sou · GUB337 · 2007-01-01 00:00:00 — På samma gång som invandrade äldre problematiseras och reduceras till en enda kategori med förmenta gemensamma egenskaper och behov, särskiljs också kategorin invandrade äldre från kategorin äldre svenskar, vilka för- modas ha andra särdrag och behov. På så sätt skapas bilden av invandrade äldre som väsensskilda och oförenligt olika i förhållande till svenskfödda äldre. Denna väsensskillnad bildar i sin tur utgångspunkten för en politisk praktik inom äldreomsorgen, vilken trots generella och välmenande målsättningar bygger på en särskil- jande princip mellan svenskfödda och invandrade äldre. Från en generell äldrepolitik Den nationella äldrepolitiken har försökt dra upp riktlinjer för hur den offentliga äldreomsorgen bör förändras för att kunna tillgodose äldres hjälpbehov i ett mångkulturellt sam- hälle (Prop. 1987/88:176). Språklig såväl som kulturell kompetens framhålls ofta som nyckelstrategier för att kunna ge en värdig omsorg till äldre med andra nationella bakgrunder än den svenska. beskrivs äldre med invandrarbakgrund för det mesta som en speciellt svag och utsatt grupp i samhället. Enligt de nationella politiska direktiven bör därför den offentliga äldreomsorgen sär- skilt uppmärksamma invandrade äldre och deras behov av stöd, hjälp och omsorg (Prop. 1997/98:113, s. 47 samt s. Den generella äldrepolitiken och den selektiva äldreomsorgen – om kön, klass Lika lite som invandrare kan beskrivas som en homogen grupp i samhället, kan emellertid äldre eller anhöriga reduceras till någon enhetlig samhällskategori. Många forskare har därför kritise- rat det sätt på vilket man inom politiken och forskningen använder sig av kategorierna äldre och anhörig (Arber & 1995; Brodin 2005; 2004). Båda kategorierna avkontextualiserar såväl äldre som anhöriga från deras sociala och ekonomiska sam- manhang och döljer de heteronormativa antaganden som ligger till grund för äldreomsorgens utformning. Heteronormen skapar dels förväntningar om att alla kvinnor är gifta och i egenskap av detta kan äldre kvinnor också serva och vårda sina sjuka, åldrande makar. Men heteronormen innebär också att alla kvinnor förväntas ha barn, och då helst en dotter, som ska finnas till hand för sin åld- rande mamma när hon blivit ensamstående och skröplig (Brodin 2005; Sand 2000; Szebehely 2005). Utifrån ovanstående kritiska inställning till kategoriseringar av gruppen äldre har jag visat att äldrepolitiken byggt in såväl bekönade som klassrelaterade, heteronormativa och rasifierade föreställningar i målsättningarna om hur äldreomsorgen bör organiseras och utföras (Brodin 2005). baserades det offentliga ansvaret för äldreomsorgen på en föreställ- ning om den hjälpbehövande äldre som en vit man från arbetarklas- sen och den anhöriga som hans kvinnliga partner (ibid., s. 73–88). Detta blev inte minst tydligt då äldre- politiken uteslutande fokuserade på pensioneringen som ett pro- blem som ansågs skapa isolering, inaktivitet och ensamhet hos de äldre. Eftersom en stor del av de äldre kvinnorna hade varit hemarbetande under sitt yrkesverksamma liv, kan inte ett till- bakadragande från den öppna arbetsmarknaden sägas ha varit det största problemet för dem. Snarare var kvinnornas största problem att, då som , få tiden att gå ihop. De äldre kvinnornas tidspuss- lande framgår bland annat av den stora intervjuundersökning som gjordes i samband med åldringsvårdsutredning (SOU 1956:1). Så gott som alla av de äldre kvinnorna som intervjuades uppgav att deras tid nästan uteslutande ägnades åt att sköta hem- met och sina åldrande makar. Inte heller ansåg kvinnorna sig vara särskilt ensamma eller isolerade, eftersom den tid de fick över ägnades åt ideellt arbete eller att träffa vänner och bekanta (ibid., s. 244 ff.). Bilden av den ensamma, isolerade och inaktiva åldringen rimmade därför illa med de äldre kvinnornas faktiska vardag och behov. Den generella äldrepolitiken och den selektiva äldreomsorgen – om kön, klass