sou · GUB360 · 2007-01-01 00:00:00 — En intervjuperson beskrev t.ex. hur en del unga kvinnor hyser en kulturellt bestämd motvilja till att studera och därför väljer bort gymnasiet, vilket får stora konsekvenser för dem. De begränsar sin egen handlingsfrihet, då de själva tycker att det är viktigare att gifta sig än att studera vidare. Och således försätter de sig i en svår situation, eftersom de hamnar i den grupp som har de största svårigheterna att komma in på arbetsmarknaden. Att en del unga muslimska kvinnor döljer delar av håret och ibland även ansiktet med en sjal rubbade också uppdelningen mellan beklagansvärda kvinnor och klandervärda män. Bruket av slöja – en s.k. hijab – sågs i första hand inte som en följd av fäders eller makars krav, utan snarare som en följd av de unga kvinnornas egen vilja. De intervjuade hade en kluven hållning gentemot denna vilja. Man var enig om att unga kvinnor i hijab hade svårare än de flesta på arbetsmarknaden och att en stor del av svårigheterna berodde på att arbetsgivare inte ville anställa personer klädda på detta sätt. Man trodde att arbetsgivarna hade negativa fördomar gentemot kvinnor i hijab, vilket gjorde det svårare för dem att få jobb. Oviljan att anställa hijabklädda kvinnor betraktades som orättmätigt – men därmed var inte allt sagt i saken. En intervjuperson ansåg t.ex. att de unga kvinnor som insisterade på att bära detta plagg hade orea- listiska sökmönster. De borde själva ta konsekvensen av att deras sätt att klä sig minskade deras möjligheter i arbetslivet. Det blir således, enligt logiken i detta resonemang, upp till dessa unga kvin- nor själva att ändra på sig, om omständigheterna ska bli bättre: om de tar av sig slöjan kan de få vilket arbete som helst. Därmed fram- står unga kvinnors vilja att klä sig i hijab som problemets kärna, snarare än arbetsgivarens motvilja att anställa dem. Ifrågasättandet motiverades på två sätt. Dels antog man att de unga kvinnornas möjligheter att få ett arbete minskade om de klädde sig som de gjorde. Viljan till anpassning var i så måtto Dels motiverades ifrågasättandet med hän- visning till att vi bor i och lever med den svenska kultu- ren. Men ibland var viljan att ifrågasätta och kritisera inte enbart pragmatisk. När de intervjuade arbetsförmedlarna diskuterade andra gruppers ideal och normer kopplade till manligt och kvinn- ligt, uttryckte de krav eller önskemål som inte enbart hade att göra med de som arbetsförmedlingen ställer på de sökande. Man öns- kade också en mer allmän anpassning till de normer och värde- ringar som dominerade i det svenska samhället. På den här punkten beskrev man ofta en specifikt svensk genuspraktik, som dessutom låg förhållandevis långt fram i den självpresentation som beskriver svensk etnicitet. Förhållandet mellan frihet och ofrihet var en av de viktigare frå- gorna när intervjupersonerna diskuterade svenskars och olika invandrade gruppers sätt att hantera genusrelationer. I kontrast till de Andras handlingsbegränsande genusordningar framställdes en bild av en svensk kulturell genusordning. Denna ordning beskrevs som mer fri. Här, i , får kvinnor agera utifrån sitt eget huvud, de behöver inte bara följa konventionen eller traditionen. Till den svenska kulturens egenskaper hör att kvinnor får agera mer fritt i relation till konvention och tradition och det handlande som följer på denna svenskhet är mer genomtänkt och viljemässigt. De andra kulturerna antas däremot ha en lägre grad av handlingsfrihet, där kulturen medför en frånvaro av frihet och en lägre grad av eftertanke. Av den anledningen utgör den svenska kulturen en lockelse för kvinnor i kategorin invandrare, antog intervjuperso- nen, men de invandrade männen är inte lika positivt inställda. Dessa upplever kvinnors frihet som ett hot. När man diskuterade vilka yrken som ungdomar med invandrar- bakgrund söker, återkom tanken att icke-svenska kulturer var mer traditionsstyrda och ofria. Enligt intervjupersonerna sökte unga män respektive