allt väsentligt motsvaras definitionen av 2 § tredje punkten kärntekniklagen. Begreppet kärnreaktor ersätter, utan någon ändring i övrigt, atom- ansvarighetslagens begrepp atomreaktor. Begreppen och tilläggskonventionen har, som ut- redningen har utvecklat i avsnitt 6.2.3, ändrats så att de också omfattar de senaste ändringsprotokollen till konventionerna, dvs. Begreppen och det gemensamma protokollet har tillkommit som en direkt följd av det utökade tillämpningsom- rådet i 2 § ovan. I lagen används begreppet så att det kan omfatta denna konvention i dess lydelse med eller utan ändringsprotokoll. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.2.3. Fler än en kärnteknisk anläggning (2 §, artikel 1 (a) (ii) ) Paragrafen, som har ändrats i redaktionellt hänseende, har i övrigt överförts sakligt sett oförändrad från den nuvarande lagen. Bestäm- melsen innebär att vart och ett av reaktorområdena i , Forsmark, och de stängda rektorerna i utgör en anläggning i lagens mening. Eftersom det är anläggningsinnehavarna som kan bli ersättningsskyldiga inverkar inte bestämmelsen i punk- ten 1 på ersättningsfrågan. Bestämmelsen kan däremot ha betydelse för utformningen av försäkringsvillkoren. Bestämmelsen har behand- lats utförligt i prop. 1981/82:163 s. 53 f. Hur avståndet i punkten 2 skall beräknas finns redovisat i a. prop. Vissa undantag från lagens tillämpning (1 § andra stycket, artikel 1 (b) ) Paragrafen reglerar möjligheten att helt undanta vissa mindre risk- fyllda kärntekniska anläggningar, kärnämnen eller radioaktiva pro- dukter från lagens tillämpningsområde. En sådan möjlighet följer redan av i dess ursprungliga lydelse och den nuvarande författningsregleringen. De kriterier som kan tjäna som en utgångspunkt för regeringens bedömning av att den risk som är förbunden med anläggningen, bränslet eller produkten är liten måste nära följa de tolkningar som () gjort eller kommer att göra beträffande tillåtna inskränkningar i konventionens tillämpningsområde. En sådan omständighet kan vara att verksamheten är av ringa omfattning. De tolkningar som gjorts redovisas i /publikation Convention Decisions, Recommendations and Interpretations (se punkterna 5–6) och har tagits in i 1 § förordningen (1981:327) med förordnanden enligt atomansvarighetslagen (1968:45) och i en till förordningen knuten bilaga. Ett undantag gäller vissa närmare angivna mindre kvantiteter kärnämne (med undantag av naturligt uran och utarmat uran) eller kärnavfall som skall undantas från konventionens tillämpningsområde när de sänds från en anläggningsinnehavare till annan mottagare och inte befinner sig i en kärnteknisk anläggning samt vissa säkerhetsföreskrifter har iakttagits. Ett annat undantag gäller mindre kvantiteter kärnämne som befinner sig i en anläggning avsedd endast för vissa maximimängder av klyvbart material. En stat som vill undanta en kärnteknisk anläggning från lagens tillämpningsområde på den grunden att den risk som är förenad med anläggningen, med beaktande av t.ex. slaget av anläggning eller mängden kärnämne, är liten kan inte göra detta på egen hand. En sådan prövning måste ske under medverkan av atomenergi- organ. För svenskt vidkommande kan bestämmelsen möjligen aktua- liseras i förhållande till Ågestareaktorn i södra . Grundläggande regler om ansvar och skyldigheter för innehavare av en kärnteknisk anläggning Vem som kan bli ersättningsskyldig (5 §, 14 § första punkten, artikel 3 ) I paragrafen finns den centrala bestämmelsen om anläggningsinne- havarnas ersättningsansvar. Paragrafen har endast ändrats redaktionellt för att tydliggöra lagens centrala bestämmelser och det materiella innehållet i bestämmelsen är inte nytt. Paragrafen bygger på grundprincipen att den som innehar en kärnteknisk anläggning är ansvarig för alla skador som uppkommer till följd av driften av denna. Paragrafen tar sikte på skadeståndsan- svaret allmänt och öppnar för att annan än anläggningsinnehavaren undantagsvis kan ansvara, t.ex. vid vissa typer av transporter och vid tillfällig uppläggning av kärnämne (med undantag av naturligt uran och utarmat uran) eller kärnavfall (se 14 §). Av paragrafen följer vidare, som huvudregel, att ansvaret är kanaliserat till anläggningens innehavare, vilket innebär att anläggningsinnehavaren skall bära alla kostnader i samband med en radiologisk olycka och att skadestånds- ansvaret enligt andra än lagens regler inte aktualiseras. Detta betyder att exempelvis huvud- och underleverantörer till kärntekniska anlägg- ningar inte kan bli ersättningsskyldiga för att de