kom emellertid problembilden att svänga inom äldrepolitiken. Från att ha beskrivit pensioneringen som det största problemet för äldre, vilken skapade ensamhet, isolering och inakti- vitet, kom äldrepolitiken nu att fokusera på attityder till åldrandet (SOU 1987:21). Attitydproblemet gällde såväl samhällets inställ- ning till äldre och åldrande som de äldres egna förhållningssätt. Den politiska problembilden förändrades därmed från att äldre var en svag och beroende samhällsgrupp till att äldre inte var mer bero- ende än vad de gjorde sig till. Genom äldrepolitikens helomvänd- ning splittrades också framställningarna av grup- pen äldre i två olika kategorier. Å ena sidan tillkom en generell kategori äldre, vilka beskrevs som friska och välintegrerade pigga pensionärer. Å andra sidan uppkom en specifik grupp hjälpbehö- vande äldre, vilken i linje med föregående decenniers politiska tanke utmålades som svag, beroende och utsatt. I samband med denna klyvning av äldrebegreppet kom också kategorin äldre i allmänhet att referera till en vit, svenskfödd man från medelklas- sen, medan hjälpbehövande äldre åsyftade antingen vita, svensk- födda kvinnor eller könslösa invandrare (Brodin 2005, s. 88–118). Omtolkningen av vem som är äldre och vem som är hjälpbehö- vande äldre framgår av biträdande socialminister anförande i propositionen Äldreomsorgen inför 1990-talet (Prop. 1987/88:176). Denna proposition kom dels att ligga till grund för Ädelreformen som genomfördes under början av 1990- talet och dels öppnade den upp för privatiseringar inom äldreom- sorgen genom att omdefiniera hushållsarbete som servicetjänster vilka inte nödvändigtvis behövde utföras av kommunen. På grund av de omställningar och prioriteringar som introducerade i propositionen Äldreomsorgen inför 1990-talet, ansåg han det nödvändigt att betona för vem den offentliga äldreomsorgen skulle reserveras för : I alla åldersgrupper bland den äldre befolkningen är en betydligt större andel män än kvinnor gifta () Den övervägande majoriteten, eller av de ensamstående äldre, var således kvinnor. Befolk- ningsutvecklingen och den förändrade åldersammansättningen bland äldre gör att det kan förväntas att allt fler bland dessa kommer att vara ensamstående () De allra flesta av dessa, eller , är kvinnor5 1987/88:176, s.27. Den generella äldrepolitiken och den selektiva äldreomsorgen – om kön, klass Den andra grupp jag särskilt vill uppmärksamma är de äldre invand- rarna. Antalet äldre som invandrar till är litet och utgör av det totala antalet invandrare. Antalet äldre bland dem som redan har invandrat till kan emellertid, enligt beräkningar som gjorts av , komma att öka (...) En sådan utveckling kommer att ställa nya och annorlunda krav på samhällets äldreomsorg. Kommuner och landsting måste ta hänsyn till olika invandrargruppers etniska, språkliga och kulturella särdrag, så att de invandrarpolitiska och socialpolitiska målen kan uppnås även för de äldre.6 Uttalandena i propositionen om vem som den offentliga äldreom- sorgen egentligen skulle avse ska ställas mot beskriv- ningen av kategorin äldre i allmänhet, vilka i propositionstexten skildrades som friska, vitala och oberoende av samhällets stöd och hjälpinsatser (ibid., s. 22). Eftersom vita, svenskfödda äldre män från medelklassen var den enda grupp som aldrig diskuterades som ett problem eller sattes i relation till behovet av offentliga hjälpin- satser i Äldreomsorgen inför 1990-talet, blir slutsatsen den att beskrivningen av äldre som friska uppenbarligen måste ha avsett denna specifika kategori bland den äldre befolkningen. Diskursen om äldre som friska och oberoende, vilken dominerat den generella äldrepolitiken, menar jag har genererat ett flertal sanningseffekter som döljer de maktstrukturer som leder till diskriminering i fördelningen av vård och omsorg. En sådan sanningseffekt är att äldre uppfattas som en resursstark grupp i samhället, vilken har råd och möjligheter att köpa sig omsorg på