sou · GUB330 · 2007-01-01 00:00:00 — När det gäller barnmisshandel utförd inom familj av vuxen mot barn har vi däremot inte funnit någon skillnad mellan de båda be- folkningskategorierna när det gäller åtalsrisk, vilket dock kan hänga samman med att så få fall gått till lagföring (), dvs. att åtalsris- ken är så låg generellt sett. Vad vi konstaterat är att personer av utländsk härkomst anmäls oftare och utreds noggrannare än svenska misstänkta, åt- minstone i vissa distrikt och beträffande vissa av de brott vi under- sökt. Eftersom det finns andra undersökningar (se bidrag i denna antologi) som tvärtom visar på en långtgående lika- behandling tarvar detta en förklaring. Ett skäl till skillnaden skulle kunna vara begränsningar i vårt underlag, ett annat att undersök- ningsperioderna skiljer sig, ett tredje att vår metodik är bristfällig. Jag tror emellertid att skillnaden i resultat främst beror på vilka brott som undersöks. När det gäller grövre brott, dvs. sådana brott som har högsta prioritet hos polisen och medför obligatorisk häkt- ning (som mord/dråp, grovt narkotikabrott, grov misshandel, våldtäkt etc.), finns det skäl att anta att den etniska dimensionen Negativ särbehandling i rättskedjans alla led inte kommer att ge statistiskt utslag vid en jämförelse mellan misstanke och åtal. Eftersom utredningen i dessa fall omgående ställs under rättens prövning så snart det finns en skäligen miss- tänkt, är det i stället vid häktning som man bör göra en jämförelse mellan kategorierna om man vill undersöka om det kan förekomma en negativ särbehandling. Fokus vid jämförelsen måste alltså ligga på själva bevisvärderingen. När det däremot gäller mindre grova brott, där utredandet handlar om polisens prioriteringar, kan man hitta en negativ särbehandling av invandrare, om det föreligger en sådan. Och beträffande de lindrigaste brotten, som endast kommer att ge böter, måste eventuell statistiskt konstaterad särbehandling (i form av högre åtalsrisk) ställas i relation till alternativa möjligheter att slutföra ärendet (dvs. åtalsunderlåtelse och strafföreläggande). Om man däremot, som (i denna antologi), jämför andelen personer av utländsk härkomst som är betecknade som skäligen misstänkta med andelen svenskar i samma kategori, är det inte förvånande att åtalsfrekvensen är lägre i den förra katego- rin. Från skälig misstanke går generellt av de grova brott som Kardell undersökt vidare till åtal, medan relationen mellan an- mälan och åtal i våra undersökningar (för motsvarande brott) sällan överstiger . Detta betyder alltså att de flesta som misstänks för brott aldrig kommer att betecknas som skäligen misstänkta – bevisen anses inte tillräckliga för att den misstankegraden ska anses uppnådd. Vid en etnisk jämförelse som utgår från misstankeregi- strerat kan det förhålla sig så att misstänkta svenskar redan har avförts och utredningen lagts ned medan polisen gått vidare med utländska misstänkta (som betecknats som skäligen misstänkta och kanske utsatts för tvångsmedel som husrannsakan och anhål- lande), varefter åklagaren funnit att bevisen inte räcker till åtal. En korrekt bild av åtalsrisken – och en eventuellt förhöjd sådan för invandrare – måste således bygga på jämförelse av relationen mellan anmäld misstänkt och eventuell lagföring av denne om man vill studera eventuell negativ särbehandling på etnisk grund. I förhållande till svenska misstänkta tycks det, enligt våra under- sökningar, ske fler åtal mot invandrare, generellt sett. Personer av utländsk härkomst är överrepresenterade när det gäller anmäl- ningar, men denna överrepresentation är ännu större om man ser Negativ särbehandling i rättskedjans alla led till andelen åtal. Överrepresentationen är inte lika tydlig – om den ens förekommer på ett generellt plan – när det gäller lagföringar i stort (dvs. både åtal och summarisk prövning). som åta- len är fler, proportionellt sett, för den utländska gruppen, tycks nämligen andelen strafförelägganden färre (i förhållande till den