sou · GUB396d2 · 2007-01-01 00:00:00 — En viss kritik kan noteras och det kan frågas om man inte gått väl långt i att skydda personer som i hög grad är offentliga figurer.239 Mot denna bakgrund är det inte ägnat att förvåna att man fått en del problem med . I ett flertal fall från senare tid har de finska domstolarnas avvägning mellan allmän- intresse och den enskildes intresse av att skydda sitt privatliv eller sin ära ansetts för snål ur yttrandefrihetssynpunkt.240 239Se även Himanen, Skyddet för privatlivet och massmedierna, JFT 2003 s. 556. 240Av intresse i sammanhanget är fallet Karhuvaara och Iltalehti v. , no. 53678/00, dom , samt Selistö v. , no 56767/00, dom (som rörde ärekränkning). 3.7.5En laglig rätt till genmäle I lagen om yttrandefrihet på det massmediala området ges en rätt till genmäle och rättelse för enskilda som anser sig kränkta eller felaktigt behandlade i ett offentliggörande (8–11 §§). En begäran skall framföras skriftligen från offentlig- görandet och man har en rätt att få likvärdigt utrymme som det ursprungliga meddelandet fick. I det senare fallet – när det gäller felaktigheter – finns dock ett undantag som avser ringa fel där det är uppenbart onödigt att rättelse sker (9 §). En juridisk kontroll- mekanism har införts i det att om en begäran om genmäle eller rättelse nekas kan detta överprövas i domstol och en domstol kan konstatera att skyldighet att införa materialet finns och förena domen med vite (11 §). Rätten till genmäle bara gäller i mera allmänt spridda typer av publikationer, inte vid enstaka meddelanden eller aktualitetspro- gram.241 Det är vidare enbart fysiska personer som kränkts som har rätt till genmäle, men också grupper eller angivande av mer all- männa kännetecken (bostad, yrke) som i sin tur pekar på en enskild individ omfattas av bestämmelsen.242 Det är värt att notera att det för rätten till genmäle inte är av avgörande betydelse om upp- gifterna är falska eller ej. Även korrekta uppgifter kan vara krän- kande.243 Det är klarlagt att också kommersiell reklam och marknadsföring omfattas av yttrandefrihetsskyddet i 12 § grundlagen.244 Även i görs en skillnad mellan kommersiella yttranden sådana som ligger närmare vad som anses vara yttrandefrihetens kärnområde. I ett lagstiftningsärende om reglering av reklam framhöll grundlags- utskottet att det inte i propositionen givits några goda skäl för att behandla den mer ideella reklamen på samma begränsande sätt som kommersiell reklam och att ett sådant likställande inte var kon- 241RP 54/2002 rd s. 63. 242Se HD 2000:54 gällde en person som utpekades genom yrke och arbetsplats och som domstolarna därmed ansåg tillräckligt identifierbar för att ansvar för den kränkande upp- giften om brottslighet skulle inträda. 243RP 54/2002 s. 64. 244Se GrUU 19/1998 rd, GrUU 1/1993 rd och GrUU 2/1986 rd. stitutionellt godtagbart.245 Man uttalade angående att likställa sam- hällelig och politisk reklam med kommersiell (notera att hänvis- ningen till regeringsformen avser den äldre regleringen av yttrande- friheten): Enligt utskottets uppfattning är detta inte möjligt att sammanjämka med 10 § 1 mom. regeringsformen, i synnerhet som det inte alls fram- går av propositionen på grund av vilka trängande behov det vore nödvändigt att ställa samhällelig och ideell reklam under de begräns- ningar som annars gäller televisions- och radioreklam. Av detta följer också att det i inte råder samma skeptiska syn på s.k. politisk reklam som vi sett i många andra länder i denna studie. I stället omfattas denna av yttrandefrihetsskyddets kärnom- råde och begränsningar torde kräva tungt vägande skäl. De viktigaste reglerna om reklam torde stå att finna i lagstift- ningen om televisions- och radioverksamhet.246 Där regleras hur reklam och närliggande fenomen (sponsring etc,) får utformas i dessa medier (21–33 §§). I lagstiftningen finns dels vissa tidsgrän- ser för hur omfattande inslag av reklamtyp som är tillåtna i för- hållande till vanliga program, dels vissa typer