sou · GUB329 · 2007-01-01 00:00:00 — Svensk forskning om tecknat språk initierades 1972 vid Institu- tionen för lingvistik, med en trebetygs- uppsats i ämnet allmän språkvetenskap (1973) som ledde till ett av finansierat projekt (Förberedande undersökningar rörande teckenspråkets lingvistiska status). Pro- jektet kom att ägnas åt det sätt att använda tecken på som senare fick benämningen tecknad svenska, ett kommunikationssystem bestående av den samtidiga användningen av talad svenska och tecken enligt principen ett ord - ett tecken (Nationalen- cyklopedin 1989–1996). Läroplanen för föreskrev nämligen: Som kommunikationsmedel i undervisningen kan teckenspråket endast accepteras under förutsättning att det beled- sagar talet (Lgr 69 II:Spsk). Avsikten med detta sätt att kommu- nicera var att underlätta döva barns svenskinlärning, men dessa för- väntningar infriades inte eftersom tecknad svenska inte är en repre- sentation av svenska språket. Projektet kom dock att ge användbara resultat som ett tran- skriptionssystem för enskilda tecken och en modell för beskrivning av relationen form – innehåll hos motiverade tecken (1977). Det kanske viktigaste resultatet var dock insikten att det sätt att kommunicera på som bl.a. lärdes ut på s.k. teckenspråkskurser i själva var ett konstruerat system och inte det språk som döva använde. Den fortsatta forskningen kom därför att inriktas på dövas teckenspråk, såväl dess struktur, som döva barns språktilläg- nande (1980a, 1980b) (bl.a. redovisad i skriftserien Forsk- ning om teckenspråk 1976 -- ). i ett internationellt perspektiv kom forskningen om det svenska teckenspråket igång . En första språkvetenskaplig studie av ett tecknat språk hade dock publicerats : Sign Language Structure: An outline of the visual communication systems of the American Deaf (Stokoe 1960). Författaren var lärare i engelska vid (nu ) i , D.C.. Han har med rätta kommit att beskrivas som teckenspråksforskningens fader. Det han gjorde var helt enkelt att med etablerade lingvistiska metoder ana- lysera de enskilda tecknens struktur. Han kunde därmed visa att tecknen i det amerikanska teckenspråket var uppbyggda av ett begränsat antal sublexikala enheter. Med detta som grund skapade han ett notationssystem med vilka tecknen sedan återgavs i Dictio- nary of American Sign Language (Stokoe et al. tade också den första tidskriften för teckenspråksforskning, Sign Language Studies (1972 -- ). Kring 1970 etablerades en forskargrupp vid i , , under ledning av och . Där har flera av dagens framstående amerikanska teckenspråkforskare fostrats. Gruppens arbete bidrog tidigt till ny kunskap om teckenspråksmorfologi (Klima & Bellugi 1979) men kom snart att huvudsakligen få en psykolingvistisk inriktning där särskilt barns tidiga teckenspråksutveckling upp- märksammades (Bellugi & 1980). Forsknings- resultaten kom tidigt att ha ett stort inflytande, inte minst genom att de nådde utanför kretsen av teckenspråksforskare och avsatte spår i den allmänlingvistiska litteraturen (se t.ex. Fromkin & Rodman 1983). Forskning om olika teckenspråk i påbörjades under senare delen av 1970-talet.3 Som exempel kan nämnas studier av danskt teckenspråk (1976, Engberg- et al. 1981), brittiskt teckenspråk (Brennan et al. 1980), norskt teckenspråk (Vogt-Svendsen 1981), franskt teckenspråk (Cuxac 1983), men också av barns teckenspråk (Volterra 1979, Bouvet 1982, Prillwitz 1982). finns det teckenspråksforskning i många länder över hela världen, något som framgick tydligt vid den sjunde internatio- nella konferensen in , där data presenterades från 48 olika teckenspråk (Baker et al. Det svenska teckenspråkets uppbyggnad Trots de olika produktions- och perceptionssätten har tecknade språk samma principiella uppbyggnad som talade språk: de har en uppsättning konventionella symboler, dvs. en vokabulär (tecken- förråd), och ett system av regler för hur symbolerna kombineras, dvs. I det följande beskrivs först det enskilda teck- nets struktur och därefter behandlas teckenspråkets grammatik under rubrikerna Ordklasser, Teckenbildningsprocesser och Sats- bildning. 