sou · GUB322d2 · 2007-01-01 00:00:00 — Den nya ordningen har betydelse för alla mål som handläggs i domstolen men kan antas ha särskild betydelse för just diskrimineringsmålen och den diskussion som finns om domstolens sammansättning och organisation i just de målen. 14.7Bör Arbetsdomstolens sammansättning i diskrimineringsmål ändras? Vårt förslag: Lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister änd- ras på följande sätt. I mål enligt 2 kap. i den nya lagen om förbud och andra åtgärder mot diskriminering är Arbetsdomstolen domför med ordförande samt fyra andra ledamöter. I målen deltar en ordförande, en vice ordförande, en ledamot som inte kan anses företräda arbetsgivare- eller arbetstagarintressen (tredje man), en ledamot för arbetsgi- varsidan och en ledamot för arbetstagarsidan. I mål enligt 2 kap. i den nya lagen om förbud och andra åtgärder mot diskriminering skall tredje männen ha särskild insikt i dis- krimineringsfrågor. Tredje mannen i diskrimineringsmål utses från en särskild lista där personer med särskild kompetens i diskrimineringsfrågor finns upptagna. En ändrad sammansättning i diskrimineringsmål Som framgått menar vi att det inte finns rättsligt tvingande skäl att ändra Arbetsdomstolens sammansättning i diskrimineringsmål. Intresseledamöternas medverkan, och det faktum att de är i majori- tet i domstolen, har dock inte prövats av och skulle kunna ställas på sin spets i ett enskilt fall. Vi noterar också att två av ledamöterna i var skiljaktiga och ansåg att det förelåg en objektivt rättmätig oro för att Arbetsdomstolen inte var opartisk i det aktuella målet. En strikt rättslig bedömning med som enda måttstock är dock inte tillräcklig. Avgörande bör i stället vara lämplighetsöverväganden utifrån den debatt om domstolens (ob- jektiva) opartiskhet som förekommit i . Problemet skulle kunna beskrivas ungefär på följande sätt. För en part i domstolen som ifrågasätter den rådande ordningen på ar- betsmarknaden, där lönefrågor anses vara en fråga för arbetsmark- nadens parter och kollektivavtalen, skulle det faktum att företräda- re för de ledande organisationerna på arbetsmarknaden är i majori- tet i domstolen kunna uppfattas som ett hinder mot eller i allt fall ett sätt att minska utsikterna för en objektivt opartisk rättegång. Intresseledamöterna är nominerade av organisationer som ser det som angeläget att slå vakt om kollektivavtalens roll, på arbetsmark- naden i allmänhet och i fråga om lönesättning i synnerhet. Att ut- mana ett enskilt kollektivavtal, eller mera allmänt vad man uppfat- tar som en grundsyn där kollektivavtalet står i centrum som rättskälla och ledande instrument för rättslig reglering, skulle kun- na te sig lönlöst när domstolens majoritet består av företrädare för sagda ordning. Det skulle kunna uppfattas som om ett gemensamt partsintresse – hos arbetsgivar- och arbetstagarledamöter – att slå vakt om kollektivavtalen och rådande lönesättningsnormer går före opartiska, strikt rättsliga hänsyn. Vi menar inte att det finns skäl att ifrågasätta opartiskheten hos domstolens ledamöter. Inget ger vid handen att domstolens avgö- randen skulle styras eller påverkas av obehöriga hänsyn. Varken majoritetens votum, eller de skiljaktiga meningar som förekommer i domarna, visar på att intresseledamöterna skulle ha ett gemensamt partsintresse som de bevakar på individers bekostnad. Likväl är det är inte godtagbart om det utifrån sett kan förefalla som om intresseledamöterna i inte är opartiska. Det får inte finnas några som helst tvivel i detta avseende. Den huvudsakliga invändningen mot AD:s sammansättning synes vara att intresseledamöterna är i majoritet när AD dömer. Vi är inte beredda att föreslå att intresseledamöter över huvud taget inte del- tar i diskrimineringsmål. Vi vill betona att alla ledamöter i domsto- len, även intresseledamöterna, dels måste avlägga domared innan de får döma i domstolen, dels omfattas av jävsreglerna i rättegångsbal- ken. Som framgått av avsnitt 14.4.5 menar