kvinnor med invandrarbakgrund helt olika jobb. De unga männen ville arbeta i restaurangbranschen eller andra arbeten i den privata servicesektorn, eller som taxichaufförer och bilmekani- ker. De unga kvinnorna sökte huvudsakligen arbeten som kassabi- träden, t.ex. i kläd- eller kosmetikabutiker, eller som receptionister och kontorspersonal, t.ex. på resebyråer. Intervjupersonerna beskrev två förhållandevis distinkta olika sökmönster. Kvinnor sökte vissa arbeten, män sökte andra. Denna skillnad mellan kvin- nors och mäns sökmönster antogs vara tydligare än hos andra ung- domar. Relationen mellan genus och etnicitet framhölls tydligt. Svenskheten antogs vara jämställd och på ett spegelvänt sätt marke- rades ofta jämställdheten såsom svensk. Både de svenska och de icke-svenska genuspraktikerna beskrivs som kulturellt bestämda; och det kulturbegrepp som används i sammanhanget ger prioritet åt nationen eller den etniska gruppen. De lokala, regionala och transnationella sociala sfärernas förblev – liksom i det tidigare avsnittet – okommenterade. förstärks en tendens som vi kunde se i det förra avsnittet, nämligen att intervjupersonerna defi- nierade en uppsättning tanke- och handlingsmönster som specifikt svenska och gjorde dem till en del av en svensk självpresentation. Vad som är än mer tydligt är att det svenska beskrivs som dels rationellt och rimligt i relation till arbetsmarknadens krav, och dels att det svenska sättet får karaktären av ett ideal, ett sätt att vara eller handla som är mer riktigt i moraliskt avseende. Och intervju- personerna uttryckte, antingen implicit eller explicit, att de som inte har anammat det svenska sättet och den svenska jämställdheten bör göra det, delvis för att underlätta inträdet i arbetslivet och del- vis just därför att det svenska är det korrekta. När de intervjuade platsförmedlarna och vägledarna beskrev och förklarade de hinder och möjligheter som ungdomar i kategorin invandrare mötte fäste de även stor vikt vid deras sätt att tala svenska. Just de personer som hade svårt att förstå och göra sig för- stådda på svenska ansågs var de som hade de största svårigheterna att få jobb och fotfäste på arbetsmarknaden. Kunskapsbristerna ansågs ha blivit så mycket mer betydelsefulla eftersom kraven hade ökat , i och med den organisatoriska omvandlingen av arbetslivet och den stigande arbetslösheten. krävde arbetsgivarna inte enbart en bra svenska, de krävde ofta en per- fekt svenska. Det fanns, grovt räknat, två olika förhållningssätt till dessa krav på en bra eller perfekt svenska: ett accepterande och ett kritiskt ifrågasättande. Det accepterande förhållningssättet, som vi såg ett exempel på i citatet ovan, dominerade. Arbetsgivarnas krav beskrevs där som rimliga och rationella, utifrån de vitt skilda krav på kommunikation och förståelse som olika yrken krävde. Arbetslivets behov av en problemfri kommunikation framträdde som rättesnöre mot vilken avvikelse och felaktigheten avtecknade sig. På samma sätt som de informella kvalifikationerna och den sociala kompetensen framställdes kraven på en bra svenska som skäliga. Men framhållandet av språkkunskapernas betydelse var tydligtvis inte bara en följd av påverkan från arbetsgivarna. kom även från den egna organisationen och det sätt att kategorisera som varit institutionaliserat i och genom den arbetsförmedlande verksamheten. forskning har påpekat att den byråkratiska konstruktionen av den arbetssökande som klient medför att dennes språkliga förmåga uppmärksammas, bedöms och kommenteras (, 1997; , 2002). Detta förekom även vid de för- medlingar som våra intervjupersoner arbetade vid. Inte minst medförde arbetsmarknadsåtgärderna att de sökandes förmåga att kommunicera uppmärksammades och bedömdes, och då inte enbart i relation till grammatiska kunskapskriterier, utan även till de mer situationella och genremässiga språkkrav som skriftliga eller muntliga självpresentationer ställde. Åtgärdernas betydelse för inlärningen av bra eller perfekt