3 Det första internationella symposiet om teckenspråksforskning ägde rum i (konferensbidragen finns publicerade i 1980). Enkelt uttryckt kan ett teckens uppbyggnad beskrivas som att en eller två händer utför en rörelse i en visst läge. Ett annat sätt att beskriva detta är att tecknet har tre aspekter, där en age- rande hand kallas artikulator, rörelsen artikulation och läget arti- kulationsställe. Tecken har enkel eller dubbel artikulator, dvs. rörelsen utförs antingen med en hand eller med båda händerna (se Figur 1). Figur 1 Tecken med enkel resp. dubbel artikulator Att ett tecken utförs med två händer innebär dock inte alltid att båda är aktiva. Tecken med två händer kan ha enkel artikulator, dvs. en hand är aktiv medan den andra handen är passiv och utgör arti- kulationsstället (se Figur 3). I tecken med enkel artikulator använ- der den tecknande sin dominanta hand. Distinktionen höger – vänster har ingen relevans för det enskilda tecknets form. Tecken som av en högerhänt utförs på vänster sida, utförs av den vänster- hänte på höger sida (kontralateralt) och det visuella intrycket blir detsamma. Av alla tänkbara rörelser som händerna kan utföra är det bara vissa som accepteras som möjliga tecken. Battison (1978) visar med data från amerikanskt teckenspråk att om ett teckens uppbyggnad är så komplicerad att det utförs med två händer, så gäller starka restriktioner på teckenformen. Detta gäller även för tecken i det svenska teckenspråket. Battison beskriver symmetrivillkoret, som säger att om båda händerna rör sig oberoende av varandra, så måste de ha a) samma handform, b) samma läge och c) utföra samma rörelse, eller växelvis (se Figur 1). Dominansvillkoret innebär att om händerna inte har samma handform, så måste a) en hand vara passiv och b) handformen hos den passiva handen måste väljas ur en liten uppsättning motoriskt enkla handformer, som t.ex. flat hand, knuten hand, pekfingerhand, spretad hand (se tecknen i Figur 3 som båda har flat passiv hand). Över huvud taget gäller starka begränsningar på teckenstruktu- ren. Battison (1978) beskriver också vad han kallar för metriska restriktioner och menar att antalet lägen, handformer och rörelse- upprepningar i ett tecken är begränsat till två. Att även tecken- språkliga munrörelser lyder under stränga restriktioner har visats med data från svenskt teckenspråk (2001, se vidare Munrörelser). De tre aspekterna utmärker alla tecken, men tecken skiljer sig åt genom att aspekterna realiseras på olika sätt. Oavsett om en hand fungerar som artikulator eller artikulationsställe antar den olika former såsom flat hand, knuten hand, pekfingerhand. Dessutom intar handen olika attityder med vilket avses att den hålls på olika sätt i förhållande till den tecknade. Dels kan handen ha viss (attityd-)riktning, vilken beskrivs med referens till en tänkt pil från handleden till de inre knogarna (vänsterriktad, framåtrik- tad); dels olika (attityd-)vridning som relateras till handflatans riktning, dvs åt vilket håll handflatan är vänd (uppåtvänd, framåt- vänd). Artikulationen är vanligen en rörelse av något slag, men kan också bestå enbart av att artikulatorn etablerar kontakt med någon kroppsdel som i exempelvis BO (se Figur 1) där den flata handen läggs på kinden. Artikulationsaspekten beskrivs med rörelserikt- ningar (höger, fram, ner), rörelsearter (vrids, cirkel) och interak- tionsarter (växelvis, divergerande). Artikulationsstället slutligen är det läge vid vilket artikulatorn agerar. Det är antingen någon del av kroppen eller det neutrala läget, vilket är området framför den tecknades kropp där händerna med lätthet artikulerar när armarna är böjda i armbågarna. Två tecken med olika betydelse kan skilja sig åt i endast ett avse- ende, såsom handform, läge eller rörelseart. I Figur 2 visas ANSVAR och VÄNTA som båda har en upprepad, nedåtriktad rörelse i kontakt med bröstet, men som