marknaden som kommunen inte längre utför. Att äldre ses som resursstarka beror i sin tur på att diskursen om äldre som friska och oberoende sätter svenskhet, medelklass och manlighet som norm för vem som är äldre och vem som är oberoende. I likhet med splittringen av kategorin äldre i äldre i allmänhet och hjälp- behövande äldre leder därför även diskursen om äldre som friska och oberoende till en splittring mellan äldrepolitik och omsorgs- politik, där omsorgspolitikens behovsbild blir en restpost i förhål- lande till äldrepolitikens syn på äldre som resursstarka konsumen- ter. Å ena sidan skapas därför en generell äldrepolitik som utgår från föreställningen om äldre som resurstarka och å andra sidan uppstår en selektiv omsorgspolitik som definierar invandrare och 6 Ibid., s. 24. Den generella äldrepolitiken och den selektiva äldreomsorgen – om kön, klass kvinnor som resurssvaga, beroende och därigenom också för sam- hället kostsamma grupper. till en selektiv äldreomsorg Mot bakgrund av hur den nationella äldrepolitiken kategoriserat äldre kvinnor och invandrade äldre som mindre resursstarka, kunde man kanske förvänta sig att kommunerna spe- ciellt skulle uppmärksamma och fokusera sin omsorgsverksamhet just på dessa två grupper bland den äldre befolkningen. Så är emel- lertid inte fallet. I likhet med den nationella äldrepolitiken, har också den kommunala äldreomsorgen formats utifrån diskursen om äldre som friska, vitala och oberoende, en diskurs som i sin tur har satt heterosexualitet, manlighet, medel- klass och svenskhet i centrum för äldreomsorgens organisation och utförande. Även på den kommunala nivån har således behovsbilden inom äldreomsorgen styrts av synen på äldre som resursstarka kon- sumenter. Detta har också fått till följd att de grupper som avviker från för vem som är resursstark konsument - äldre kvinnor i första hand från arbetarklassen och invandrade äldre - också är de som drabbats hårdast av nedskärningar och åtstramningar inom den offentliga äldreomsorgen (Brodin 2005; 2004; ; Sand 2000; Szebehely 2005). Vilka differentierande effekter som blivit resultatet av minsk- ningen av den offentliga äldreomsorgen framgår av förändringarna i beviljandet av offentliga hjälpinsatser. var av landets befolkning beviljade och var beviljade plats i särskilt boende (SCB 1991). fick av landets invånare hem- tjänst medan andelen äldre som var beviljade plats i särskilt boende låg kvar på (2005). Nedgången i beviljan- det av hemtjänst har inte bara varit relativ utan även antalet perso- ner som fått hjälp har minskat (ibid.). Mot bakgrund av att antalet äldre i befolkningen kontinuerligt ökat innebär detta att allt färre äldre fått hjälp av kommunen och allt fler äldre hänvisats till den öppna marknaden eller till anhöriga för att få hjälp med att klara sin dagliga livsföring. Som (2005) konstaterar har minskningen av offentlig äldreomsorg skapat ökade klassklyftor inom äldregruppen, där högutbildade och välbeställda äldre kan köpa sig omsorg på marknaden medan låginkomstgrupper tvingas Den generella äldrepolitiken och den selektiva äldreomsorgen – om kön, klass vända sig till anhöriga för att få stöd och hjälp i sin vardag. Klass- mönstren har också en tydlig könsaspekt. Det är framför allt äldre kvinnor inom låginkomstgrupperna som blivit beroende av sina anhöriga i vardagen och det är framför allt dessa äldre kvinnors döttrar som mestadels oavlönat fått ta över ansvaret för den äldre- omsorg som tidigare utfördes i offentlig regi (Brodin 2005; et al ; Sand 2000; Szebehely 2005). Nedskärningar och ökade krav på anhöriga tillsammans med bekönade föreställningar om invandrares speciella omsorgskultur gör att kvinnliga anhöriga till hjälpbehövande äldre med utländsk bakgrund i realiteten har små möjligheter att inte välja rollen som anhörigvårdare (2004, s. 239 ff). I en jämförelse av hur fyra kommuner hanterat 1990-talets ekonomiska kris och organisato- riska förändringar visar exempelvis (2000) att en del