vi att AD är en oavhäng- ig (oberoende) och opartisk domstol i den mening som avses i arti- kel 6.1 . Det vore dessutom en förlust för domstolen att inte alls ha med den kunskap och de erfarenheter som ledamöterna från organisationerna representerar. Partsrepre- sentationen är enligt vår uppfattning en styrka för AD, även i dis- krimineringsmålen. Som nämnts ovan innefattar diskriminerings- målen regelmässigt andra arbetsrättsliga frågor. Om intresserepre- sentationen avskaffas i diskrimineringsmålen, undandras parterna möjligheten att utveckla även de (rent) arbetsrättsliga aspekterna i målen. Däremot kan det vara en lämplig avvägning att minska anta- let intresseledamöter, så att de tre ämbetsledamöterna – ordföran- den, vice ordföranden och den tredje ledamoten – är i majoritet medan av intresseledamöterna deltar en för vardera arbetsgivarsidan och arbetstagarsidan. På så vis undanröjs den risk som kan finnas att någon uppfattar domstolens majoritet som icke opartisk. De mål i vilka domstolens sammansättning har utsatts för kritik är främst mål om lönediskriminering på grund av kön. De övervä- ganden vi gjort bör dock gälla för alla diskrimineringsmål hos dom- stolen. Vi föreslår alltså att i mål om diskriminering bör intresseledamö- terna inte vara i majoritet. Lagen om rättegången i arbetstvister bör ändras så att endast fem ledamöter deltar i sådana mål. Samman- sättningen bör vara en ordförande, en vice ordförande, en tredje man, en arbetsgivarledamot och en arbetstagarledamot. På detta sätt är intresseledamöterna inte i majoritet i målen men finns ändå med och kan tillföra sina särskilda sakkunskaper om arbetsmarkna- den. En särskild lista med diskrimineringsexperter Det skulle vara en fördel för dömandet om särskild expertis i dis- krimineringsfrågor fanns med i domstolen. Ett sätt att tillförsäkra domstolen särskild sådan kompetens är att den oberoende äm- betsmannaledamoten (tredje mannen) i diskrimineringsmål, för- utom det gällande kravet på särskild insikt i förhållan- dena på arbetsmarknaden, även skall ha särskild insikt i diskrimine- ringsfrågor. Detta bör framgå av lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Tredje männen utses från en särskild lista där perso- ner med sådan kompetens står upptagna. På så sätt kan rätten till- föras värdefull expertkunskap. En sådan ordning skulle vara ett an- vändbart komplement till de möjligheter domstolen och parterna redan har att kalla in sakkunniga när behov bedöms finnas. En le- damot med särskild erfarenhet eller inblick i diskrimineringsfrågor skulle utgöra ett värdefullt tillskott i dömandet. Vi föreslår alltså att den tredje mannen skall väljas från en sär- skild lista i diskrimineringsmålen. Önskemålet om särskild kompe- tens i diskrimineringsfrågor bör även kunna tillgodoses inom ra- men för ökade och riktade utbildningsinsatser i enlighet med vad vi strax nedan redovisar under rubriken och kompetens- frågor. Vår bedömning: Insatserna för utbildning i diskrimineringsfrågor bör intensifieras för alla ledamöter i AD och vid allmän domstol. Det har som framgått i olika sammanhang framförts kritik som bygger på uppfattningen att Arbetsdomstolens ledamöter har för dålig kunskap om diskrimineringslagstiftningen, EG-rätten och de mekanismer som ligger bakom diskriminering och att kompetensen måste förbättras i det avseendet. Det är naturligtvis viktigt att alla domare som dömer i diskrimi- neringsmål, oavsett om det är i Arbetsdomstolen eller i allmän domstol, har goda kunskaper i dessa frågor. Frågan om kompetens i dessa avseenden är dock inte i första hand en lagstiftningsfråga. Det viktiga är i stället att utbildning och rekrytering av domare sker på ett sådant sätt att domstolarna därigenom får den kompe- tens och insikt som krävs för att på ett korrekt sätt kunna bedöma En annan viktig omständighet är att det krävs erfa- renhet för den enskilde domaren och en praxis att utgå från. () är en central förvaltningsmyndighet un- der regeringen. DV är ett