har vållat en radio- logisk olycka genom fel eller försummelse vid tillverkningen av olika komponenter i anläggningen. I de fall anläggningsinnehavaren inte svarar följer av kanalisationsprincipen, om inte någon sådan omstän- dighet som avses i 19 och 22 §§ är för handen, att ingen kan hållas skadeståndsansvarig för den radiologiska skadan. Hade kanalisations- principen inte varit tillämplig kunde det annars ha varit tänkbart att t.ex. regler om produktansvar skulle ha aktualiserats om en olycka orsakats av en i något avseende bristfällig konstruktion. Reglerna om ansvarsbefrielse gäller emellertid inte gentemot den som på kontraktsrättslig grund kan göras ansvarig för en radiologisk skada. Paragrafen är tillämplig också i de fall den ansvariga anläggnings- innehavarens anläggning ligger i annan konventionsstat och i de fall utländsk lagstiftning aktualiseras. Risken är annars att talan skulle kunna föras i mot exempelvis en svensk leverantör under åberopande av allmänna skadeståndsregler. De situationer då avsteg från kanalisationsprincipen kan göras direkt med stöd av lagen framgår av 19 och 22 §§. En sådan situa- tion är att en avtalspart i ett skriftligt avtal med anläggningsinne- havaren åtagit sig att ersätta en skada (22 §). Med stöd av regle- ringen kan också undantag göras från kanalisationsprincipen på så sätt att anläggningsinnehavaren har rätt att kräva tillbaka den ersättning som betalats för en radiologisk skada av någon som uppsåtligen har orsakat en radiologisk olycka (22 §). Paragrafen har också betydelse för de skador som undantas från anläggningsinnehavarens och statens ersättningsansvar (19 §). (14 § 3–4 styckena och 14 a §, artikel 6 (b) (c) ) Paragrafen, som i materiellt hänseende motsvarar den nuvarande lagen, reglerar de undantag från kanalisationsprincipen som kan före- komma och som innebär att annan än anläggningens innehavare kan göras ansvarig för en radiologisk skada. Sådana undantag kan följa av konventionsåtaganden. Behovet av ett undantag från kanalisationsprincipen för konven- tioner som reglerar transport och som tillkommit innan Paris- konventionen avslutades (dvs. Skälet till detta är att kanalisationsprincipen, som alltså knyter ansvaret till anläggningens innehavare, annars riskerar att hamna i konflikt med de konventioner på transporträttens område som föreskriver ett ska- deståndsansvar för transportören. Det måste därför finnas en möjlig- het att göra undantag i lagens kanalisationsprincip för det ansvar som transportören kan ha med stöd av sådana äldre konventioner som inte gör något undantag från transportörens ansvar för radiologisk skada (atomskada). En sådan konvention är konvention rörande fastställande av vissa gemensamma bestämmelser i fråga om inter- nationell luftbefordran (Warszawakonventionen). Denna konvention gäller i förhållande till s.k. tredje land fortfarande parallellt med konvention om vissa enhetliga regler för internationella lufttransporter (den s.k. Montrealkonventionen). Den senare gäller för alla EG-lufttrafikföretag. På vägtransportområdet gäller vidare fortfarande konvention om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (CMR), även om den ändrades 1978. I denna konvention görs inte något undantag från transportörens ansvar för radiologisk skada (atomskada). Av den aktuella paragrafen följer också, för de stater som är bundna till konvention om skadeståndsansvar vid sjötrans- port av atomsubstans, att en internationell konvention, eller nationell lagstiftning rörande sjötransport, inte får åberopas som grund för ansvarighet för radiologisk skada, om ansvar för skadan föreskrivs i Paris- eller eller enligt nationell lagstiftning som är lika förmånlig för de skadelidande som någon av dessa kon- ventioner. För att undvika dubbel ansvarighet för radiologisk skada som uppkommit i samband med användning av fartyg i dessa fall föreskrivs att kanalisationsprincipen skall gälla. Om kanalisations- principen inte skulle upprätthållas i dessa fall skulle t.ex. ett varv kunna bli ansvarigt och tvingas betala skadestånd om en radiologisk skada orsakats av en bristfällig reparation av ett fartyg eller en leverantör kunna åläggas skadeståndsansvar för en behållare avsedd att transportera kärnämnen eller kärnavfall om behållaren går sön- der och orsakar en radiologisk skada. (Se vidare prop. I förhållandet mellan och en stat som inte tillträtt konvention gäller däremot att undantag från kanalisationsprincipen kan aktualiseras om detta följer av någon reglering på sjörättens om- råde. Vidare berör