proportion som gällt vid anmälan). Detta innebär helt enkelt att svenska misstänkta har större möjlighet att få sitt ärende avgjort genom ett enkelt strafföreläggande (vilket i praktiken innebär att man får en bötesavi – eller i vissa fall en villkorlig dom – med posten). Det är också lättare för svenskar att få åtalseftergift. Den mest näralig- gande förklaringen till dessa förhållanden är att svenska misstänkta kan vara mer benägna att erkänna sitt brott, medan invandrare i högre grad förnekar brottet. Vid ett förnekande måste skuldfrågan avgöras av rätten. En annan orsak kan vara att det föreligger ett s.k. enskilt anspråk i ärendet, dvs. att brottsoffret kräver skadestånd, och om den misstänkte inte godkänner också detta anspråk måste hela saken (dvs. både brottet och skadeståndet) tas upp i rätten. Att detta inte kan lösas utan rättegång kan bero på att målsäganden (brottsoffret) är mindre angelägen att göra upp i godo när det är en invandrare som är gärningsman eller på att den misstänkte invand- raren inte anser kravet skäligt. Orsakerna till att förhållandevis fler brott kan av genom strafföreläggande när den misstänkte är svensk har inte utretts närmare, men förutom att bottna i attityder kan obalansen bero på okunskap, passivitet och skillnader i försvar. Dessutom är det möjligt att åklagare gör en hårdare bedömning av allmänintresset av att väcka åtal när det är en utlänning som är för- övare. När det gäller lagföringen i stort, dvs. frågan om invandrare är missgynnade när det gäller vilka ärenden som kan leda till en straff- rättslig sanktion, är det vanskligt att dra generella slutsatser på dessa begränsade undersökningar. För vissa brott, särskilt lindriga och grova sådana, kan det förhålla sig så att åtalsrisken är den- samma för svenskar och invandrare (dvs. att gruppernas andel är ungefär densamma vid åtal som vid anmälan). För andra brott, sär- skilt medelgrova brott med enskild målsägande, tycks lagförings- risken vara större i invandrargruppen, vilket i klarspråk betyder att det är lättare för en svensk att komma undan vissa brott utan efter- räkningar. Chansen att ärendet läggs ned på vägen mot rättslig prövning är betydligt större när en svensk är misstänkt beträffande viss typ av brottslighet. Och motsatsvis: Risken för att bli lagförd (och sedermera) straffad för detta brott är betydligt högre för den Negativ särbehandling i rättskedjans alla led misstänkte som inte har svensk härkomst. Våra undersökningar medger inte några säkra slutsatser om vid vilka brott åtalsrisken är förhöjd för invandrare, men resultaten tyder på att det särskilt är för brott med enskild målsägande som åtalsrisken är förhöjd. Dessutom finns det goda skäl att anta att i de fall det finns en förhöjd åtalsrisk för personer av utländsk härkomst, gäller detta särskilt invandrare från länder utanför . I sitt examensarbete har gått igenom de domar rörande våldtäkt mot vuxna från perioden –98, som ingick i praxisundersökning (omfattande totalt 325 slumpvis utvalda tingsrättsdomar rörande sexualbrott)2, och därvid funnit att 2/3 av de dömda kom från länder utanför Västeu- ropa. Siffran är minst sagt häpnadsväckande. Tyvärr finns det inte någon möjlighet – eftersom kriminalstatistiken inte upptar miss- tänktas ursprung – att bedöma hur mycket andelen för denna grupp ökat vid åtal och dom i förhållande till andelen anmälningar. Vi kan dock utgå ifrån att andelen icke västeuropeiska män var be- tydligt lägre i anmälningsfasen. Vad som ger särskilt stöd åt slutsat- sen att män från länder utanför löpte en mycket större risk att åtalas för våldtäkt än andra män i är det förhållande att antalet åtal på området varit relativt och uppgått till ca 150 personer . Trots att antalet anmälningar mer än fördubblades ökade inte antalet åtalade och dömda våldtäktsmän . Skillnaden var endast att kvoten , , till stor del fyllts av invandrare, företrädesvis från länder utanför . Detta torde motsatsvis betyda att misstänkta svenska förövare – av en eller