svenska framhölls genom- gående. Icke desto mindre uttrycktes också en kritik mot arbets- givarnas krav på svenskkunskaper. Ett flertal intervjupersoner ansåg att de krav på perfekt svenska i tal och skrift som t.ex. uttrycktes i vissa platsannonser kunde förstås som exempel på för- täckt etnisk eller rasistisk diskriminering. Kraven var för högt ställda och illegitima. När denna dolda diskriminerande avsikt lyf- tes fram förflyttades problemformuleringarnas fokus från de arbetslösa ungdomarna till de rekryteringsansvariga. Arbetslöshe- tens orsak förläggs till strukturen snarare än individen. Frågan om hur tillhörighet formar aktörskap diskuterades inte lika ofta som i de två föregående fallen. Etnicitetens och kulturens eventuella påverkan på ungdomarna berördes mer sällan, dock indi- rekt när de intervjuade lade fram sin egen förklaring till varför vissa ungdomar i kategorin invandrare hade svårigheter med att lära sig den svenska som efterfrågades på arbetsmarknaden, men inte andra. En relativt vanlig förklaring till de bristande språkkunska- perna var t.ex. att många ungdomar växte upp i en etniskt segrege- rad miljö med få svensktalande. En del intervjupersoner hävdade också att vissa etniska grupper var särskilt utsatta i detta avseende. Det rörde sig huvudsakligen om grupper med hög arbetslöshets- frekvens, i vilka man ansåg att det fanns gott om personer som hade svårt att kommunicera på svenska. Vissa etniska grupper pe- kades ut som specifikt problematiska: de beskrevs som icke kom- municerbara, nästan uteslutande utan arbete och kulturellt avlägsna (, 2003: 168ff). Språksvårigheterna knöts till den etniska gruppens internt definierade gemenskap och framstod indirekt som en kollektiv egenskap. Denna egenskap kan förstås som en konsekvens av den etniska kulturens praktiker och bekräf- tas av den mycket marginaliserade positionen på arbetsmarknaden. Till denna problembeskrivning hörde, i en del fall, ett antagande om att vissa grupper inte släpper in den svenska kulturen i sina liv (, 2003: 172f). Med denna formulering framstod utan- förskapet mer eller mindre som ett medvetet val. Möjligheten att träda in i arbetslivet på samma villkor som andra, liksom färdig- heten att tala en svenska som accepteras av majoritetsbefolkningen, ligger endast på en viljeakts avstånd. Problemet med marginalise- ring på arbetsmarknaden görs till en personlig angelägenhet. Men det är inte enbart språkets betydelse för inträdet i arbetslivet som ställs i förgrunden, utan även kulturens. Kravet på anpassning for- muleras så att de Andra måste anamma den föregivet enhetliga svenska kulturen. Om det sker en anpassning till denna nationella eller etniska kultur blir det lättare att komma in i arbetslivet. Sam- tidigt framställs de Andras kultur indirekt som en brist och ett hinder på vägen till etablering i det svenska samhället. Avslutande diskussion: kvalifikationer, kompetens och kultur I artikelns inledning påpekade jag att de arbetsförmedlare som intervjuades i denna studie pendlade mellan förklaringar som tog fasta på individuella egenskaper, grupp- eller kategoritillhörighet, social position och arbetsgivares agerande när de diskuterade hur situationen på arbetsmarknaden ter sig för ungdomar i kategorin invandrare. Förklaringsmodellerna innehöll vanligtvis någon slags idé om hur växelverkan mellan individ och struktur i ett samhälle ser ut och hur människors aktörskap formas i samspel med det omgivande samhället. Ovan har vi kunnat se hur de intervjuade föreställde sig hur invandrarskap och icke-svensk etnicitet formar unga människors agerande i arbetslivet. Vare sig ungdomarna i fråga handlar stick i stäv med det svenska arbetslivets informella sociala koder, stormar in på förmedlarnas tjänsterum utan att knacka, sätter sig ner utan att hälsa, hindrar sina unga fruar från att söka de arbeten de (ur ett förmedlarperspektiv) borde, gifter sig för tidigt, klär sig i slöja är detta ett uttryck för deras kultur. Det kulturbegrepp