kommuner anpassat äldreomsorgen efter bekönade och rasi- fierade föreställningar om invandrares omsorgskultur. Att man i en del kommuner har en låg andel offentlig äldreomsorg förklarar man således på den politiska nivån med en ung befolkning och en hög andel invandrare och därmed en förhållandevis liten andel för- värvsarbetande kvinnor. antar politiker i dessa kommu- ner att behovet av äldreomsorg kommer att öka genom att invandrare försvenskas och då inte längre kommer att vilja ta hand om sina äldre i hemmet (ibid., s. 177 f). Ett alternativt tillvägagångssätt men som bygger på samma bekönade och rasifierade tankegångar som visar på återfann jag i de två kommuner som jag jämförde i min avhandling (Brodin 2005, s. 188 ff). Båda kommunerna utgick från till synes generella och neutrala mål för äldreomsorgen och hade inga särbe- stämmelser inskrivna för invandrade äldre. kom emellertid båda kommunerna att kraftigt dra in på och beviljandet av anhörigvård så att endast de anhöriga som förlorade sin arbetsinkomst skulle få ekonomisk ersättning för vård och omsorg om äldre släktingar. I en av kommunerna kalkylerade man till och med att fastän av allt ekonomiskt bistånd till kommunens anhörigvårdare skulle dras in, skulle de flesta ändå komma att fortsätta att vårda sina äldre. En genomgång av avslagen på äldres ansökningar om äldreom- sorg visade att i båda kommunerna drabbade det indragna anhörig- stödet främst invandrade kvinnor som stod som arbetssökande. Dessa var enligt beslutet inte längre berättigade till ekonomisk ersättning för det jobb de utförde (ibid., s. 176 ff och 230). Den generella äldrepolitiken och den selektiva äldreomsorgen – om kön, klass och kommunernas konsekvensanalyser tydligt visade att man räknade med anhörigas fortsatta vård- och omsorgs- arbete trots utebliven betalning, är frågan den om man också på den kommunala planeringsnivån var medveten om vilka grupper som skulle drabbas av beslutet att dra in anhörigstödet. Var det möjligen så att båda kommunerna baserade sitt beslut, om att dra in den ekonomiska ersättningen för anhörigvårdare som inte förlo- rade arbetsinkomst, på föreställningen om invandrares omsorgs- kultur? Förväntade man sig utifrån denna föreställning att invand- rade kvinnor inte lönearbetade och därför både ville och kunde ta hand om sina äldre släktingar utan ens ett symboliskt stöd från det offentliga? Forskningens bild av hur anhörigvården kom- mit att kringgärdas av bekönade och rasifierade tankegångar om invandrares omsorgskultur bekräftas också av Kommunförbun- det (2004). Av förbundets egna enkätundersökningar framgår att den vanligaste typen av särskild anpassad verksamhet för äldre med utländsk bakgrund är anhöriganställning eller anhörigbidrag. Över 70 kommuner uppgav att de anställt anhöriga eller gav anhörigbidrag som en speciell form av verksamhet för äldre med utländsk bakgrund (ibid., s. 14 f). I lägesrapporten över äldre- omsorgen lyfter även fram att anhörigbidrag eller anhöriganställning inom äldreomsorgen är en särlösning som framför allt riktas mot invandrade äldre som kommer från länder utanför . Ju fler invånare i en stadsdel som är födda i ett land utanför , desto högre andel äldre som är beviljade anhörig- bidrag eller har anhöriga anställda som anhörigvårdare (2005, s. 43). Andelen anhörigbidrag i en stadsdel är således direkt korrelerat med hur många invånare i stadsdelen som är födda i ett land utanför . Att boendesegregationen verkar ha bety- delse för hur den offentliga äldreomsorgen organiseras visar på dis- krimineringens kumulativa effekter, där diskriminerande normer och rutiner från ett institutionellt förhållande spiller över på andra institutionella kontexter (Essed 1991; Kamali 2005b). Den selektiva omsorgspolitiken vilken motiverar anhörigvård utifrån bekönade och rasifierade föreställningar om invandrares omsorgskultur resulterar även i en tudelad offentlig äldreomsorg. Å ena sidan får vi en generell äldreomsorg som riktas