slags serviceorgan åt bl.a. de allmänna domstolarna. Till DV:s arbetsuppgifter hör bl.a. personalutveck- ling, service, utbildning och information. Regeringen gav i uppdrag åt bl.a. DV att upprätta kompetensstrategier i diskrimineringsfrågor för sitt verksamhetsområde. Strategierna skulle i första hand omfatta diskriminering på grund av etnisk och religiös tillhörighet samt sexuell läggning. Strategierna skulle syfta till ett långsiktigt, kontinuerligt och heltäckande arbete med dis- krimineringsfrågor. DV redovisade uppdraget den 10 november 2003.44 Av redovisningen framgår att DV bedömer att olika utbild- ningsinsatser bör genomföras. All personal bör genomgå utbild- ning som behandlar mänskliga rättigheter, mångfaldsfrågor, norm- bildning, bemötandefrågor, faktorer bakom diskriminering samt diskrimineringslagstiftningen. Vidare bör den dömande personalen i allmän domstol få utbildning om 2003 års lag om förbud mot dis- kriminering. Enligt DV:s redovisning ingår i fiskalsutbildningen ett avsnitt där HomO medverkar och diskuterar mänskliga rättigheter och rätten till likabehandling oavsett sexuell läggning. Det bör i domarutbildningen ingå utbildning med sikte på all diskriminering. Vidareutbildning av domare bör också äga rum i diskriminerings- frågor. Vad gäller de icke lagfarna ledamöterna i bör vikten av kun- skaper i diskrimineringsfrågor beaktas vid rekryteringen till dom- stolen. Vi vill slutligen erinra om den möjlighet som finns att tillföra en domstol särskild sakkunskap genom s.k. sakkunnigbevisning. Be- stämmelser om sakkunniga finns i 40 kap. RB. Sakkunniga kan ut- ses av domstolen (s.k. domstolssakkunniga) eller anlitas av någon av parterna (s.k. partssakkunniga). 44 dnr 0837-2003. 14.9.1För Ombudsmannen mot diskriminering och för arbetstagarorganisationer Vårt förslag: Enligt den nya lagen om förbud och andra åtgärder mot diskriminering skall följande gälla. Ombudsmannen mot diskriminering har rätt att som part föra talan för en enskild i mål om förbuden mot diskriminering och re- pressalier samt skyldigheten att utreda och vidta åtgärder mot tra- kasserier, om den personen medger det. Om ombudsmannen för sådan talan får ombudsmannen i samma rättegång föra också annan talan för den enskilde. I arbetslivet är ombudsmannens talerätt subsidiär i förhållande till den fackliga talerätten. När en arbetstagarorganisation har rätt att föra talan för den enskilde enligt 4 kap. 5 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister får ombudsmannen föra talan bara om arbetstagarorganisationen inte gör det. Enligt 46 § jämställdhetslagen och enligt 37, 25 och 24 §§ lagar får JämO, DO, HO respektive HomO i en tvist enligt re- spektive lag som part föra talan för en enskild arbetstagare eller ar- betssökande som medger det om ombudsmannen finner att en dom i tvisten är betydelsefull för rättstillämpningen eller det annars finns särskilda skäl för det. Om JämO, DO, HO respektive HomO får sådan talan får de i samma rättegång föra också annan talan (som ombud) för den enskilde. Ombudsmännens talerätt är subsidiär i förhållande till den fack- liga talerätten. Om en arbetstagarorganisation har rätt att föra talan för den enskilde enligt 4 kap. 5 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister får ombudsmannen föra talan bara om arbetstagaror- ganisationen inte gör det. Lagen om likabehandling av studenter i högskolan Enligt 18 § lagen om likabehandling av studenter i högskolan får JämO, DO, HO respektive HomO i en tvist enligt lagen som part föra talan för en student eller en sökande, som medger det. Om en ombudsman för talan för en student eller en sökande med stöd av lagen, får ombudsmannen i samma rättegång föra också annan talan som ombud för studenten eller den sökande. Lagen om förbud mot diskriminering Enligt 22 § lagen om förbud mot diskriminering får JämO, DO, HO respektive HomO i en tvist enligt lagen som part föra talan för en enskild som anser sig ha blivit diskriminerad eller utsatt för re- pressalier, om