som förekommer i det här sammanhanget är etniskt. Med det menar jag, att det huvudsakligen är den etniska (och nationella) gruppens förmåga att forma människors värde- ringar och attityder, och på så vis även motivera handlande, som Inflytandet från andra kulturformande sociala arenor eller sfärer omtalas i betydligt mindre utsträckning, om det över huvud taget diskuteras. Det sätts mer eller mindre likhetstecken mellan kulturbärande kollektiv och etnisk grupp. I första hand används kulturbegreppet, i detta sammanhang, för att förklara avvikelser och olämpligheter. Kultur förklarar avvikande beteenden: de sökande agerar på de sätt de gör därför att det är rätt och riktigt i den grupp de tillhör. Icke godtagbara avvikelser får en mening, de kan förstås mot bakgrund av en annan grupps sociala tillvaro. Genom att relateras till en grupps sociala system får avvikelsen i stället en viss logik, den blir så att säga läsbar. Likväl är det huvudsakligen negativt värderade avvikelser som kulturbegreppet får förklara – jag nämnde tidigare att det förekommer ett trettiotal längre resonemang i vårt intervjumaterial, där ordet kultur är ett centralt begrepp; i över tjugo av dessa är det negativt värderade företeelser som kommenteras och det kulturella värderades aldrig positivt i sig. Vad gäller frågan om informella kvalifikationer, bekräftade de intervjuade arbetsförmedlarna en tendens som flera forskare beskrivit: arbetsmarkandens efterfråga på godtagbarhet (, 1986) eller social kompetens (t.ex. Broomé m.fl., 1996) är stor och i stigande. De arbetsgivare som de kommer i kontakt med genom sitt arbete ställer krav på att ungdomar ska ha rätt inställ- ning: de ska vara nyfikna, trevliga och villiga att lära sig. Efterfrå- gan är till och med, enligt deras erfarenhet, så pass stor att denna kompetens eller dessa egenskaper är ett villkor för att en person ska vara anställningsbar, dvs. kunna gå ut på arbetsmarknaden och söka arbete utan att behöva en arbetsmarknadsutbildning. De intervjua- des beskrivning av företagens efterfråga implicerar att de i grund och botten ställer sig bakom deras krav. Efterfrågan anses vara rim- lig och rationell och det underförstås att de ungdomar i kategorin invandrare som har svårt att komma in på arbetsmarknaden bör försöka anpassa sig till företagens krav. Enligt denna kravspecifika- tion, som ibland uttrycktes implicit och ibland explicit, bör ung- domarna helt enkelt anpassa sig till arbetsmarknadens legitima krav. Dessa krav är övervägande pragmatiskt motiverade, i så motto att det krävs anpassning till arbetsmarknadens regler och normer för att ha en möjlighet att komma in där. Vid ett flertal tillfällen tonades det pragmatiska förhållningssät- tet ned och andra motiv eller värden flyttades i förgrunden. Det var tydligt i frågan om social kompetens, men framför allt i synen på relationen mellan kvinnor och män. Där artikulerade arbetsför- medlarna önskemål som på en och samma gång anvisade vägen in på arbetsmarknaden som de mer eller mindre explicit föreskrev en anpassning till svenskheten. Vissa sätt att vara och agera markerades här som specifikt svenska. I frågan om informella kvalifikationer och social kompetens var det vardagslivets och arbetslivets handlingar som beskrevs på detta sätt. Svenskheten låg väl inbäddad i den vardag. Att passa tiden beskrevs som en egen- skap som utmärker svenskar; att hälsa med ett slappt handslag och slå bort blicken gavs däremot som ett typiskt exempel på hur svenskar inte gjorde. Implicit i problembeskrivningarna låg en öns- kan om en anpassning till det svenska arbetslivet. var den pragmatiska dimensionen fortfarande tydlig, den praktiska arbets- livsnyttan i kunskaperna betonades också. Arbetsmarknadens efterfråga på kunskaper i svenska språket framställdes på ett lik- nande sätt. Den var delvis baserat på en föreställning om språkkun- skapernas instrumentella nytta, men också motiverat som en önskan att de Andra ovillkorligt borde anpassa sig till det