har olika handformer: V-handen resp. den flata handen. Figur 2 Två tecken som skiljer sig åt enbart i handformen Exempel på ett annat minimalt kontrasterande teckenpar, där enda skillnaden är rörelseriktningen, är och (se Figur 3). Figur 3 Två tecken som skiljer sig åt enbart i rörelseriktningen (1977) redovisar en analys av dessa tecknens minsta betydelseskiljande enheter som efter Stokoe (1960) kallades kirem. I Tabell 1 ges en översiktlig sammanställning av beskrivningen av teckenstrukturen. Tabell 1 Översikt över teckenstrukturen (efter 1982b) flat hand, knuten hand, V-hand föres, vrids, spelar Manuellt läge (i)+(ii) Det faktum att tecknen är uppbyggda av kombinationer av ett begränsat antal byggstenar har gjort det möjligt att skapa ett tran- skriptionssystem där varje byggsten representeras av en grafisk symbol. Tecknet BO transkriberas på följande sätt: Första symbolen anger läget, i det här fallet kinden. A representerar den flata handen och pilen och parentesen anger handens attityd, uppåtriktad och inåtvänd. Sist skrivs artikulationen som här är kontakt med kinden. (En utförlig beskrivning av transkriptions- systemet finns i 1993.) Transkriptionssystemet var ursprungligen tänkt som ett redskap för forskningen, bl.a. för teckendokumentation. har det också kommit till viss användning inom teckenspråksundervisning och det utnyttjas även i Svenskt teckenspråkslexikon (1997). Tran- skriptionssystemet innebär inte att teckenspråket har en skriven form. Det kan bara användas för att beskriva enskilda teckens form, inte tecknade sekvenser. Det beror bl.a. på teckenspråkets rumsliga dimension som t.ex. innebär att ett och samma tecken kan utföras i olika positioner i förhållande till den tecknade, något som har kon- sekvenser för betydelsen. Liknande notationssystem har utvecklats för det amerikanska teckenspråket (Stokoe 1960, Stokoe et al. 1965) och en bearbeting av detta för brittiskt teckenspråk (Brennan et al ). Andra typer av notationssystem för teckenspråk har utvecklats i bl.a. , , HamNoSys (Prillwitz 1990) och , Sign Writing (). Dessa två bygger inte på analys av ett enskilt teckenspråk utan är avsedda för transkription av tecken, oberoende av vilket teckenspråk de hämtas från. används t.ex. i en del beskrivningar av australiensiskt teckenspråk (1991) och Sign Writing har använts för att representera t.ex. danskt teckenspråk (1985). Något gemensamt system motsvarande IPA, International Phonetic Alphabet, som är avsett för transkription av talade språk, finns dock ännu inte för tecknade språk. För en diskussion om behovet av ett sådant se (2001). De tidiga analyserna av teckenstruktur betonade det simultana draget i tecknets uppbyggnad. har dock synen på tecknet förskjutits till att framhålla dess sekventiella struktur. Denna änd- rade syn på teckenstrukturen, som startade med Liddell (1984, 1985) och Liddell & (1989), ledde till en stark utveckling för teckenspråksfonologin och ett flertal alternativa, sekventiella modeller har sedan presenterats (1986, Padden & Perlmutter , van der Hulst 1993, Brentari 1998). Utöver den komponenten kan tecken också ha en lexikal munrörelse som antingen är genuint teckenspråklig eller inlånad från talad svenska. Två tecken med genuin munrörelse illustreras Figur 4. Som framgår av bilden har båda tecknen samma position hos läpparna i början av tecknens utförande, men avslutas med olika öppna positioner. Tecken med denna typ av munrörelser kal- las också tecken med fast oral komponent. (2001) beskriver 32 olika orala komponenter och visar att de kan analyseras som kombinationer av endast tio olika segment. I teck- nen i Figur 4 utgörs de orala komponenterna sålunda av segment- kombinationerna /BILABIAL, STRÄCKT/ respektive /BILABIAL, FRAM/. Den första kombinationen är f.