till svensk- födda och/eller svensktalande äldre. Denna generella äldreomsorg finansieras, organiseras och utförs huvudsakligen i offentlig regi. Parallellt med denna verksamhet skapas å andra sidan en särskild Den generella äldrepolitiken och den selektiva äldreomsorgen – om kön, klass äldreomsorg som i första hand riktas till äldre med utomeuropeisk bakgrund. Denna särskilda äldreomsorg finansieras förvisso delvis med offentliga medel, men den utförs i ökande utsträckning inom den informella och privata familjesfären. Nedskärningar och åtstramningar i den offentliga äldreomsorgen har därför inte bara resulterat i att bekönade klassmönster förstärkts bland svenskfödda äldre. Det har också resulterat i en förstärkning av bekönade och rasifierade principer i hur äldreomsorgen organiseras och utförs, där svenskfödda och invandrade äldre erbjuds olika hjälpinsatser utifrån föreställningar om att svenskfödda och invandrade äldre har väsensskilda behov. Att göra invandrade äldre och deras anhöriga till ett problem Inom den offentliga äldreomsorgen är det uppenbart att den som definieras som invandrare också upplevs som ett problem som organisationen har svårt att hantera. I synnerhet språket samt avståndet från hemlandet till verkar vara det mest grundläg- gande kriteriet för vem som ska kategoriseras och problematiseras som invandrare eller inte. I min kommunala jämförelse av vilka äldre som fick avslag på sina ansökningar om hemtjänst eller plats i särskilt boende framgick tydligt hur invandrade äldre på grundval av språkliga skillnader skapades som en kategori väsensskild från gruppen svenskfödda äldre. Journalanteckningar för de som kate- goriserades som invandrare inleddes exempelvis så gott som alltid med kön, ålder, nationalitet och kommentaren talar ingen svenska eller talar lite svenska.7 Eftersom majoriteten av alla äldre med utländsk bakgrund i de båda kommunerna som jag undersökte kom från de nordiska grannländerna borde åtminstone några av dessa också ha återfunnits i de ansökningar som jag under- sökte. Inte någonstans kunde jag dock finna kommentarer där invandrare sattes i samband med en nordisk nationalitet. Hem- landets geografiska närhet till samt språkliga färdigheter i svenska verkar således utgöra det grundläggande kriteriet för vem som ska kategoriseras som invandrare eller inte i äldreomsorgen. Detta stämmer också med Lills (2002, s. 90 ff.) iakttagelser hur 7 Uppgifter från journalerna är skyddade enligt sekretesslagen. En översiktlig sammanställning av alla beslut som granskats återfinns dock i min avhandling, Brodin (2005), appendix E och F. Den generella äldrepolitiken och den selektiva äldreomsorgen – om kön, klass invandrare görs till en specifik kategori inom äldreomsorgen på grundval av vistelsetiden i , språkliga kunskaper i svenska och avståndet mellan hemlandet och . Att språk och geo- grafi verkar vara centralt för hur invandrare skapas som en speci- fik kategori i äldreomsorgen kan också ses som en omskrivning av hudfärg. Det avgörande kriteriet för vem som ska kategoriseras som invandrare eller inte i äldreomsorgen är därför egentligen inte avståndet mellan hemlandet och eller kunskaper i svenska utan särskiljningen mellan vit och icke-vit. Invandrade äldre görs emellertid inte enbart till en specifik kate- gori på grundval av hudfärg, födelseland och språk. I den offentliga äldreomsorgen verkar också språket tjäna som indelningsgrund för en förmodad gemensam identitet som invandrare. Detta leder till ett kulturellt och reduktionistiskt särartstänkande inom äldreom- sorgen. (1995) visar exempelvis i sin studie av ett ser- vicehus som speciellt inrättats för spansktalande äldre att trots att såväl de spansktalande vårdtagarna som de spansktalande vårdbiträ- dena i servicehuset kom från högst olikartade sociala, ekonomiska och politiska bakgrunder reducerades samtliga spansktalande till en förmodad gemensam identitet baserad på deras språk. Oberoende av skillnaderna i såväl