sou · GUB373 · 2007-01-01 00:00:00 — Men när du frågar om vi har någon mångfaldsplan så är svaret ja, nämligen att ha en så stor mångfald som möjligt i vårt arbete, men det är ju en allmän policy. Det är ett alldels vanligt konstnärligt planeringsarbete det här. När vi har rekryterat personal , har det ju varit för att vi haft en vakans med ett preciserat uppdrag, för att behovet uppstod. Ur min aspekt så är det fackkunskapen som är den viktigaste. Vi tror fortfarande på kompetensfaktorn som den viktigaste rekryteringsgrunden. I intervjuerna var det vanligt med sådana glidningar som i citatet; frågor om internt mångfaldsarbete besvarades dels med redogörelser för särskilda kompetenskrav och dels med hänvisningar till variationen i verksamheten. Det var som om det låg i sakens natur att kulturproduktionens innehåll och budskap alltid kunde lyftas fram för att bemöta frågor om representation. Inte sällan kom de intervjuade in på hur själva verksamheten, präglad av artisteri, konstnärskap och humanism, borgade för en öppenhet inför olikheter på alla tänkbara områden. Man markerade på så vis också hur den antropologiska innebörden av kultur endast utgjorde en liten del av hela den kulturella mångfalden. Det blev som en naturlig förevändning, att man inte var enkelspårig och snäv, utan tvärtom vidsynt och öppen inför allas erfarenheter, idéer och utryck. Mångtydigheten understödde med andra ord logiker – och levererade argument – för att inte särskilt inrikta sig på representationen av artister och kulturarbetare tillhörande kategorier som är starkt underrepresenterade. Intressant är att under intervjuernas gång användes ändå benämningar som kulturell mångfald synonymt med en mångfald etniciteter och etniska grupper. Det etniskt svenska konstutövare producerade förknippades så gott som aldrig med deras etnicitet på det sätt som påtagligt ofta var fallet med konstutövare med utländsk bakgrund. En etnisk tillhörighet som inte är svensk stod sällan fri utan knöts till speciella företeelser och uttryck. Mångfalden förknippades under samtalen med det exotiska och annorlunda; den 207 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73 präglades av förståelseformer med anknytning till koloniala och orientalistiska diskurser (jfr Kamara 2004, Sawyer 2005). Till detta tema återkommer jag under rubriken ambivalens. Begrepp som mångkultur och det mångkulturella användes vanligtvis deskriptivt i syfte att beskriva en mosaik bestående av många gruppers kulturella traditioner och uttryck (jfr 1999). Dock fick dessa begrepp ändå normativa innebörder i och med att de vanligtvis syftade på människor och uttryck med ursprung utanför västvärlden, där det som definierades som svenskt inte ingick. Endast ett fåtal sade sig stå för en mångkulturalism, där jämlikhet och lika inflytande mellan olika gruppers står i fokus. Kultur tillhör kategorin nyckelbegrepp, vilka kännetecknas av flerfaldiga betydelser som lagrats under skilda tidsepoker och i olika kontexter (Brylla 2003, Wierzbicka 1997). Kultur är med andra ord hyperkomplext i och med att dess lagrade meningssammanhang finns latent närvarande och kan aktiveras för skilda avsikter i (2005a). Till dess hyperkomplexa egenskaper hör också att rakt motsatta innebörder kan aktiveras samtidigt.TPF 4 FPT Kulturbegreppets hyperkomplexa innebörder och tillämpningar visade sig på många vis i vår studie. Det användes centralt och normerande i institutionernas kärnverksamheter. Det användes både för att legitimera och parera frågor om makt och inflytande. Det gavs en uppsättning innebörder, som kan kopplas till olika historiska och nutida sammanhang (som nationalismens och kolonialismens epoker, den äldre betydelsen odling och förfining, osv.). Det användes för att legitimera egna synsätt på normalitet och kvalitet, som det kunde användas för att nedvärdera och beskriva sådant som hamnade utanför. Det var vanligt att kulturlivets företrädare både anammade och tog avstånd från kulturbegreppets antropologiska innebörder; man ogillade