av reklam som inte alls tillåts eller bara tillåts under vissa förutsättningar (reklam riktad till barn eller för varor som tobak och alkohol). Som över- gripande princip råder att reklamen inte får vara utformad så att den kränker människovärdet eller enskildas religiösa eller politiska övertygelse. Det är därmed också klart att regleringen omfattar reklam som gäller politiska eller ideologiska frågor.247 Ett relativt nytt fall om politisk reklam i valtider gällde en kommuns möjligheter att reglera och ställa krav på utomhusreklam som utnyttjade kommunens tillhandahållna ytor för sådant. Bland annat ville man ta betalt för underhållet av dessa ytor och frågan var bl.a. om detta låg inom kommunens kompetens med hänsyn till grundlagsreglerna om yttrandefrihet. Det var inte grundlagsstridigt att reglera dessa frågor kommunalt, ansåg Högsta förvaltnings- domstolen.248 245GrUU 19/1998 rd. 246Lag 1998/744. 247Se RP 34/1998 vid kommentaren till 23 §. Se det liknande RÅ 1991 ref 21. Som exempel på hur man resonerar i kommersiella sammanhang kan nämnas införandet av nya regler avseende straffbestämmelserna om koppleri. I 20 kap. 9 § strafflagen kriminaliseras koppleri, vilket består i att förmedla kontaktuppgifter för eller på annat sätt marknadsföra sexuella tjänster. Även denna form av marknads- föring ansågs falla in under grundlagsbestämmelsens räckvidd, men framhölls att kommersiella meddelanden inte tillhör yttrandefrihetens kärnområde.249 Syftet med bestämmelsen var när- mast att betrakta som ett skydd för den allmänna moralen, men också att försvåra för organiserad prostitution och därmed för- knippad människohandel. Det senare syftet är intimt förknippat med de däri inblandade personernas fri- och rättigheter och skydd av dessa rättigheter är, ansåg grundlagsutskottet, ett fullt legitimt skäl för att begränsa yttrandefriheten. Kriminaliseringen var lika- ledes proportionell eftersom den enbart avsåg marknadsföring av andra personers handlingar och krävde uppsåt. När det gällde kravet på precisa bestämmelser uppmärksammade utskottet det resonemang som regeringen fört om att även det som allmänt an- sågs som förtäckta meddelanden om prostitution skulle omfattas av straffbestämmelsen. Detta var inte godtagbart, menade ut- skottet. Ett annat konkret exempel utgör reglerna om integritet vid elektronisk kommunikation. I dessa ingår ett hinder för direkt elektronisk marknadsföring till fysiska personer om dessa inte gett sitt samtycke därtill (i vissa fall) eller om de uttryckligen anger att de inte vill ha sådan marknadsföring (i vissa andra fall). I grundlags- utskottet konstaterades åter att reklam omfattas av grundlags- bestämmelsen om yttrandefrihet, att det inte sakligt sett är en typ av yttranden som ligger i yttrandefrihetens kärnområde och att det därför är möjligt att underkasta denna typ av yttranden längre gå- ende begränsningar än andra. Regleringens huvudsakliga innehåll var att ge mottagaren av marknadsföringsåtgärder en möjlighet att tillåta eller hindra sådana meddelanden. Utskottet fann att en sådan rätt att låta bli att ta emot meddelanden också ingick i grundlagens 12 §. Man konstaterade att regleringen inte innebar något generellt hinder för direkt marknadsföring och inte slog orimligt hårt mot den som bedriver dylik verksamhet. Mot denna bakgrund fann utskottet att regleringen inte föranledde några konstitutionella 249 GrUU 13/2004 rd s. 2. Det kan noteras att utskottets proportionalitetsprövning, d.v.s. det avslutande resonemanget, sker tämligen formlöst och är mycket kortfattat.250 Reklam är förbjudet i den statligt ägda sam- hällsnyttiga programutbud och detta har – eftersom det inte gäller andra aktörer – inte ansetts medföra några grundlagsproblem visavi yttrandefriheten.251 Det avgörande i denna bedömning tycks vara att förbudet inte gäller alla aktörer, utan just den statligt ägda televisionen. När det gäller offentligt anställdas yttrandefrihet så påpekas i praxis ifrån den finske JO att dessa