annan orsak – inte längre löper samma åtalsrisk som . har en viss utjämning skett och antalet åtalade och dömda utlänningar minskat. handlar det emellertid om en betydande överrepresentation. Vid en genomgång av samtliga våldtäktsdomar i tingsrätt för (Diesen 2005:282) finner vi att av de som åtalades för våldtäkt detta år hade utländskt ursprung. Om man särskilt ser till fällande domar och invandrare från länder utanför var deras andel , dvs. betyd- ligt lägre än de som gällde 95–98. Den vikti- gaste orsaken till förändringen är, som tidigare nämnts, den skill- nad i attityd som kunnat konstateras hos ut- ländska misstänkta när det gäller anklagelser om sexualbrott, sär- 2 SOU 2001:14. Negativ särbehandling i rättskedjans alla led skilt våldtäkt och sexuellt utnyttjande. kunde man för- vänta sig ett totalt förnekande, dvs. den misstänkte mannen nekade till att ha haft samlag med kvinnan, men numera kommer regelmäs- sigt en s.k. samtyckesinvändning även från utländska misstänkta, vilket medför att åtal blir betydligt svårare och att dessa män inte längre hamnar i ett automatiskt underläge. Detta visas genom att invandrare numera (2003) upptar ca hälften av de friande domarna och det rentav är högre friandefrekvens () för utlänningar än för svenskar (). Enligt de undersökningar som utförts av , , och del (beträffande perioden –2003) har denna utjämning mel- lan kategorierna också medfört att åtalsprövningen överlag blivit ännu mer restriktiv än . Antalet anmälningar ökar, men åtalsfrekvensen sjunker, vilket betyder att kvoten dömda våld- täktsmän blir kvar på den historiska nivån. Förutom överfalls- våldtäkter är det i första hand våldtäkter utförda med mycket våld eller av tidigare dömda och/eller missbrukare, mot kvinnor som betraktas som skyddsvärda, som leder till åtal. När åtal undantags- vis sker vid uppraggningsvåldtäkter är utgångspunkten för åtal kombinationen skyddsvärd kvinna och man med låg social status. Det betyder i sin tur att det är så att invandrare tycks löpa en något större åtalsrisk än svenska misstänkta vid inomrela- våldtäkter. För att kunna konstatera den förhöjda åtalsrisken vid exempelvis våldtäkt räcker det alltså inte att jämföra svenskar och invandrare i kvantitativa storheter, man måste i stället se hur och mot vem våld- täkten utförts. Vid en överfallsvåldtäkt behandlas de misstänkta förövarna lika medan ursprunget har betydelse om det handlar om en inomrelationell våldtäkt eller en uppraggningsvåldtäkt. Där tycks, enligt våra undersökningar, åtalsrisken vara densamma för båda kategorierna om både förövare och offer tillhör samma grupp, dvs. om både offer och förövare har samma etniska ursprung. Däremot är åtalsrisken klart högre för en misstänkt invandrare om offret är svenskt och betydligt lägre om den misstänkte är svensk och offret av utländsk härkomst. Samma mönster ser vi också när det gäller sexuellt utnyttjande (hela landet 2001–2002) och kvinnomisshandel (1998). I Klättborgs studie över olaga hot (2003) saknar vi upp- gifter om fördelningen mellan svenskar och invandrare vid anmälan (i en population om över 20 000 anmälningar), men vid tingsrätten utgjorde personer med utländsk härkomst hälften av de åtalade. Negativ särbehandling i rättskedjans alla led Här, liksom vid kvinnomisshandel, är det av betydelse för åtalsris- ken vem som är offret. Analysen ger indikationer om att åtalsrisken är klart högre om en invandrare hotar en svensk än om han hotar en annan invandrare. Sammanfattningsvis kan man om åtalsrisken för en invandrare, jämfört med en svensk, säga att den inte tycks vara signifikant högre när det gäller brott som inte har ett enskilt brottsoffer, ex- empelvis narkotikabrott eller förmögenhetsbrott, utan att den överrepresentation som förekommer redan i anmälningsskedet kvarstår vid åtal. När invandrare begår brott mot invandrare, exem- pelvis misshandel, olaga hot eller våldtäkt – tycks åtalsrisken minska något, men den ökar å andra sidan relativt markant om offret är svenskt. Något