den personen medger det. Om ombudsmannen för sådan talan får ombudsmannen i samma rättegång föra också annan talan som ombud för den personen. Lagen om förbud mot diskriminering och annan kränkande behandling av barn och elever Enligt 20 § lagen om förbud mot diskriminering och annan krän- kande behandling av barn och elever får JämO, DO, HO respektive HomO i en tvist om skadestånd enligt lagen som part föra talan för en elev som medger det. För barn och elever som inte har ingått äktenskap skall vårdnadshavarna lämna medgivande. Om en ombudsman för sådan talan får ombudsmannen i samma rätte- gång föra också annan talan som ombud för barnet eller eleven. Skälen för vårt förslag Den nya ombudsmannen mot diskriminering skall ha rätt att som part föra talan för en enskild i mål om förbuden mot diskrimine- ring och repressalier samt skyldigheten att utreda och vidta åtgär- der mot trakasserier i den nya lagen om förbud och andra åtgärder mot diskriminering, om den personen medger det. Om ombuds- mannen för sådan talan får ombudsmannen i samma rättegång föra också annan talan för den enskilde. Orden som ombud bör ut- mönstras ur lagtexten av följande skäl. Orden som ombud finns inte med i (46 §) jämställdhets- lagen men finns med i övriga diskrimineringslagar. Ledet i 46 § jämställdhetslagen som lyder För ombudsmannen talan för en enskild med stöd av denna lag, får ombudsmannen i samma rättegång föra också annan talan för den enskilde tillkom 1994. Av förarbetena (prop. 1993/94:147 s. 146) framgår att den skrivning som förordades i lagrådsremissen var i huvudsak den som finns lagar Om ombudsmannen finner det lämpligt får han eller hon i samma rättegång föra också annan talan som ombud för den enskilde. Lagrådet uttalade följande (prop. 1993/94:147 s. 148). Enligt den nya bestämmelsen i första stycket får Jämställdhetsom- budsmannen i en rättegång rörande en diskrimineringstvist föra också annan talan som ombud för den enskilde. Att sådan talan skall föras som ombud ger intryck av att det är en förutsättning att ombuds- mannen har fått i uppdrag av den enskilde att föra dennes talan, dvs. att han agerar som ombud med stöd av en rättegångsfullmakt. Enligt vad som upplysts vid föredragningen är detta inte meningen utan tan- ken är att ombudsmannens behörighet skall ha sin grund direkt i lag- bestämmelsen. Lagrådet föreslår därför följande lydelse av 46 §. I en tvist enligt 45 § får föra talan för en enskild arbetstagare eller arbetssökande, om arbetstagaren medger det och om ombudsmannen finner att en dom i tvisten är betydelsefull för rättstillämpningen eller det annars finns särskilda skäl för det. För om- budsmannen talan för en enskild med stöd av denna lag, får ombuds- mannen i samma rättegång föra talan för den enskilde också med stöd av annan författning. Regeringen anförde följande i specialmotiveringen till 46 § jäm- ställdhetslagen (prop. 1993/94:147 s. 94). Andra meningen i paragrafens första stycke är ny. Ändringen har i hu- vudsak utformats efter Lagrådets förslag. Innebörden av den är att JämO är behörig att föra talan också på annan grund och att framställa också annat yrkande än vad ombudsmannen kan göra enligt bestäm- melserna i jämställdhetslagen. JämO bör dock föra sådan talan endast om ombudsmannen anser att det är lämpligt att detta sker i samma rät- tegång. Den lagstiftning som därvid kan komma i fråga torde främst vara lagen (1982:80) om anställningsskydd och lagen (1978:410) om rätt till ledighet för vård av barn, m.m. Självfallet bör det inte komma i fråga att JämO åberopar exempelvis bestämmelserna i den föreslagna lagen mot etnisk diskriminering som grund utan att detta har föregåtts av samråd och överenskommelse med DO. Vi menar att hänvisningen till orden som ombud bör tas bort ur lagtexten. Risken finns att en domstol tolkar den bokstavligen och då riskerar den enskilde anmälaren att få stå för rättegångskostna- der, vilket inte kan ske när ombudsmannen för talan eftersom om- budsmannen då för