att fokusera människors ursprung som sådana kulturella förståelseformer dominerade i hur man tolkade och förstod personer med utländsk bakgrund. Den kulturella hyperkomplexiteten erbjöd förutsättningar för en kontraproduktion, där mångtydigheten skapade motsatta krafter; bevekelsegrunderna tog ut varandra, hindrade institutionerna och myndigheterna att skapa bäring i arbetet med att inkludera en bredare mångfald bland sina medarbetare. Mångtydigheten kom att TP 4 PT Kultur är också ett nyckelbegrepp i så måtto att det kan ges både negativa och positiva innebörder, det lämpar sig för en vag retorik och ett oprecist innehåll som det har en central och normerande ställning. Nyckelbegreppen är ofta laddade, omdebatterade och bidrar genom olika ordkombinationer och sammansättningar till både särskiljning/klassificering och hierarkisering. SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen aktiveras som en motkraft var gång kraven på inkludering av befolkningskategorier i marginalen kom på tal, oavsett om detta var de inblandade aktörernas avsikter eller ej. Ambivalens En ytterligare mekanism som vi identifierade som exkluderande var vad vi benämner ambivalens, vilket här står för den omfattande uppsättning av tveksamheter och problematiseringar som väcktes hos de tillfrågade genom att tillämpa särskilda förståelseformer för personer och grupper som förknippas med etnisk mångfald. Det vore dock fel att säga att de tillfrågade företrädarna var alltigenom negativt inställda till frågan. De allra flesta önskade att den egna institutionen bättre skulle spegla det omgivande samhället. De hävdade att det också var en demokratisk rättighet att olika befolkningskategorier skulle finnas representerade. En spridd åsikt var att fler personer med olika ursprung skulle gynna organisationerna och göra dem mer vitala och utvecklingsbara. Denna hållning påminner om det som kallas diversity management, som hävdar vinsten med en blandad organisation (jfr 2004). Ytterligare en åsikt som delades av några var hur en ökad mångfald med nya influenser utgjorde en förutsättning för konstens dynamiska utveckling. Det fanns också företrädare som lyfte fram nödvändiga förändringar i synen på kulturarv, hur ett svenskt kulturarv måste inrymma fler befolkningskategoriers berättelser och historiebruk. De positiva förhållningssätten framhölls dock ofta fåordigt och vägde lätt gentemot den sammantagna mängd av tveksamheter och problem som anfördes då temat kom på tal. Till tveksamheterna hörde att ämnet kändes nytt och ovant, att det var det nya , som man inte hunnit med att anpassa sina verksamheter till. Liknande skrivningar fann vi även i årsredovisningarna. Det nya landet hade förvisso funnits där sedan immigrationen tog fart . motsvarar fram till ett yrkesverksamt liv. De tillfrågade upplevde dock att kraven på att inkludera människor med olika ursprung blivit fler och tydligare . Till de ambivalenta förhållningssätten hörde även tveksamheten inför alltför snabba förändringar. Ett återkommande drag i såväl intervjusvar som i årsredovisningar var beskrivningar som pekade på hur immigranternas inträde i kultursektorn måste handla om 209 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73 långsamma och långsiktiga förändringsprocesser. Ett snarlikt förhållningssätt var att hävda hur man var i färd med att tillsätta utredningar och arbetsgrupper för att utreda frågan, utveckla handlingsplaner och skapa konsensus inom organisationerna. Vi mötte en utbredd avvaktan inför resultaten av dessa initiativ. Det var som om man önskade att lösa alla tänkbara problem i förhand, innan mötet med det nya skulle bli allvar. Den här lite tveksamma och defensiva hållningen fick sin näring av de bilder som förmedlades av den etniska och kulturella mångfalden. Dessa bilder återgavs framförallt genom vad vi benämner etniska berättelser. Det var berättelser som gemensamt formade en svensk etnicitet genom beskrivningar av olika individer och grupper tillhörande invandrarkategorin. Denna kategori