brott där proportionen invandrare minskar i för- hållande till deras anmälningsandel har vi inte funnit (i dessa be- gränsade undersökningar). Om man däremot ser till brottsligheten i stort tyder resultaten på att den överrepresentation som gäller vid anmälan förstärks ytterligare något vid åtal. Den främsta orsaken till detta ligger dock i sämre möjligheter att avsluta ärendet genom åtalsunderlåtelse eller strafföreläggande. Utsätts oftare för tvångsmedel Vid granskning av hur principen om likabehandling tillämpas under straffprocessen uppkommer också frågan om tvångsmedelsanvänd- ningen: Utsätts de oftare för kroppsvisitering och husrannsakan? Häktas invandrare oftare och längre än svenskar? Behandlas de an- norlunda (sämre) ? Någon närmare undersökning av tvångsmedelsanvändningen har inte gjorts inom ramen för min del av projektet (se istället avsnitt), däremot beträffande häktning. Att det pro- portionellt sett häktas fler utlänningar än svenskar (i förhållande till deras andel när det gäller gripanden) beror inte bara på att ut- länningar (utan fast hemvist i riket) kan häktas för lindrigare brott utan också på att det oftare anses föreligga flyktfara. Även när det gäller utländska medborgare som har hemvist i utgör flyktfara, dvs. risken att den misstänkte kommer att undandra sig lagföring och straff, en oftare förekommande häktningsgrund. Tanken – som möjligen också har fog för sig (men som knappast gäller politiska flyktingar) – är att den utländske medborgare som misstänks för ett brott som kan ge fängelse kan vara benägen att i Negativ särbehandling i rättskedjans alla led den situationen fly tillbaka till hemlandet. Det torde dessutom för- hålla sig så att även häktningsgrunden kollusionsfara, som innebär att man i frihet kan påverka utredningens gång på ett negativt sätt (genom att exempelvis förstöra bevis eller hota vittnen), används mer frekvent (och kanske mer slentrianmässigt) när det gäller per- soner med utländsk bakgrund. Även när det gäller den tredje möj- liga häktningsgrunden, recidivfara (som innebär risk för återfall i brott), kan man misstänka att utländska medborgare är i ett under- läge jämfört med svenskar. Sammantaget betyder detta att personer av utländsk härkomst i högre grad än svenskar riskerar att bli häktade för samma brott. Att personer av utländsk härkomst häktas oftare har alltså delvis med tolkningen av häktningsgrunderna att göra. Huruvida invand- rare med hemvist i löper större risk än motsvarande svensk att häktas när det handlar om att bedöma själva brottsmisstanken, är mer svårbedömt. Det finns dock vissa indikationer på att så skulle vara fallet. Beträffande brottet våldtäkt innehåller Naiti del Santes undersökning uppgiften att samtliga personer som häktades för (enbart) våldtäkt i –2002 var av utländsk här- komst. I våldtäktsmålen från hela landet var 99 personer av totalt 157 dömda häktade under rättegången. Av dessa var 54 av utländsk härkomst, dvs. Detta ska jämföras med att av de dömda tillhörde denna kategori. En undersökning i för av häktade innan för samtliga brott visade att av dem som häktades då var av utländskt ursprung. En tydlig bekräftelse på den allmänna överrepresentationen gavs också i den undersökning som Ekot på genomförde 2004 över ärenden hos JK enligt frihetsberövandelagen, som ger häktade ersättning om frihetsberövandet inte följs av åtal eller om åtalet leder till frikännande. Vid denna genomgång av 1 850 ären- den (– ) visade det sig att av de personer som fått ersättning för att ha suttit oskyl- digt fängslade var av utländsk härkomst. Denna uppenbara överre- presentation visar dels att utlänningar riskerar i häktning i högre grad än svenskar (eftersom de utländska medborgare utan hemvist i landet som grips inte är tillräckligt många för att förskjuta statisti- ken i tillräcklig grad), dels att det tydligen förhåller sig så att per- soner av utländsk härkomst häktas på lösare grunder än svenskar (eftersom en så oproportionerlig andel invandrare