talan som part. I arbetslivet bör ombudsmannens talerätt liksom gäller för JämO, DO, HO och HomO, vara subsidiär i förhållande till den fackliga talerätten. Vårt förslag: Enligt den nya lagen om förbud och andra åtgärder mot diskriminering skall följande gälla. En ideell förening som enligt sina stadgar tillvaratar sina med- lemmars intressen har rätt att som part föra talan för en enskild i mål om förbuden mot diskriminering och repressalier samt skyl- digheten att utreda och vidta åtgärder mot trakasserier, om den personen medger det. I arbetslivet är föreningens talerätt subsidiär i förhållande till den fackliga talerätten. När en arbetstagarorganisation har rätt att föra talan för den enskilde enligt 4 kap. 5 § lagen (1974:371) om rätte- gången i arbetstvister får föreningen föra talan bara om arbetsta- garorganisationen inte gör det. Talerätten för intresseorganisationen förutsätter att föreningen med hänsyn till sin verksamhet och sitt intresse i saken, sina eko- nomiska förutsättningar att föra en talan och förhållandena i övrigt är lämpad att företräda den enskilde. Enligt tilläggsdirektiven (dir. 2003:69) skall kommittén överväga om intresseorganisationer bör få talerätt i diskrimineringsmål. I direktiven anges följande. I kommitténs arbete med att överväga en gemensam lagstiftning mot diskriminering och hur domstolsprocessen i diskrimineringsmål skall utformas är det naturligt att frågor relaterade till tillsynen och efter- levnaden av diskrimineringslagstiftningen behöver ses över. I det sammanhanget bör även frågan om organisationers talerätt ytterligare övervägas. Kommittén skall belysa fördelar och nackdelar med att in- föra en sådan reglering samt ange hur de organisationer som skulle kunna tillerkännas talerätt skall avgränsas i rättsligt hänseende. Direktiven har givits mot bakgrund av att flera remissinstanser fö- reslagit en talerätt för organisationer i frågor om diskriminering. Förslag med den innebörden framfördes vid remissbehandlingen av 2001:s betänkande Ett utvidgat skydd mot diskriminering (SOU 2002:43). Utredningens uppgift var att föreslå hur två EG-direktiv med syftet att bekämpa diskriminering, nämligen direktivet mot etnisk diskriminering och arbetslivsdirek- tivet, skulle genomföras i . I artikel 7.2 i direktivet mot etnisk diskriminering och artikel 9.2 i arbetslivsdirektivet föreskrivs följande. Medlemsstaterna skall sä- kerställa att föreningar, organisationer eller andra rättsliga enheter som i enlighet med de kriterier som fastställs i deras nationella lagstift- ning har ett berättigat intresse av att säkerställa att bestämmelserna i detta direktiv efterlevs får, på den klagande personens vägnar eller för att stödja denne, med hans eller hennes tillstånd, engagera sig i de rättsliga och/eller administrativa förfaranden som finns för att sä- kerställa efterlevnaden av skyldigheterna enligt detta direktiv. Artiklarna korresponderar med skäl 19 respektive 29 i direkti- vens ingresser. Där sägs att personer som har diskriminerats på grund av ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funk- tionshinder, ålder eller sexuell läggning bör tillförsäkras ett lämp- ligt rättsligt skydd. För att ett effektivare skydd skall tillhandahål- las bör, enligt vad som uttalas i ingresserna, föreningar eller juridis- ka personer ges befogenhet att, på det sätt medlemsstaterna be- stämmer, engagera sig, antingen på den utsatta personens vägnar eller för att stödja denne, utan att detta påverkar tillämpningen av de nationella regler som rör ombud och försvar vid domstol. Bland dem som yttrade sig över betänkandet från Diskrimine- ringsutredningen ansåg Ombudsmannen mot diskriminering på grund av sexuell läggning (HomO), Handikappförbunden, (), Samarbetsor- ganet för etniska organisationer i (SIOS) och Svenska Sa- alltså att de både EG-direktiven kräver regler- ing av intresseorganisationers möjlighet att engagera sig i de förfa- randen som finns för att säkerställa efterlevnaden av direktiven. I