har samma yttrandefrihet som andra medborgare, men att det är väsentligt att det står klart att tjänste- mannen uttalar sig i egenskap av privatperson för att denna ut- gångspunkt skall gälla.252 Till detta kommer också att en tjänste- mans yttrandefrihet kan begränsas något ytterligare beroende på tjänstens ställning eller på allmänna normer om tjänstemäns upp- trädande, såsom t.ex. krav på saklighet. Även i helt privata samman- hang kan krav som sammanhänger med tjänsten ha betydelse, inte minst om det rör sig om ett sammanhang där tjänstemannens ut- talanden uppenbart är nära anknutna till den verksamhet som tjäns- ten innefattar.253 Att gällande sekretessregler begränsar offentligt anställdas ytt- randefrihet är klart. Vidare är dock också tydligt att hänsyn till yttrandefriheten måste tas av myndigheter och domstolar in casu vid bedömningen av huruvida ett sekretessbrott kan straffas eller ej. Här kan faktorer som om uppgifterna lämnats till företrädare för massmedia, om det rört förhållanden av allmänt intresse m.m. vägas in. Inte minst i dessa sammanhang har det betydelse att åtalsrätten koncentrerats till en institution (riksåklagare), som kan göra denna prövning redan på stadiet för beslut om åtal.254 250GrUU 9/2004 rd s. 7. 251GrUU 8/2002 rd s. 3. 252JO:s årsberättelse 2004 s. 146 f. 253JO:s årsberättelse 2002 s. 42 (gällande en TV-intervju där det var svårt att separera personens privata och professionella identitet). 254Illman, Om åtalsrätt enligt lagen om yttrandefrihet i masskommunikation, JFT 2004 s. 664. När det gäller det offentligas agerande som kan uppfattas som straff för hur enskilda yttrat sig kan nämnas att JO funnit det vara fel av en myndighet att offentligt gå ut med att den inte skulle använda sig av en viss tidning för annonser och information sedan tidningen publicerat kritiska artiklar om myndigheten.255 Myndig- heterna kan på så sätt tvinga enskilda aktörer till en okritisk håll- ning som inte är förenlig med att det allmänna skall främja rättig- hetsutövandet. I lagen om yttrandefrihet på det massmediala området stadgas sär- skilt om källskydd och rätt till anonymitet i 16 §. När ett meddelande har gjorts tillgängligt för allmänheten, har med- delandets upphovsman, utgivaren och utövaren av programverksam- heten rätt att vägra röja vem som har lämnat de upplysningar som meddelandet innehåller. Utgivaren och utövaren av programverksam- heten har dessutom rätt att vägra röja upphovsmannens identitet. I 1 mom. avsedd rätt har också den som har fått del av nämnda omständigheter i anställning hos meddelandets upphovsman, hos ut- givaren eller utövaren av programverksamheten. Om skyldighet att vid förundersökning eller rättegång röja en upplysning som avses i 1 mom. bestäms särskilt. Bestämmelsen ger de som har en central roll i publikations- eller programverksamhet en rätt att vägra avslöja såväl en upphovsman till ett meddelande som en källa till ett offentliggjort meddelan- de.256 Samma rätt tillkommer anställda. Regleringen är inte knuten till regelbundet återkommande typer av publikationer, utan före- ligger även vid enskilda offentliggöranden. Formen för offentlig- görandet spelar ingen roll, utan regleringen är medieneutral. Skyddet kan brytas för att genomföra förundersökningar och rättegångar.257 I rättspraxis finns ett fall som behandlade huruvida en VD i ett bokförlag kunde åberopa meddelarskyddet när han var kallad som vittne i ett fall om ärekränkning.258 VD:n menade att frågorna inte kunde besvaras utan att det avslöjades vem som var upphovsman till en av förlaget utgiven bok. 255JO:s årsberättelse 2002 s. 42. 256RP 54/2002 rd s. 75 f. 257Se HD 1980 II 86. bland annat hänvisning till , men också de inhemska reglerna, att direktören hade rätt att vägra avslöja för- fattaren. 