erhöll skadestånd). Som ovan sagts kan också den strängare tillämpningen av häkt- ningsreglerna gentemot personer av utländsk härkomst, eller åtminst- Negativ särbehandling i rättskedjans alla led one mot utländska medborgare utan fast hemvist i landet, vara befogad i många fall. Även när det gäller häktningstidens längd är det generellt så, i vart fall om man bortser från ekobrottmålen, att personer av utländsk härkomst riskerar att få sitta längre i häkte i avvak- tan på rättegång än svenskar. Inte heller här har vi några omfattande statistiska belägg, men om stickproven stämmer – vilket allt talar för – torde den viktigaste förklaringen ligga i att brott begångna av utländska misstänkta är mer svårutredda. Dels kan det föreligga svårigheter som är hänförliga till den misstänkte, t.ex. språksvå- righeter eller problem med att säkerställa identiteten, dels kan de vara hänförliga till själva brottet, t.ex. att det är en del av brotts- lighet som utförts i flera länder. Det kan dock inte alls uteslutas att många häktningar av personer med utländsk bakgrund sker mer slentrianmässigt än för svenska misstänkta i motsvarande situation och bygger på fördomar om en mer brottslig karaktär. De flesta åtal som väcks leder också till fällande dom. Skälet till detta är, teoretiskt sett, att åklagare inte får föra ett ärende till domstol om det inte finns stark bevisning mot den misstänkte. Det räcker inte med att det finns övervägande sannolikhet för att den misstänkte förövat brottet – för åtal krävs att åklagaren kan för- vänta sig en fällande dom och för fällande dom i brottmål krävs i regel att skulden kan ställas utom rimligt tvivel. Detta betyder i praktiken att alla professionella aktörer i processen vet att sanno- likheten för att den misstänkte kommer att fällas är mycket stor. Rättens uppgift är alltså inte att bedöma om bevisningen är stark utan att bedöma om den är så stark att brottet är ställt utom rimligt tvivel. Av detta skäl – men också beroende på att åklagarna , beroende på resursbrist och prioriteringar, är mycket restriktiva med att väcka åtal för mindre eller medelgrova brott om inte bevis- ningen framstår som helt – har vi en total fällandefrekvens på 93,8 %.3 Andelen friande domar varierar med brottstyp och är exempelvis högre beträffande ekobrott, våldtäkt och narkotika- brott än beträffande våldsbrott och tillgreppsbrott, men variationen beror också på hur man räknar: I en hel del fall fälls en tilltalad som är åtalad för flera brott för vissa av dessa, men frias för andra, och 3 Uppgift från RÅ rörande 2003. Negativ särbehandling i rättskedjans alla led det förekommer också att en person blir dömd för ett lindrigare brott än det han åtalats för. Om man med ogillade åtal menar alla former av lindring blir givetvis fällandefrekvensen lägre än om man bara ser till helt friande domar, men under alla förhållanden är odd- sen för att en åtalad person också ska bli dömd mycket höga. Eftersom fällandefrekvensen är så hög, generellt sett, är det också svårt att bedöma om det finns en mätbar skillnad mellan åta- lade svenskar och invandrare när det gäller risken att bli dömd (el- ler, om man så vill, chansen att bli frikänd). Tidningen gick igenom 400 slumpvis utvalda domar vid . Av dessa avsåg 142, eller , invandrare, vilket visar en tydlig överrepresentation i förhållande till andelen invandrare i . Endast 24 domar var helt frikännande, , och av dessa friade personer var bara två invandrare. Medan av de åtalade invandrarna friades, gick alltså av svenskarna fria. Ut- slaget är så tydligt att man i vart fall för del skulle våga anta att chansen att bli frikänd är betydligt lägre för en invandrare än för en svensk. För att kunna jämföra med Göteborgsundersökningen utvaldes slumpvis 400 domar också i (Die- sen 2005:283). Av de åtalade var 176 personer, motsvarande , av utländsk härkomst (jämfört i ). 