betecknade framförallt immigranter, och deras barn, med ursprung utanför västvärlden och i viss mån östra . uttryckte redogörelserna svenska egenskaper explicit. Det handlade mer om en underförstådd normalitet som mejslades fram genom beskrivningar av invandrarna i förhållande till en föreställd svensk gemenskap och dess placering i världen. Sådana berättelser innehöll beskrivningar och förklaringar av invandrares egenskaper, värderingar och normer och därav anledning till att de inte söker sig till kulturinstitutionerna. I en återkommande berättelse beskrevs hur människor från vissa länder/kulturer främst värderade att tjäna pengar, en möjlighet som saknades inom kultursektorn och därför gjorde denna ointressant för dem. Man förklarade också att kulturlivet inte ansågs som fint eller eftertraktat bland människor från vissa delar av världen.TPF 5 FPT En liknande berättelse handlade om hur stora kulturinstitutioner saknades på många av världens landsbygder och att invandrarna därför var rädda för pampiga byggnader, som dessutom mest befolkades av medelklassvenskar. Man påtalade också att det fanns en utbredd rädsla bland invandrare för allt som förknippas med stat och myndigheter, eftersom många kommer från totalitära stater och tidigare varit förföljda i sina hemländer. Ytterligare en redogörelse var att invandrare saknar kunskaper om möjligheterna i det svenska samhället och om hur det fungerar. Andra återkommande och väl spridda berättelser handlade om hur TP 5 PT De etniska berättelserna om kulturens låga status i vissa länder och regioner kan ses som paralleller till eller varianter av de klassberättelser som florerar i kulturlivet. Dessa klassberättelser tar exempelvis fasta på att kultur inte är något eftersträvansvärt inom arbetarklassen, vilket anges som anledningen till att unga personer ur denna klass inte söker sig till konstnärliga utbildningar (Furumark 2002, 2004). SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen invandrarungdomar hindrades av sina föräldrar och deras normvärldar. Det kunde till exempel handla om hur föräldrar hindrade invandrarflickor att utbilda sig eller att arbeta självständigt inom kvalificerade och fria yrken. I berättelserna framhölls även hur bristen på mångfald inom institutionerna kunde bero på kommunikationssvårigheter; problemet, menade man, hade att göra med invandrarnas sämre förmåga att till sig information, bland annat beroende på bristande språkkunskaper och att de var svåra att nå via vanliga informationskanaler. Talet om kommunikationssvårigheter byggde på ett underförstått antagande att problemen skulle kunna undanröjas om invandrarna förstod mer och informerades bättre. Konsekvensen av denna logik var att det skulle krävas alltför kostsamma insatser för att tillräckligt kunna nå ut till invandrarna. Man skulle kunna tolka sådana slutsatser om de extra resurskrävande som ett uttryck för att kulturinstitutionerna och kulturmyndigheterna inte såg personer med utländsk bakgrund som naturliga delar av sina normala organisationer, normala verksamheter och normala publik och brukargrupper. Genom de etniska berättelserna uttrycktes även farhågor för att en särskild uppmärksamhet på etnisk och kulturell mångfald ändå bara skulle locka invandrare tillhörande en medelklass. Vi är osäkra över hur vi ska tolka detta vaknande klassintresse, exempelvis om liknande ambivalenta klassdiskussioner infinner i samband med frågor om delaktighet utifrån funktionshinder och genus. Som skildrades ovan kom flera av de intervjuade cheferna per automatik in på risker för kvalitetssänkning och minskad kompetens, när mångfaldsfrågan kom på tal. Det var vanligt att kulturell mångfald förknippades med amatörism och inte med professionella artister och kulturarbetare. I museisammanhang kunde ökad etnisk mångfald innebära samarbeten med etniska föreningar och grupper som bjudits in att medverka i utställningar. Invandrare beskrevs ibland som krångliga att samarbeta med, alltför subjektiva och koncentrerade på sina