konvention inte frågan om kanalisering av ansvaret för en radiologisk skada som uppkommer vid flyg-, järnvägs-, eller landsvägstransport. Dubbel ansvarighet kan alltså i princip förekomma. Som framgått ovan är detta fallet på vägtransportområdet. När det gäller lufttransport kan konstateras att konvention om vissa enhetliga regler för internationella lufttransporter (Montrealkonven- tionen) är tillämplig, utöver , om en radiologisk skada (atomskada) inträffar ombord på ett luftfartyg. I Montreal- konventionen har inte förts in något undantag för ansvarighet för radiologisk skada (atomskada). Som utförligt redovisas i det lagstift- ningsärende som låg till grund för införlivandet av Montrealkonven- tionen med svensk rätt (prop. 2002/03:18 s.65 ff.) har konstaterats att det lagstiftningstekniskt inte krävs att atomansvarighetslagen eller luftfartslagen innehåller något undantag för respektive lag eftersom konventionerna får anses vara förenliga med varandra. Följden av detta är att om en skada som omfattas av denna lag inträffar under en lufttransport skall den skadelidande ha rätt att vända sig till en- dera av anläggningsinnehavaren och transportören med sitt krav på ersättning. Som framgår av 45 § nedan har transportören i en sådan situation regressrätt gentemot anläggningsinnehavaren. I sjölagen (1994:1009) har däremot tagits in en bestämmelse i 11 kap. 1 § som anger att det finns särskilda bestämmelser om atom- skada (radiologisk skada) i atomansvarighetslagen. Det kan vidare konstateras att paragrafen inte aktualiseras i för- hållande till internationella konvention om ansvarighet och ersättning för skada i samband med sjötransport av farliga och skad- liga ämnen (). De nu nämnda fallen är undantagssituationer som knappast kom- mer att aktualiseras. Ett försök har därför gjorts att förenkla lagstift- ningen i förhållande till den äldre motsvarigheten i 14 a § atoman- svarighetslagen. Till skillnad från den nuvarande regleringen redovisas därför i stället i författningskommentaren i vilka situationer ett undantag från kanalisationsregeln kan aktualiseras. Strikt och obegränsat ansvar (11 och 17 §§, art 3, 7 och 10 (b) ) I första stycket behandlas den grundläggande bestämmelsen att an- läggningsinnehavaren har ett objektivt, strikt, ersättningsansvar som gäller oberoende av om anläggningsinnehavaren själv eller någon som anläggningsinnehavaren ansvarar för är vållande till skadan. Bestäm- melsen har i förhållande till den nuvarande lagen fått en mer central placering och ändrats redaktionellt. I andra stycket införs en ny bestämmelse som uttryckligen anger att en svensk anläggningsinnehavare har ett obegränsat skadestånds- ansvar. Genom bestämmelsen utnyttjas den uttryckliga möjlighet som följer av artikel 7 i den reviderade att införa ett obegränsat skadeståndsansvar för anläggningsinnehavare. De närmare överväganden som ligger bakom paragrafen redovisas i avsnitt 7. Att införa en uttrycklig reglering om att anläggningsinnehavaren är obe- gränsat ersättningsansvarig kan i och för sig anses överflödigt (jfr yttrande över departementspromemorian (Ds 1997:55) Änd- ringar i atomansvarighetslagen, Dnr Ju97/2996). Någon som är skadeståndsskyldig är givetvis obegränsat ansvarig för en skada om inget annat sägs. Bestämmelsen har emellertid lyfts fram i klargörande syfte så att den mycket centrala och omdiskuterade be- stämmelsen om anläggningsinnehavarens obegränsade ansvar framgår direkt av lag. Innehavare av en kärnteknisk anläggning utanför (17 § första stycket 3 mom.) Paragrafen, som reglerar ansvarsnivån om svensk rätt tillämpas på annan än en svensk anläggningsinnehavare, har överförts från den nuvarande lagen utan någon ändring i sak. Bestämmelsen har emeller- tid med hänsyn till att ett obegränsat ansvar införts för svenska an- läggningsinnehavare fått en mer central placering. Även med stöd av den nuvarande lagen gäller att svensk rätt skall tillämpas i de fall svensk domstol är behörig. Lagen bygger på att den behöriga dom- stolsstatens lag är tillämplig och att nationella lagvalsregler utesluts (jfr artikel 14 (b) i ). Ansvarsnivån bestäms emel- lertid enligt lagen i anläggningsstaten (jfr artikel 7 (d) i Pariskonven- tionen). Svensk lag kan bli tillämplig när en anläggningsinnehavare i en annan konventionsstat är ansvarig, t.ex. i anledning av en olycka som inträffar i under transport till eller från en anläggning i en annan konventionsstat. Storleken på ansvarsbeloppet avgörs emellertid i ett sådant fall med stöd av lagstiftningen i det land där den ansvariga