ö. en av de vanligast förekommande och finns i tecken som HA-LUST och Figur 4 Orala komponenter med samma första segment. Orala komponenter består normalt av ett till tre segment. Om en oral komponent har fyra segment, är den en upprepad tvåkombina- tion. Teckenspråkliga munrörelser följer alltså ett strängt mönster som ger en begränsad uppsättning möjliga munrörelser. Detta mönster påverkar också från svenskan inlånade munrörelser, som tenderar att genom reducering anpassas till reglerna för de genuina orala komponenterna. Munrörelsen i STYRELSE utgörs av segmentet /FRAM/, dvs har reducerats till munavläsebilden av y, (se Figur 5) och i MEDLEM består munrörelsen av /BILABIAL, STRÄCKT, BILABIAL/, dvs munavläsebilden av m, e och m Figur 5 Tecken med en från svenska inlånad, reducerad munrörelse Den första studien av teckenspråkliga munrörelser gällde norskt teckenspråk (Vogt-Svendsen 1981, 1984), men munrörelser av olika typer har sedan beskrivits för ett antal teckenspråk, huvud- sakligen europeiska (se Boyes Braem & 2001). Vid bestämning av ordklasstillhörighet används semantiska, mor- fologiska och syntaktiska kriterier. I ett språk som svenska kan ett substantiv bestämmas med hjälp av sin betydelse och med hjälp av sitt böjningsmönster. På samma sätt har verb sina speciella böj- ningskategorier (tempus) och adjektiv sina (komparation, kon- gruens). För teckenspråkets del är morfologiska kriterier mindre användbara, medan semantiska och särskilt syntaktiska egenskaper avgör tecknets ordklasstillhörighet. Forskningen om tecknade språks ordklasser är inte särskilt omfattande (se dock Brennan et al. 1980), men för svenska teckenspråkets del har följande ordklasser identifierats: POJKE, HÄST, MOROT, , BREV, HEM FÖRSLAG, IDÉ, FANTASI, SJÄL GÅ, GÄSPA, VAKNA, VÄXA ÅKA-HEM, HÄMTA, FÅ-SYN-PÅ, KÖPA, ÄLSKA SKA, PERF (perfektmarkör) BRA, DÅLIG, GAMMAL, RÖD, SÖT NU, LÄNGE, ALDRIG, NÄR, HÄR, DIT, ETT, TJUGO, FÖRSTA PEK-c (jag, vi, man), PEK-x (du, han, hon, den) POSS-c (min), POSS-x (din, hans PLUS (och), ORSAK (efter-som), O-M I många fall är det svårt att avgöra om ett tecken är substantiv eller verb. Det finns en uppsättning tecken som entydigt är substantiv bland vilka återfinns namn på djur, frukter, mat, tidpunkter och konkreta föremål. I några fall skiljs verb och substantiv åt av liten skillnad i utförandet där substantivet har en kort upprepad rörelse medan verbet har en längre utdragen (ev. upprepad) rörelse. Exem- pel på sådana form- och betydelsebesläktade teckenpar är LÅSA - NYCKEL, ÖPPNA - DÖRR, TÄNDA - TÄNDSTICKA, SITTA - STOL. I andra fall finns ingen skillnad i formen mellan verb och substantiv som t.ex. mellan RÖKA - CIGARETT, DRÖMMA - DRÖM, DAMMSUGA - DAMMSUGARE (jfr eng. smoke, house och ), vilket gör att det inte går att avgöra ordklass för dessa tecken i isolering. De är först när de förekommer i ett yttrande som vi kan avgöra ordklassen, dvs. den syntaktiska strukturen behövs för ordklassbestämningen. En icke-manuell ledtråd när det gäller att skilja på verb och substantiv finns i användningen av munrörelser, i och med att substantiv i motsats till verb ofta har en från svenskan inlånad munrörelse. Substantivs syntaktiska funktion är att utgöra huvudord i en nominalfras (NP). En nominalfras kan utgöra subjekt eller objekt i en sats. En nominalfras kan bestå av ett ensamt substantiv, poj- ken, ett substantiv med framförställd bestämning, den lilla poj- ken, och/eller med efterställd bestämning, pojken i fönstret. Nominalfrasen kan också bestå av enbart ett pronomen, han. På teckenspråk kan en nominalfras bestå av enbart PEK, dvs en pro- nominell pekning eller ett substantiv med och utan bestämningar. (1995) visar att teckenspråket har både framförställda och efterställda bestämningar. Så är t.ex. adjektiv och räkneord och andra kvantifikatorer framförställda: UNG TJEJ, DÅLIG MAMMA, TJUGO M-I-L, MÅNGA BARN. Som efterställda bestämningar förekommer BEST-PEK (bestämningspekning): DOKTOR BEST-PEK (doktorn), () LAMPA BEST-PEK (lampan), men BEST-PEK kan också vara framförställd. Andra exempel på efterställda bestämningar är en sorts form- och storleksbeskrivande tecken (som i (2001) beskrivs som nominala klassifikatorer): FLICKA