särintressen. Sådana associationsbanor och ambivalenta funderingar uttrycktes även av intervjuade som i övrigt var engagerade i postkoloniala frågor och som förhöll sig kritiska till sina egna institutioners kulturimperialistiska och nationalistiska tradition. I institutionernas årsredovisningar beskrevs arbetet med etnisk och kulturell mångfald bland publiken i termer av samarbete med SFI, skolor i förorter och liknande, vilket gav en sammantagen bild av människor i behov av lärande, utveck211 Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73 ling och i behov av att förstå koder inom den svenska kulturen i allmänhet och inom kulturlivet i synnerhet. Den här typen av tvivel/ambivalens, som jag försökt att ge en kortfattad beskrivning av, skapade vad vi menar svåråtkomliga uteslutningseffekter, där varje enskild persons förhållningssätt inte behöver upplevas som vare sig hårddraget eller särskilt kontroversiellt. Det var hållningar som inte behövde bygga på diskriminerande uppsåt hos dem som intog dem. Enskilda funderingar kunde även bygga på erfarenheter av förhållanden i verkliga livet, men dessa överväganden skapade tillsammans en gemensam effekt, en exkluderande mur och demarkationslinje. Den så kallade mångfaldens förmodade fördelar slukades bokstavligen av bilder av dess förmodade problem. De etniska berättelserna innehöll även ett mått av självkritik. Kritiken innebar att man inte lyckats rekrytera människor med utländsk bakgrund och att ansvaret ytterst vilade på den egna institutionen eller myndigheten. byggde denna självkritik på att man inte lyckats bemöta det annorlunda bestående av personer: med särskilda behov av lärande och utveckling, med kommunikationssvårigheter, med särskilda rädslor, identitetsproblematiker och värderingar. I förlängningen betydde detta att ett sammanhängande mönster med marginalisering av personer från stora delar av världen ytterst förstods utifrån de marginaliserade individernas egenskaper, däribland deras etniska och kulturella tillhörigheter. Avslutande diskussion I beskrivningarna av de andra mejslades det som sagt ut ett slags svenskhet, här hos kulturinstitutionerna och deras företrädare. Detta svenska beskrevs indirekt som något kulturlöst, eller i alla fall som något mer neutralt i förhållande till de andras subjektivitet och kulturbundenhet. Det svenska kunde även framstå som något kulturellt längre gånget gentemot de andras värderingar om bland annat könsroller och ovana vid det moderna samhället. Kultur gavs med andra ord innebörder som för tankarna till ett system av hierarkiskt inordnade utvecklingsstadier. Denna manifestation av den nationella gemenskapen frammanades inte nödvändigtvis genom krav på svenska kulturella uttryck och budskap. Tvärtom fanns det en öppenhet och en nyfikenhet inför nya influenser och uttryck. Detta etnos framträdde istället mer implicit genom 1) led212 SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen ningars svaga intresse och engagemang för inför utmaningar och alternativ till den föreställda svenskheten, 2) nätverk som höll den etniska och kulturella mångfalden utanför, 3) aktivering av det mångtydiga då maktfrågor ställdes på sin spets samt inte minst i 4) ambivalensen inför hur man skulle bemöta människor med ursprung utanför västvärlden och tolka utanförskapets egentliga orsaker. Mångtydiga och ambivalenta förhållningssätt, som förlägger orsakerna bakom hela mönster av underordning till egenskaper hos enskilda individer, är ett fenomen som förekommer överlag på arbetsmarknaden, både i ett historiskt och i ett globalt perspektiv (2000). En forskare, som vill uppfattas som trovärdig, måste utesluta en mängd variabler gällande individuella egenskaper hos de exkluderade; det kan handla om kulturella karakteristika, boendeförhållanden, vistelsetid i , utbildning, utbildningens översättbarhet, språkkunskaper och humankapital. Dessa möjliga förklaringar måste först upprepas som ett mantra innan forskaren övertygande kan påvisa diskriminerande handlingar hos en