svenska samhället och dess svenska kultur. Gränsen mellan de pragmatiskt och icke pragmatiskt motiverade kraven var ofta suddig. Viljan till anpassning till svenskhet kunde förstås som en anpassning till arbetsmarknadens rationalitet och därmed kunde kraven på en inordning i svenskheten beskrivas som en arbetsmarknadsmässig nödvändighet. Å andra sidan kunde kraven på en anpassning till (det svenska) arbetslivets regler och praktiker överföras till en större arena – hela (det svenska) samhäl- let i sig. När skapades på detta sätt blev imperativet riktat mot de arbetslösa i kategorin invandrare entydigt: av dem som vill in i arbetslivet krävs en försvenskning. Detta ömsesidiga för- stärkande skapade en mycket kraftfull norm. Men arbetsförmedlarna accepterade inte alla de krav som arbets- givarna ställde och man intog en ifrågasättande hållning gentemot arbetsmarknadens krav. Det gällde i synnerhet när man uppfattade att deras efterfråga på arbetskraft var etniskt diskrimi- nerande. Intervjupersonerna gav ofta uttryck för åsikten att de arbetssökande skulle behandlas likvärdigt och att alla hade rätt till samma möjligheter att få ett arbete oavsett status, position och grupptillhörighet. Man var kritiskt inställd till förekomsten av etnisk diskriminering på arbetsmarknaden, och vissa av dem motarbetade – enligt egen uppgift – de ansatser till diskriminerande och rasistisk efterfråga på arbete som de mötte (Knocke &, 2000: 116). Icke desto mindre finns det i detta sammanhang skäl att ställa sig frågan i vilken utsträckning risken för icke-intentionell, strukturell diskriminering föreligger, givet att intervjupersonernas sätt att resonera kring segregering och etnicitet också omsätts i praktiken, det vill säga i deras eget arbete. För att göra detta, kan vi återvända till frågan om hur kategorierna svensk respektive invandrare är uppbyggda i det här intervjumaterialet, och hur man beskriver rela- tionerna mellan aktörskap (hur en person handlar och varför) och tillhörighet (vilken grupp en person tillhör, och vad det för med sig) beskrivs. Ett av den föregivet svenska kulturens företräden var, enligt intervjupersonerna, att den gav gruppmedlemmarna ett visst mått av tanke- och handlingsfrihet, något som saknades i de kultu- rer som den kontrasterades mot. I den svenska kulturen var t.ex. kvinnor fria att välja yrke och barn fria att fantisera om drömyrken, vilket de inte var i andra kulturer. I dessa sistnämnda fall beskrev kulturbegreppet en traditionell ordning som hämmade dessa friheter. De Andras kultur är inte kompatibel med vår frihet. I framställningen av den föregivet svenska kulturen tillskrevs denna en närmast akulturell tanke- och handlingsfrihet. Svensk- hetens kultur var i det här avseendet inte kulturell på samma sätt som de Andras kultur. Denna egenskap förstärktes när intervju- personerna framhöll att svenskhetens kulturella praktiker överens- stämde med det (sen)moderna arbetslivets krav. Logiken i de utsa- gor där detta argument förekommer bildar en kedja av likheter som visar hur denna motsägelse är möjlig: kulturlöshet liknar ratio- nalitet som i sin tur liknar normalitet som, slutligen, liknar svenskhet eller svensk kultur. De Andras kultur var däremot mer gruppinriktad, fokuserad på kollektivet snarare än individen, traditionalistisk och konservativ; den utgjorde en avvikelse från den modernitet som det svenska samhället och arbetsmarknaden allt som oftast kom att representera. I de jämförelser som görs mellan det svenska och det icke- svenska utgör det första en norm och det andra en avvikelse, en avvikelse som på en och samma gång är ett undantag från svensk- hetens genomsnittlighet och ideal. Att denna form av jämförelse var så pass frekvent i det intervjumaterial som redogjorts för ovan låter sig delvis förklaras utifrån intervjuernas utgångspunkter: det var segregation och svårigheter på arbetsmarknaden som skulle Men är det ju uppenbarligen att denna pro- blemfokusering följer av verksamhetens