37 personer friades, dvs. av samtliga åtalade, varav 19 personer var av utländsk härkomst (och 18 svenskar). Både numerärt och propor- tionellt sett var det alltså fler invandrare än svenskar som friades av tingsrätt.4 Detta resultat skulle kunna tolkas så att det i , till skillnad från i , inte alls förekommer någon negativ särbehandling av invandrare, att tingsrätten förmår förhålla sig neutralt till den åtalades härkomst. Så kan också vara fallet, men om man går lite djupare in i materi- alet och jämför liknande fall försvinner bilden av allmän likabe- handling. I undersökningen frias personer av utländsk härkomst företrädesvis från anklagelser om olaga hot, snatteri, ringa narkoti- kabrott och smugglingsbrott medan ogillade åtal mot svenskar i högre grad rör grövre brott (som bedrägeri, bokföringsbrott och andra ekobrott). Det verkar alltså som om tingsrätten friar (även) personer av utländsk härkomst när utredningen är för dålig, vilket framför allt förekommer när det gäller de lindrigaste (bö- 4 Se 2003 för motsvarande resultat i . Negativ särbehandling i rättskedjans alla led tes)brotten. När det däremot gäller mer avancerad brottslighet är invandrarna i underläge och har sämre odds för att gå fria. De undersökningar vi själva utfört i beträf- fande olika brottstyper bekräftar denna bild. Beträffande brottet olaga hot kan man se en tendens att svenska åtalade har en större chans än invandrare att bli friade om brottsoffret är svenskt, men att de båda kategorierna är likställda om det är en invandrare som är offer. När det gäller kvinnomisshandel och barnmisshandel går det inte att (av de fåtaliga friande domarna i materialet) se några tydliga tendenser och detsamma gäller rån och narkotikabrott. Beträffande våldtäkt bestod en uppseendeväckande andel av de åtalade i av personer med utländsk härkomst, 18 av 23 eller , och 3 av dessa 18 friades. Av de 5 svenskar som åtalades friades 4! Detta innebär en betydande skillnad mellan kate- gorierna: Även om alltså av invandrarna friades hade svenska åtalade en fyra gånger förmånligare ställning. Eftersom så få åtal ogillas kan, som framgår av våldtäktsexemplet ovan, ett fåtal fall ge stort utslag på fördelningen mellan olika grupper och brottskategorier. Därför är det också förenat med svå- righeter att slå fast en klar tendens när det gäller fällande domar och etnicitet. De temporära och lokala variationerna kan vara stora och torde också hänga samman med hur stor andel personer av utländsk härkomst som bor inom domstolens upptagningsområde. En försiktig slutsats av samtliga dessa undersökningar är att det tycks finnas en något förhöjd risk för invandrare att bli fälld på en utredning eller bevisning som inte räcker för att fälla en svensk, särskilt när den huvudsakliga bevisningen är muntlig. Bekräftelse på en sådan slutsats kräver dock mer omfattande kvalitativa analyser (byggda på direkta jämförelser mellan fall med liknande sakom- ständigheter och samma bevisläge) och det går inte att föra slutsat- sen så långt som till en förmodan att det sitter ett större antal oskyldiga invandrare i våra fängelser. En sådan konklusion förut- sätter ju både att domen blivit felaktig och att felet fått negativ konsekvens för den åtalade. I själva verket kan en överrepresenta- tion av invandrare bland de fällda också bero på att svenska åtalade felaktigt gått fria. Sammanfattningsvis ger våra begränsade undersökningar inte stöd för en generell slutsats att det – för alla typer av brott och i hela landet – är större risk som åtalad att bli dömd om man är invandrare än om man är svensk. Att så många av dem som döms för brott är invandrare beror i första hand på att dessa är överrepre- Negativ särbehandling i rättskedjans alla led senterade i tidigare led i processen, dvs. vid anmälan och åtal, och att denna överrepresentation kvarstår även efter dom. finns det inget som talar för att invandrare skulle vara gynnade i något avseende när det gäller bedömningarna i domstolen. Tvärtom tyder analyserna på att det, åtminstone beträffande vissa typer av brott, är en betydande nackdel vid skuldprövningen att vara invandrare.