anläggningsinnehavarens anläggning är belägen (jfr prop. 1968:25 s. 126). (3 § 2 stycket (delvis), art 7 (g) ) I paragrafen regleras den s.k. reciprocitetsprincipen. Även om en anläggningsinnehavare i åläggs ett obegränsat ansvar kan regeringen förordna att anläggningsinnehavarens ansvar skall begränsas till det ansvarsbelopp som gäller i en annan stat som drabbas av en skada på vilken lagen är tillämplig men som har ett mycket lägre ansvarsbelopp såvitt avser skador som uppkommer i den staten. Bestämmelsen kan aktualiseras framför allt i förhållande till näraliggande stater som nationellt föreskriver mycket lägre an- svarsbelopp. Som utredningen har redovisat i avsnitten 7.7–7.8 in- rymmer frågan om reciprocitet överväganden av såväl moralisk som politisk karaktär. Sådana överväganden kan inte göras efter på förhand fastställda kriterier, utan måste hanteras av regeringen på grundval av en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Genom att reciprocitetsbestämmelsen i första stycket utformas så att den kan omfatta alla stater, och därmed såväl konventionsstater som stater anslutna till och det gemensamma protokollet, står bestämmelsen inte i konflikt med det krav på lika- behandling som följer av artikel IV (2) i det gemensamma proto- kollet. När det gäller reciprocitetsbestämmelsens förhållande till de nor- diska länderna måste också nordiska miljöskyddskonven- tion, som gäller som svensk lag, beaktas. Enligt artikel 3 i 1974 års nordiska miljöskyddskonvention har den som lider skada till följd av miljöfarlig verksamhet i ett annat nordiskt land rätt att föra talan om ersättning i det land där verksamheten bedrivs. Frågan om rätt till ersättning får enligt samma artikel inte bedömas efter regler som är mindre förmånliga för den skadelidande än verksamhetslandets ersättningsregler. Enligt artikel 1 i konventionen avses med miljö- skadlig verksamhet bl.a. utsläpp av joniserande strålning från atom- anläggningar. Om en innehavare av en kärnteknisk anläggning i åläggs ett skadeståndsansvar som inte är begränsat måste således ansvaret enligt miljöskyddskonventionen också täcka skador i , och på samma villkor som gäller vid ska- dor i (prop. 1974:59 s. 9 ff.). Det kan emellertid konstateras att kravet på reciprocitet aldrig kan aktualiseras i förhållande till eftersom även inför ett obegränsat ansvar. När det gäller och kan vidare konstateras att dessa stater enbart har forskningsanläggningar på sina territorier. Bestämmelsen kan vidare konstateras falla utanför ramen för fördragets tillämpningsområde och därmed EU-samarbetet. Rom- fördraget och dess diskrimineringsregler hindrar inte att en anlägg- ningsinnehavare i åläggs ett obegränsat ansvar för skador som inträffar i , men att denne i övrigt har ett begränsat an- svar beträffande skador i andra stater. I andra stycket undantas stater som inte har någon kärnteknisk anläggning på sitt territorium från möjligheten enligt första stycket att förordna om reciprocitet. Ansvarsförsäkring eller annan ekonomisk säkerhet (17 och 22 §§, art 7 och 10 ) I paragrafen, som bygger på utredningens bedömningar och förslag i avsnitten 7.9–7.10 och 9.3.1, regleras anläggningsinnehavarens obli- gatoriska skyldighet att ha ansvarsförsäkring eller annan ekonomisk säkerhet för det obegränsade ersättningsansvaret. Bestämmelsen tar sin utgångspunkt i den väsentligt förändrade regleringen i fråga om ansvars- och försäkringsnivåer som följer av artiklarna 7 och 10 i den reviderade . gäller den närmare innebörden av ändringarna hänvisas till avsnit- ten 7 och 9. I första stycket regleras skyldigheten att ha försäkring eller på annat sätt ekonomiskt säkerställa ansvaret enligt denna lag upp till ett belopp som motsvarar . För- säkring skall alltså tecknas, precis som tidigare, för anläggningen för , vanligen . Om en skada inträffar måste ny försäkring tecknas upp till nivån . I den mån det saknas möjligheter för anläggningsinnehavaren att finna en godtagbar finansieringslösning på den privata marknaden finns alternativ där staten mot avgift säkerställer ansvaret. De finan- sieringslösningar som involverar statliga medel behandlas i avsnitt 9. Av andra stycket följer att regeringen kan besluta om lägre för- säkringsnivåer eller nivåer på annan ekonomisk säkerhet om en kärnteknisk anläggning bedöms vara mindre riskfylld med hänsyn till slaget av anläggning och den sannolika omfattningen av en radio- logisk olycka. Uttrycket omfattningen av en radiologisk olycka hänför sig till skadeföljderna. Nivån får emellertid aldrig understiga .