3.10.1Uppmaningar att begå brott I strafflagen 17 kap. 1 § kriminaliseras offentliga uppmaningar att begå brott. Det framhölls under förarbetena till bestämmelsen att det var väsentligt ur proportionalitetssynpunkt att det straffbara området var avgränsat till fall där det fanns en konkret risk för att ett brott eller ett straffbart försök därtill skulle begås för att reg- leringen skulle kunna anses förenlig med grundlagens yttrande- frihetsreglering.259 Det är värt att jämföra med där det är straffbart att uppmana till gärningar som i sig inte är straffbara – en ordning som kan ifrågasättas ur grundlagssynpunkt.260 Av framställningen ovan framgår att ansvaret för yttrandefrihets- brott av olika slag inte sällan kan åläggas ett flertal personer såsom författare, spridare och ansvariga redaktörer och att detta gäller så- väl det straffrättsliga som det skadeståndsrättsliga ansvaret.261 Något ensamansvar eller motsvarande finns således inte i finsk rätt. I lagen om yttrandefrihet på masskommunikationens område finns där- emot särskilda regler om s.k. chefsredaktörsansvar i 14 §. Övriga an- svarar enligt allmänna straffrättsliga principer om gärningsmanna- skap och delaktighet enligt bestämmelsen i 13 §.262 I förarbetena uttalas att detta ansvar i praktiken kommer att riktas mot den som bestämmer om publiceringen: I publikations- och programverksamhet är gärningsmannen till ett uppsåtligt brott som motsvarar brottsrekvisitet i allmänhet den som i sista hand inte bara beslutar om innehållet i meddelandet, utan också om att ett meddelande som motsvarar beslutet skall göras tillgängligt för allmänheten. Gärningsmannaansvaret för de brott som avses i lagförslagets 13 § kommer därför allmänt att gälla den eller dem som 259GrUU 23/1997 rd s. 260Bull (1997) s. 626 f. 261Se t.ex. Illman s. 224. 262RP 54/2002 rd s. 69 f. de facto beslutar om innehållet i ett meddelande och om publiceringen av meddelandet.263 Det poängteras att det naturliga är att den ansvarige redaktören är den som bär det straffrättsliga ansvaret, inte minst för att denne redan genom andra regler är klart utpekad (4–5 §§) och för att undvika ett närmast slumpartat fördelande av ansvaret för alla de som kan uppfattas som delaktiga i en publikations offentliggöran- de. Här kan man säga sig att resonemanget i viss mån bygger på en slags ensamansvar, om än inte i formell mening.264 Vidare konsta- teras att en viss koncentration till redaktörer vid ansvarutkrävandet är nödvändigt för att skydda anonymiteten vid utövandet av ytt- randefriheten. Till detta kommer skyddet av källor, som ytterligare begränsar möjligheterna att få fram den faktiskt ansvarige. I sådana fall kan det i praktiken bli svårt att utröna vem som egentligen ansvarar för publiceringen, också inom en redaktion, och för dessa fall stipulerar 13 § att redaktören ansvarar.265 För just chefsredaktörer finns en regel som i viss utsträckning liknar den svenska modellen med ansvarskedja. Kan inte den redaktör som är ansvarig betraktas som gärningsman eller delaktig enligt 13 § har chefsredaktören ett subsidiärt ansvar. Ansvaret för- utsätter i sig att ett brott rent objektivt begåtts, däremot behöver inte gärningsmannen ha avslöjats eller dömts till ansvar.266 Detta innebär att ansvaret endast löser ut om det kan fastställas att den egentlige gärningsmannen haft det i straffbestämmelsen nödvän- diga uppsåtet. Inte sällan får detta avgöras utifrån innehållet i det publicerade meddelandet. Saknas sådant ursprungligt uppsåt kan inte heller chefsredaktören dömas till ansvar. Vidare förutsätter brottet att den ansvarige redaktören väsentligt försummat sina uppgifter att övervaka och leda arbetet, varför bevisning om sådana brister krävs för ansvarsutkrävande. Som exempel på fall där sådana försummelser föreligger nämns i förarbetena brister i organisatio- nen, i de allmänna anvisningarna för hur arbetet skall bedrivas, i att ge alltför oerfarna eller oskickliga medarbetare ansvarsfulla upp- 263RP 54/2002 rd s. 70. 