förutsättningar i olika kli- entnära arbetsmarknads- eller socialpolitiska verksamheter. Med- borgaren söker sig – med varierande grad av frivillighet – till byrå- kratin för att försöka få ett arbete, ekonomisk hjälp, stöd eller lik- nande, och underkastas då en klientiseringsprocess, vilken bland annat medför att hans eller hennes problem definieras av en tjäns- teman. En byråkratisk diagnostisering tillkommer, som har tyd- liga paralleller med det problembeskrivande moment som förekom i det ovan beskrivna intervjumaterialet. Vad händer då med denna byråkratiska diagnostisering, om kul- turbegreppet, i den version vi har sett ovan, används för att förstå det som upplevs som främmande eller avvikande – och detta kul- turbegrepp i huvudsak refererar till den etniska tillhörigheten, och de menings- och gemensamhetsskapande processer som pågår just där?TPF6FPT Med en betoning på kultur och tillhörighet följer att indivi- den i första hand tenderar att förstås som representant för en grupp eller ett kollektiv (som alltså är etniskt). Den kollektiva aspekten av individen betonas, han eller hon blir en fraktion av sin grupp och med en metonymisk magi (Pred, 2000: 62ff) blir denne en repre- sentant för samtliga gruppmedlemmar. Med denna förståelse sätts personen i samband med vissa av de sammanhang som kan ha for- mat henne eller honom, som andra möjliga formativa omständigheter hamnar i bakgrunden. Likhet inom gruppen beto- nas på bekostnad av likhet mellan grupper, olikhet mellan grupper betonas på bekostnad av olikhet inom grupper. Den etniska grup- pens historia hamnar i förgrunden, medan vardagslivets möten med samhälleliga institutioner, arbetsmarknad och media hamnar i bak- grunden. Vad som händer är att andra potentiellt kulturskapande sociala sfärer underkommuniceras på bekostnad av etnicitetens föreställda gemenskap. Individen ses som en etnisk individ. I sam- manhang där just problem och personliga motgångar skall diagnos- tiseras och åtgärdas finns risk att dessa personliga problem knyts till den etniska tillhörigheten och identiteten. En person som kate- goriseras i enlighet med sin etniska identitet, eller med den gene- rella kategorin invandrare, riskerar att få förväntningar på kultur- bundenhet knuten till sig. Och i den mån som denna etniska kultur är förknippad med – från tjänstemannasynpunkt – problematiskt 6TP PT Vi vet att dessa antaganden är rimliga att göra, därför att det finns ett antal studier av organisationer verksamma inom fältet integration som styrker dem (t.ex. Soydan, 1995; , 1997; , 1999; & Ramsby, 2001; , 2003; , 2005). beteende blir denna förväntade kulturbundenhet associerad med likaledes problematiska beteendemönster. Individ knyts till grupp som knyts till problem. , (1989) Byråkratin och statens inre gränser. Ams (1996) Arbetsmarknadspolitik i förändring. En grundläggande bok om arbetsmarknadspolitikens villkor. Ams (1998) Arbetsmarknadspolitik i förändring. En grundläggande bok om arbetsmarknadspolitikens villkor. Behrenz, , (1996) Arbetsgivares rekryte- ringsbeteende. I: Aktiv arbetsmark- nadspolitik. Expertbilaga till Arbetsmarknadspolitiska kommit- téns betänkande. SOU 1996:34, : . Bergeskog, (1998) Den svenska arbetsmarknadspolitiken. Broomé, Per & , (1998) S-märkt. Företagets etniska vägval. Broomé, Per, , , , , (1996) Varför sitter brassen på bänken? eller Varför har invandrarna så svårt att få jobb? de los , (2001) Mångfald och differentiering. Diskurs, olikhet och normbildning inom svensk forskning och samhällsde- batt. (1997) Invandring och arbetslöshet. : Stu- dentlitteratur. (1979) How Works: A Case From the Bureaucracy. I: (ed) Social Anthropology of Work. 19, : Academic Press. , (1999) Classifications, Persons and Policies. Refugees and Swedish Welfare Bureaucracy. , , , S. & , (1998) Kän- sla och regelverk i balans. , (2003) Gräsrotsbyråkrati och normativ svensk- het. Hur arbetsförmedlare förstår en etniskt segregerad arbets- marknad. Arbetsliv i omvandling 2003:7, : .