majoritetsgrupp. Bevisbördorna är med andra ord olika beroende på vilken part i exkluderingsprocessen som forskaren synar (2000). Hur kan man då förklara varför människor är så ambivalenta inför fakta, som exempelvis pekar på diskriminerande mönster? En orsak kan vara det stora inflytandet av stereotyper om minoriteterna. För det första underhålls stereotyper genom empiriska belägg, exempelvis genom undersökningar som pekar på minoritetsgruppers avvikande kulturer, överrepresentation bland kriminella och bristande språkkunskaper (jfr Bhabha 1994:66).TPF 6 FPT Djupt förankrade stereotyper ges faktiskt tolkningsföreträde före fakta som utmanar en majoritets egna kulturella självbilder. De är framförallt verksamma som förklaringar till mönster av social ojämlikhet. En majoritet brukar inta en ambivalent hållning även då den konfronteras med fakta som inte motsäger stereotypa föreställningar (Bhabha 1994). Osäkerheten inför hur man egentligen ska tolka diskriminerande mönster ger ofta anledning till fortsatta kartläggningar och utredningar av just minoritetsmedlemmarna.TPF 7 FPT Tvivlet ger också näring TP 6 PT Givetvis har även minoriteter stereotyper och föreställningar om andra minoriteter och om majoriteten. Poängen är här, enkelt uttryckt ur ett maktperspektiv, att majoritetens föreställningar om minoriteter har en avsevärt större effekt än minoriteternas uppfattningar av majoriteten, eftersom denna har tolkningsföreträde och stöd av en världsordning. TP 7 PT För exempel på den minoritetsinriktade modellen se Hosseini-Kaladjahi 1998, Pred 1998, Pripp 2005. Kritiken som här levereras mot modellen är att den utesluter majoriteten som en delaktiga i segregationen. Det motsäger inte att exempelvis delar av Storstadssatsningen, som utgår från en utpräglad minoritetsmodell, varit framgångsrika (se Hosseini-Kaladjahi 2002). Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73 till den minoritetsinriktade modell som dominerar dagens tänkande om och åtgärder för integration; den går ut på att om man höjer invandrarnas kompetenser bryts segregationen på bostads- och arbetsmarknaden. Majoriteten är inte inblandad i orsakskedjan utan återfinns istället som goda krafter, förebilder och hjälpare (1998, 2002, Pripp 2005). I exemplet från den statliga kultursektorn kan vi se hur denna modell dominerade institutionernas och myndigheternas förhållningssätt till mångfaldsfrågorna. Kultursektorn är i detta avseende inte unik; den minoritetsinriktade modellen dominerar stort även vid diskussioner om åtgärder på arbetsmarknaden, inom småföretagandet, i mediernas rapportering, inom hälso- och sjukvården, förskolan, skolan och vuxenutbildningen samt inom utredningsvärlden och det politiska fältet.TPF 8 FPT Trots att immigranter i kommer från en mängd olika samhällen världen över – har olika, erfarenheter, utbildningar, kompetenser och färdigheter – delar många av dem en ekonomisk och social underordning. Denna underordning bildar ett strukturellt mönster som förklaras och förstås utifrån en minoritetsmodell och ett traditionellt antropologiskt kulturbegrepp i en tappning som utvecklats och inarbetats under kolonialismens epok (jfr AbuLughod 1991, 1997, , Baaz & 1999, 1992). I en text om bruket av kultur inom olika empiriska fält, som sjukvården, arbetsmarknaden och kultursektorn, sammanfattar Pripp och (2005:15): I är nationalismen otydlig, nästintill något icke omtalbart. Men den är förmodligen lika stark som den går på ljudlöst fullvarv. Det som komplicerar, och som antagligen utgör en god grogrund för de ambivalenser vi tycker oss finna i våra material, är att den tystgående nationalismen existerar parallellt med ett välljudande ideal om etnisk och kulturell mångfald. Med andra ord existerar två krafter som drar åt olika håll, en drar mot en nationell enhetskultur och dess plats (överst) i ett hierarkiskt världssystem och en kraft som drar mot en social och kulturell komplexitet som uttryck för det nationella. TP 8 PT Se exempelvis 1998, 2003, 2002, 2005, Hosseini-Kaldjahi 