264RP 54/2002 rd s. 71: Att i dessa fall bestraffa en eller flera anställda på redaktionen såsom gärningsmän eller delaktiga kunde basera sig på ett något slumpmässigt urval av misstänkta. Därför är det motiverat att en ansvarig redaktör bär ansvaret för vad den redaktion som leds av honom företar sig, om han på ett väsentligt sätt har försummat sin skyldighet att leda och övervaka det redaktionella arbetet och försummelsen har varit ägnad att medverka till ett brott som baserar sig på innehållet i en publikation eller ett program. 265RP 54/2002 rd s. 71. 266RP 54/2002 rd s. 71 f. gifter samt att låta en redaktionskultur som strider mot yrkesetiken inom journalistkåren utvecklas.267 I bedömningen av chefsredaktörsansvaret skall hänsyn tas till att den verksamhet som faller in under bestämmelsen är skiftande och att det inte får ställas oskäligt höga krav. Därför innehåller bestäm- melsen ett krav på väsentliga försummelser. krävs också att försummelsen bidragit till att brott begåtts. Med detta avses att fånga in gärningar som straffrättsligt sett skulle vålla abstrakt fara, dvs. där risken för att brott begås ökat eller där brott främjats eller underlättats på ett allmänt plan. Ansvar förutsätter uppsåt eller vållande.268 Chefredaktörsförseelse enligt 14 § kan enligt förarbetena inte betraktas som ett brott som avses 5 kap. 6 § skadeståndslagen.269 Å andra sidan kan det brott som chefredaktörsförseelsen är för- knippad med vara ett sådant brott mot ära eller annat dylikt brott som avses i den lagen (t.ex. spridande av information som kränker privatlivet, som är straffbart enligt 24 kap. 8 § strafflagen).270 Det finns vidare särregler för ansvar för publikationer på Internet i samma lag (2§). Vissa typer av material – t.ex. chatsidor m.m. – undantas från lagens tillämpningsområde och det vikarieran- de straffansvaret för redaktörer gäller inte för sådant material. I stället kan den som är tillhandahållaren av tjänsten komma att bli ansvarig för sådant som andra personer offentliggör där.271 I prak- tiken kan det företag (eller dettas ansvariga ledning) som tekniskt möjliggjort spridningen av ett yttrande bli ansvarig för en form av medhjälp till brott genom underlåtenhet att ha sådan kontroll över innehållet i det offentliggjorda att ett brott kunnat begås.272 Det som kanske visat sig vara av störst intresse vid studiet av den finska lagstiftningen på området är det sätt på vilket man både infört en teknikneutral yttrandefrihetsreglering i vanlig lag, med stöd av en allmän bestämmelse om yttrandefrihetsskydd i grundlag, som man riktat in denna mot kommunikationsformer 267RP 54/2002 rd s. 72. 268RP 54/2002 rd s. 73. 269RP 54/2002 s. 74. 270Se HD 1980 II 123. 271GrUB 14/2002 rd s.5. 272Illman s. 228 f. som har särskild genomslagskraft. På så sätt har man delvis lyckats med att både ha kakan och äta den. Lagen om yttrandefrihet på det massmediala området är en intressant och till synes väl funge- rande kompromiss mellan kraven på enkla och tydliga regler samt hänsyn till det krav på flexibilitet och detaljrikedom som lagstift- ning på detta område måste leva upp till. Det är också av betydelse att konstatera att man i – om än något försiktigt – anammat tanken på att det allmänna har ett ansvar för skyddet av yttrandefriheten också mellan enskilda och att detta tydliggjorts i grundlag. Det innebär att ytterligare ett land i närhet explicit tar på sig ett ansvar för skydd av rättig- heter i privaträttsliga förhållanden. Intressant att notera är att man i har en tämligen liberal reglering av politisk reklam, som inte tycks behandlas strängare beroende på medium, vilket ju är fallet i många andra länder, medan man å andra sidan har en omfattande och ganska strikt reglering av pornografiskt och annat sedlighetsstörande material. Tillämp- ningen av hetsbrott synes vidare något mer försiktig än i många andra länder. Det är också tydligt att rättspraxis haft stor betydelse för tillämpningen av de inhemska reglerna på det här området. Yttrandefriheten är ett av de rättsområden som dragit störst upp- märksamhet till sig i amerikansk juridisk litteratur. Det är nödvän- digt att begränsa en undersökning av denna typ till ett begränsat antal