KL-PERSON (flickan), DÖRR/VAKT KL-PERSON (dörr–vakten), KL-OMRÅDE (). Utmärkande för klassen substantiv i svenska teckenspråket är att den är formfattig. Så saknas t.ex. den hos många språk vanliga böj- ningskatergorin plural, men en handfull substantiv har lexikala flertalsformer. Flertalsformerna kännetecknas antingen av en upp- repad rörelse, som i POJKE – POJKAR, LAND – LÄNDER, eller en horisontell förflyttningsrörelse som i BARN – BARN, MÅNDAG - MÅNDAGAR (1994). Det förekommer dock att flertal uttrycks i nominalfrasen med bl.a. pluralformer av BEST-PEK och PERSON (2000). Verb däremot har en förhållandevis rik morfologi, dvs formföränd- ringar som leder till betydelseförändringar. Att verb modifieras på ett systematiskt sätt för betydelseförändringar visades först för amerikanskt teckenspråk av (1973) (se även Klima & Bellugi 1979). Liknande formförändringar som uttrycker olika typer av aspektuella betydelser har senare beskrivits för tecken- språken i bl.a. (et al. 1981) och (Brennan 1992). För svenskt teckenspråk beskriver (1982) bl. a. snabb och långsam reduplikation som tillför betydelser som upprepad handling (ropa om och om igen), pågå- ende handling (sitta och skriva), och utdragen handling (vänta , gå långt). Reduplicerade verbformer har ofta en samtidig munrörelse. Har grundformen inlånad munrörelse upprepas den lika som själva tecknet. En annan sorts munrörelser som också bidrar till betydelsen är de som ibland kallas orala adverb. Tecknet CYKLA med munrörelser som i Figur 6 betyder cykla obesvärat respektive cykla med möda. Figur 6 CYKLA med två olika orala adverb (1982) beskriver också andra formförändringar såsom initialstopp, som innebär att tecknets rörelse inte utförs, och som uttrycker utebliven handling (skulle just börja). Initialpaus, som innebär att tecknets rörelse först hejdas och sedan fullföljs, är en formförändring som bara förekommer på stativa verb (och adjektiv) och som uttrycker en förstärkning (mycket van, iskall). Dubblering innebär att enhandstecken utförs med två händer simultant eller växelvis och uttrycker bl.a. reciprok betydelse (varandra), samt olika typer av flertal. Någon motsvarighet till tempusböjning finns däremot inte, något som för övrigt tycks gälla tecknade språk i allmänhet. Vissa hjälpverb har dock en viss temporal betydelse, som exempelvis perfektmarkören (ibland återgiven som HAP, pga tecknets munrörelse) och den negerade perfektmarkören . Ex. 1) PERF-NEG PEK-c ÖPPNA FÖNSTER PEK-c Jag har inte öppnat fönstret. (övers. från 1994) Klima & Bellugi menar att de morfologiska processer som de beskriver är exempel på aspektböjning. argu- menterar mot en sådan analys och visar i stället på slående likheter mellan teckenspråkets reduplicerade former och s.k. ideofoner i talade språk. Ideofoner skiljer sig normalt från andra ord i språket i fråga såväl fonologiskt, som syntaktiskt och semantiskt. De används företrädesvis i muntligt framförda berättelser och bidrar, bl.a. genom sin ikonicitet, till en mer levande och illustrerande framställning4. Följande exempel belyser en sådan reduplicerad forms användning i en berättelse på svenskt teckenspråk: 4 Svenskan anses inte ha ideofoner, men sista ordet i han föll pladask kan sägas ha en liknande funktion. Ex. 2) PEK-PLUR-c TVUNGEN DRICKA TRE FYRA LÄSK VAR - Vi var tvungna att dricka tre, fyra läsk var. Den reduplicerade formen REDUP-DRICKA X 4 är en löst påhängd en form, med samma rot som grundformen DRICKA. Liknande konstruktioner med verb i grundform följt av en modifierad form av samma verb i ASL beskrivs av (1990). En helt annan typ av formförändringar är de som innebär att teckens rörelseriktning varieras. I Figur 8 visas tre tecken som kan översättas med komma fram mot, närma sig bakifrån och komma från vänster. Figur 8 Riktningsmodifierade former av MÄNNISKA-FÖRFLYTTA-TILL (komma) Figur 9 visar tre olika former av tecknet FRÅGA. I a) visas grund- formen vars rörelse börjar framför nedre delen av ansiktet och går rakt