propositionen uttalade emellertid regeringen att man inte delade bedömningen att direktiven kräver en reglering angående talerätt för organisationer (prop. 2002/03:65 s. 167). Regeringen konstaterade att direktiven föreskriver att medlems- staterna skall säkerställa att organisationer på den klagande perso- nens vägnar eller för att stödja denne, får engagera sig i de rättsliga eller administrativa förfaranden som finns. Detta kan enligt reger- ingen inte uppfattas som att det obetingat fordras en egen talerätt för organisationen efter mönster av vad som gäller för arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer i . Enligt regering- ens mening räcker det att det är medlemmen som är part i rätte- gången och att organisationen har de möjligheter som redan finns att engagera sig i förfarandet för att stödja sin medlem. Regeringen nämner även att lagen (2002:599) om grupprättegång ger ett visst utrymme för organisationer att föra talan i fråga om diskriminering vid bl.a. tillhandahållande av varor, tjänster och bostäder. Regeringen konstaterade i det här sammanhanget också att den svenska processrätten som huvudregel inte medger att organisationer intar partställning vid sidan av den egentliga parten i en process. Undantag finns, noterade regeringen, i fråga om arbetstvister där arbetstagar- och arbetsgivarorganisationer har talerätt samt även enligt lagen om grupprättegång. Regeringen anförde vidare följande. Lagen om grupprättegång trädde i kraft . Med grupptalan avses en talan som en kärande för, som företrädare för flera personer med rättsverkningar för dem, trots att de inte är parter i må- let. Grupptalan kan väckas som bl.a. en organisationstalan. En organi- sationstalan får väckas av en ideell förening som i enlighet med sina stadgar tillvaratar konsument- eller löntagarintressen i tvister mellan konsumenter och en näringsidkare om någon vara, tjänst eller annan nyttighet som näringsidkaren erbjuder till konsumenter. Med konsu- menter avses fysiska personer som handlat huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Med näringsidkare avses en fy- sisk eller juridisk person som handlat för ändamål som har samband med den egna näringsverksamheten. En organisationstalan får omfatta även en tvist av annat slag, om det medför betydande fördelar med hänsyn till utredningen och övriga omständigheter att tvisterna hand- läggs gemensamt. Organisationer kan emellertid inte uppträda som ombud i rättegångar. Endast fysiska personer kan vara rättegångsombud. Det finns dock inga krav i på att ett rättegångsombud skall vara ad- vokat. Den företrädare för en organisation som skulle föra talan om organisationen själv var part kan därför normalt uppträda som ombud för medlemmen i rätten.45 2002/03:65 s. 167. Även om regeringen som sagt inte delar bedömningen att EG- direktiven kräver en reglering menar man alltså ändå att frågan om organisationers talerätt bör övervägas ytterligare. I vårt uppdrag ingår således att belysa för- och nackdelar med att införa en sådan reglering på diskrimineringsområdet. Som bakgrund bör också nämnas att organisationer i flera euro- peiska länder har möjlighet att agera rättsligt för att säkerställa ef- terlevnaden av de båda EG-direktiven om diskriminering. Den närmare regleringen varierar från land till land. Av en jämförande översikt framgår i korthet bl.a. följande.46 Den spanska lagen för genomförandet av diskrimineringsdirektiven föreskriver att juridiska personer med behörighet att företräda of- fer för etnisk diskriminering, med samtycke från klaganden, kan företräda denne i domstol. I kan intresseorganisationer mot diskriminering som varit verksamma intervenera i vissa tvister och också väcka talan i brottmål. Enligt belgisk rätt kan sådana organisationer företräda diskrimineringsoffer i civila mål. Samtycke från den enskilde krävs. För att italienska intresse- organisationer ska få föra talan i diskrimineringsmål krävs att de är upptagna på en lista som godkänns på departementsnivå.