områden. Den del av yttrandefrihetsregleringen i som berör religionsfriheten kommer inte att behandlas i detta kapitel. Inte heller berörs frågor kring demonstrations- och mötesfrihet, trots att dessa i hög grad berörs av regleringen om yttrandefrihet. En sista begränsning är att hänsyn inte annat än undantagsvis tas till annan utveckling i rättspraxis än den som sker i den amerikanska högsta domstolen (Supreme Court). Redan inledningsvis bör pekas på att just Supreme Court har haft stor betydelse för hur skyddet av yttrandefriheten utvecklats i amerikansk rätt. Domstolen har möjlighet att pröva lagstiftnings förenlighet med grundlag. Tillsammans med det fak- tum att den amerikanska grundlagen är överordnad annan lagstift- ning såsom the supreme law of the land, gammal, kortfattad och mycket svår att ändra har detta givit domstolen en viktig roll i kon- trollen av att de politiskt valda statsorganen utövar sin makt inom konstitutionens gränser. har domstolens rätts- praxis kommit i konflikt med de politiska organen, men det är vik- tigt att notera att praxis på just området för yttrandefriheten inte brukar kritiseras såsom illegitim, om än många kommentatorer hittat fel i enskilda fall. I den amerikanska konstitutionen regleras skyddet av yttrandefri- heten i konstitutionens första tillägg, First Amendment. Grund- lagstexten lyder: Congress shall make no law respecting an of religion, or prohibiting the free exercise thereof; or abridging the freedom of speech, or of the press; or the right of the people peaceably to assemble, and to petition the Government for a redress of grievances. Bestämmelsen innehåller som synes först och främst ett förbud gällande reglering av religion och först därefter ett skydd av ytt- randefriheten. Stadgandets allmänna utformning kan leda tanken till att det innebär ett absolut förbud för kongressen att lagstifta i frågor som rör yttrandefrihet, men så har inte bestämmelsens upp- fattats i praxis.273 Det förhållandet att pressen nämns särskilt i be- stämmelsen kan inte heller tas till intäkt för att media rent allmänt har en förstärkt ställning på yttrandefrihetens område. Supreme Court har i flera avgöranden avvisat en sådan tanke på pressens privilegium.274 Inte desto mindre har pressen en särskild ställning när det gäller den allmänna opinionsbildningen och dess betydelse är också er- känd i domstolspraxis. I praktiken tycks detta leda till att pressen ges ett visst handikapp i frågor som gäller förtal i massmedia, där principerna från det ledande rättsfallet ger ett stort utrym- me för att kritiskt granska offentliga personer utan risk för rättsliga konsekvenser.275 I nyare praxis kan kanske ses att denna ställning dock inte är så särpräglad, utan att det betydelsefulla snarare är det sakområde som yttrandena gäller. Kommentarer av samhällsfrågor m.m. får extra skydd (strängare granskning av begränsningar) oav- sett vem som kommer med dem.276 273Se , Mötes- och demonstrationsfriheten (1997) s. 167 f. med hänvisningar. 274Branzburg v. Hayes, 408 U.S. 665 (1972) (angående journalists vittnesmål inför jury, Zurcher v. , 436 U.S. 547 (1978) (husrannsakan i tidnings kontorslokal, v. Lando, 441 U.S. 153 (1979) (förtal i pressen) och v. Cowles Media Co., 663 (1991) (tidnings brott mot löfte att inte offentliggöra). 275New Co. v. , 376 U.S. 254 (1964). 276Se v. Bellotti, 435 U.S. 765 (1978) och v. Proxmire, 443 U.S. 111 (1979) för antydningar åt det hållet. Av betydelse för rättighetsskyddets omfattning är också att det fjortonde tillägget (Fourteenth Amendment) tolkats så att dess garantier för s.k. due process i frågor som gäller liv, frihet och egendom också medför att de övriga tilläggen är tillämpliga visavi delstaterna och inte – såsom ursprungligen – bara visavi den fede- rala staten.277 I rättsfallet Near uttrycks saken: It is no longer open to doubt that the of the press and of speech is within the safeguarded by the due process of the Fourteenth Amendment from invasion by state action.