fram. Formen i b) är i stället inåtriktad och kan översättas med bli tillfrågad. I c) går rörelsen från en position snett till höger framför den tecknande i riktning mot vänster som betyder x frågar y. Figur 9 Riktningsmodifierade former av FRÅGA a) FRÅGA (rörelse framåt) b) BLI-TILLFRÅGAD (rörelse inåt) Riktningsmodifiering av verb tycks vara ett universellt drag hos tecknade språk (se t.ex. om ASL Padden , om det holländska teckenspråket 1994 och 1990 om det thai- ländska teckenspråket). Riktningsmodifieringen har analyserats på olika sätt, men den mest tilltalande analysen presenteras i Liddell (2003). I motsats till flertalet forskare, vilka hävdar att riktnings- modifieringen kan beskrivas som kongruensböjning, argumenterar för att verben i själva verket pekar. Han visar att verben i tillägg till att vara språksymboler med konventionellt innehåll, dessutom har den för språksymboler unika egenskapen att de riktas i rummet i enlighet med personers faktiska eller tänkta placering. Många intransitiva verb har en betydelse som liknar adjektivs bety- delse genom att de betecknar egenskaper och tillstånd. Att de inte är adjektiv beror på deras syntaktiska egenskaper. Adjektivens funktion är nämligen att vara attribut, dvs. bestämning till sub- stantiv i en nominalfras. De tecken som kan vara det utgör en liten klass (1983) och betecknar företrädesvis färg, dimension och värdering (jfr 1977). Tecken som GRAVID, DEPRI- MERAD och UTMATTAD är trots sin betydelse inte adjektiv, eftersom de inte kan stå attributivt (en gravid kvinna). De funge- rar i stället normalt som predikat (kvinnan är gravid). Språk skiljer ofta på tre olika personer i sina pronomensystem. Svenskt teckenspråk följer inte det mönstret, utan har två olika pronominella pekningar: PEK-c (jag) och PEK-x ('annan entitet än den tecknande'). Den annars vanligt förekommande kategorin personliga pronomen, som bygger på samtalsroller, finns alltså inte i svenskt teckenspråk (1984, 1990; se även 2004). De pronominella pekningarna riktas i stället mot det åsyftades position i rummet. Man har länge inom språkforskningen hävdat att språksymboler ska vara arbiträra, dvs. det ska inte annat än undantagsvis kunna finnas ett motiverat samband mellan symbolens form och dess betydelse. Denna lingvistiska grundsats har dock visat sig inte gälla för tecknade språk, där motiverade språksymboler i stället är mycket vanliga. Tecknade språk utnyttjar de rika möjligheter till avbildande av den visuellt uppfattade verkligheten som händerna och deras rörelser tillåter. Dels kan tecknets form återge ett före- måls form som i HUS, eller formen hos en karaktäristisk del som i , där näbbens form återges (se Figur 10). Dels kan tecknets form imitera en rörelse som i GÅ, NYCKEL och 3G-MOBIL (se Figur 10). De formbeskrivande tecknen kan bara beteckna föremål, medan de rörelseåtergivande betecknar såväl handlingar som föremål. Figur 10 Formåtergivande tecken: HUS, , . Rörelseåtergivande tecken: GÅ, NYCKEL, 3G-MOBIL En helt annan typ av motiverade teckenformer är de som har en utpekande grund. Tecken som NÄSA och MAGE är direkt utpe- kande, medan TÄNKA och är indirekt utpekande - de pekar på en plats associerad med begreppet i fråga: pannan respektive himlen. En särskild grupp motiverade teckenformer utgörs av person- tecken, som är teckenspråkliga egennamn. (1989) beskri- ver ett antal olika klasser av motiverade persontecken som bildats med utgångspunkt i en persons utseende (fysiskt kännetecken och klädsel) och beteende, men även sociala faktorer som yrke, geogra- fiskt ursprung och familjebakgrund. Persontecken beskrivs redan av (1916), som kallar dem karaktäriseringstecken, men Bland över tre tusen dokumenterade persontecken återfinns bl.a. Per tecken (se Figur 11) dvs. tecknet för grundaren av den första svenska dövskolan, Manillaskolan i . Figur 11 Per persontecken Det faktum att ett tecken är motiverat innebär inte att man av dess form kan sluta sig till dess betydelse (Klima & Bellugi 1979).