ålder som bakgrund förväntades därför de spansktalande vårdbiträdena kunna identifiera sig med de spansk- talande äldre och mer eller mindre indirekt kunna utläsa och uttolka deras behov av vård, omsorg och service. Oberoende av skillnaderna bland de spansktalande äldre förmodades också dessa ha gemensamma behov av vård, rekreation och aktivitet (ibid., s. 105 ff.). Inom äldreomsorgen verkar således språkliga kunskaper inte bara utgöra grunden för vem som ska problematiseras som invandrare. Språket verkar även utgöra grunden för en förmodad gemensam identitet och därmed också förmodade gemensamma behov. Den offentliga äldreomsorgens organisatoriska oförmåga att hantera språkliga skillnader i kombination med det reduktionistiska särartstänkandet om att alla som talar samma språk också har samma behov leder i sin tur till att framför allt invandrade äldre från upplevs som etniskt annorlunda. Deras hjälpbehov blir därför ett problem vilket bäst löses genom den invandrade äldres familj. Anhörigvård blir därför den offentliga äld- reomsorgens lösning på problemet med invandrade äldre. I sin avhandling om anhöriga till hjälpbehövande äldre med utländsk bakgrund visar (2004) att de som far mest Den generella äldrepolitiken och den selektiva äldreomsorgen – om kön, klass illa av denna särbehandling är de anhöriga. Detta gäller i synnerhet de som får betalt för att vårda sina äldre släktingar. menar att de anhöriga som får betalt för att vårda sina släktingar befinner sig i en vansklig limbofas (ibid., s. 209). som de för egen del förväntas lönearbeta, blir ansvaret som anhörigvårdare mer eller mindre ett hinder för att kunna arbeta utanför hemmet. Den eko- nomiska ersättning de får som anhörigvårdare kan inte heller betraktas som en lön, eftersom summan är för liten för att fungera som lön och motsvarar inte heller den faktiska tid som de lägger ned på att vårda och sörja för sina äldre släktingar. (ibid., s. 205 ff.) menar därför att även om anhörigvård kan vara bra för , riskerar anhörigvård eller anhöriganställning som särlösning för invandrade äldre i förlängningen att binda upp de anhöriga som vårdare utan möjlighet till andra, mer integrativa sysselsättningar utanför hemmet och familjen. Som redan tidigare konstaterats finns ett flertal studier som pekar på att anhörigas insatser ökat inom framför allt inom lågin- komstgrupper i takt med att den offentliga äldreomsorgen skurits ned. Oavsett nationell bakgrund, är också flertalet av de anhöriga som med eller utan betalning stöder, hjälper och vårdar sina äldre släktingar kvinnor (ibid.; Szebehely 2005). I den offentliga äldre- omsorgens organisatoriska förändringar samverkar således rasifie- rade föreställningar om äldres vårdbehov med såväl klassrelaterade som bekönade maktstrukturer. Intersektionen mellan kön, klass och etnicitet i äldreomsorgen ser emellertid högst olika ut bero- ende på vilken position de äldre och de anhöriga tillskrivs och age- rar utifrån. Undantaget de anhörigvårdare som själva är pensionä- rer, kan anhörigvårdarnas problem ofta belysas utifrån svårigheten att kombinera lönearbete med ett oavlönat eller underbetalt omsorgsarbete för sina äldre släktingar. Trots detta agerar svensk- födda kvinnor utifrån en förhållandevis fast position på arbets- marknaden, vilket inte gäller för många av de invandrade kvinnor som tagit på sig rollen att vara anhörigvårdare. Som poängteras av (2004, s. 208 f) blir anhörigvården för invandrade kvinnor ofta ett hinder i vägen in på arbetsmarknaden. Att betald anhörigvård inte alltid upplevs som bästa lösningen på invandrade äldres hjälpbehov framgick emellertid i min genomgång av vilka äldre som fick avslag på sina ansökningar om hemtjänst eller plats i särskilt boende. Båda kommunerna som jag undersökte drev en officiell policy om att betald anhörigvård endast kunde beviljas som undantag. Invandrade äldre som ansökte om att få Den generella äldrepolitiken och den selektiva äldreomsorgen – om kön, klass