1998, 2002, Motsieola 2003, Pripp 2001, 2002, 2005, Ronström, Runfors & 1995, Runfors 2003, 2005b). SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen Litteratur Abu-Lughod, L. Writing against culture. I: R. G. Fox (red.) Recapturing Anthropology: Working in the Present. , , XXX 2002. Miljonprogram och media. och det moderna samhället. Bethoui, Alireza 2004. Nätverksrekrytering och diskriminering av invandrare. I Mångfald i kulturlivet, (red.). : Mångkulturellt centrum. Bhabha, Homi K. The Location of Culture. Borevi, 2002. Världfärdsstaten i det mångkulturella samhället. : , Universitetsbiblioteket. Skrifter utgivna av i . (Diss.) , (red.) magi I vita medier: svensk nyhetsjournalistik om invandrare, flyktingar och rasism. , 2003.Invandrare i mediearkivets typgalleri. I: de los , (red.). Maktens (o)lika förklädnader. Kön, klass & etnicitet i det postkoloniala . En festskrift till . Brylla, 2003. Die schwedische Rezeption zentraler Begriffe der deutschen Frühromantik. Schlüsselwortanalysen zu den Zeitschriften und Phosphoros. (Diss.) Svenska för invandrare – brygga eller gräns? Syn på kunskap och lärande inom SFI-undervisningen. Canclini, 1995. Strategies for Entering and Leaving Modernity. Among the Interculturalists. An Emergent Profession and its Packing of Knowledge. (Diss.) Representation i ett mångetniskt . Den kulturbundna kulturen SOU 2006:73 , 2004. Om strategier och stöttestenar i kommunalt mångfaldsarbete. : Mångkulturellt centrum. , , & (red.). Den postkoloniala paradoxen, rasismen och det mångkulturella samhället. : Nya Doxa. Varför blir det så snett? Varför blir det så snett II? En rapport om konst och makt. : ; ; Mångkulturellt centrum. Problems of Action and Structure. I: (ed.). The Giddens Reader. : MacMilliam Granovetter, 1973. The Strength of Weak Ties. The West and the Rest. I: (eds.). Formations of Modernity. Studies in the . Gräsrotsbyråkrati och normativ svenskhet. Hur arbetsförmedlare förstår en etniskt segregerad arbetsmarknad. (Diss.) Hoseini-Kaladjahi, 1998. Fåglar i vattenspegel. Utvärdering av integrationsprojekten i . : Mångkulturellt centrum. Hoseini-Kaladjahi, 2002. Stora fiskar äter fortfarande små fiskar. Helhetsutvärderingen av storstadssatsningen i . : Mångkulturellt centrum. Kamara, Ebrima 2005. Bort med primitivismen. Synliggör konstens funktion här och . I: Mångfald i kulturlivet. (red.). : Mångkulturellt centrum. Arbetsliv i omvandling 2000:3. Frågan om etnisk mångfald i kulturlivet. Förstudie om invandrade kultur- och mediearbetares situation på arbetsmarknaden, med diskussion om vidare forskning. , , och 2000. Musik, medier mångkultur. Förändringar i svenska musiklandskap. SOU 2006:73 Den kulturbundna kulturen Länsmusiken i . Kartläggningen av Etnisk och kulturell mångfald inom musik och scenkonst i . Mlekov, 2003. Hur möter vi mångfalden på arbetsplatsen? Motsieola, 2003. Det måste vara någonting annat. En studie om barns upplevelser av rasism. : Mångkulturellt centrum/Rädda barnen. Pred, 1998. Berkely, : . Pripp, 2001. Företagande i minoritet. Om etnicitet, strategier och resurser bland assyrier och syrianer i . : Mångkulturellt centrum. (Diss.) Pripp, 2002. Media och levd erfarenhet. I: (red.). , världen och vardagen. : Mångkulturellt centrum. Mångfald i kulturlivet. : Mångkulturellt centrum. Pripp, 2005. Den segregerande välviljan. Kultur som makt. I: (red.). Bruket av kultur. Hur kultur används och görs socialt verksamt. (Under utgivning.) Pripp, , . Tid för mångfald. : Mångkulturellt centrum. Pripp, 2005. Kulturbegreppets användningar och sociala betydelser. Paper presenterat på , Kulturstudier i , 13–. : och kultur, . (Opublicerat) Ronström, , 1995. Det här är ett svenskt dagis. En etnologisk studie av dagiskultur och kulturmöten i . : Mångkulturellt centrum. Runfors, 2003. Mångfald, motsägelser och marginaliseringar. En studie av hur invandrarskap formas i skolan. (Diss.) Sawyer, 2005. Racialisation, Gender and . I: Race and Globalization: New Constructions of Blackness. Kamari (red.).