prot · GU0978 · 2007-03-20 00:00:00 — Det handlar om en moralisk och mänsklig skyldighet. Därför är det glädjande att justitieminister nämnde den kommande konferensen. Jag hoppas sannerligen att vi till den konferensen kan få se konkreta politiska förslag. Man kan inte nog stryka under att det är viktigt att också vi i och regeringen är goda förebilder. Frågan om ett filter mot barnpornografi kan vara en idé. Men inte minst till sommarens konferens måste de internationella åtgärderna luftas. Det gäller framför allt vad vi kan göra på EU-nivå. Det rör kanske inte justitieministerns specifika fält, men varför inte ta seriösa diskussioner med exempelvis olika franska ministrar som har lagt fram tydliga och bra förslag mot barnpornografi och framför allt mot barnsexturismen? Det hör också intimt samman med att övergreppen även filmas, produceras och pågår gång på gång. Det är en viktig aspekt som inte får glömmas. 22 (): Jag kanske var lite elak mot och tolkade den oerhört negativt, men strunt i det. Låt oss i stället diskutera de förslag som finns om decentralisering av den här typen av arbetsuppgifter. Man ska utbilda fler som arbetar lokalt med den här typen av frågor. Det behöver inte vara fel. Problemet är att den kunskap som man har samlat centralt hos de få som arbetar med detta tar väldigt att arbeta upp. Den centrala instansen måste finnas där även för att stödja de lokala utredarna. Utbildningen och decentraliseringen kanske snarare förstärker argumenten för att stärka den centrala gruppen som arbetar med barnpornografifrågor och sexuellt utnyttjande av barn. Det är orimligt när vi vet att förövare inte har identifierats trots att möjligheterna finns att göra det. Det är orimligt att barn som utsatts för övergrepp fortsätter att utsättas för övergrepp genom mångfaldigande av de övergrepp som en gång är gjorda men säkert också i många fall på grund av att man fortfarande utnyttjar samma barn. Det är samma barn som utnyttjas av samma eller andra förövare och som är än vid det tillfälle då man har dokumenterat övergrepp. Jag skulle önska att signalen från den här debatten har gått fram. Jag kanske också önskar att justitieministern visar det . Ökade anslag är nog nödvändiga för att man på central nivå inom ska kunna bekämpa den här typen av brottslighet. Det är vi många som tycker i den här debatten. Det tycker också Ecpat , som arbetat mycket med de här frågorna. Det tycker också IT-företagen och Internetleverantörerna som verkställer blockeringar av den här typen av sidor . Jag hoppas att justitieministern har lyssnat på det. 23 (): Ett problem med lagstiftningen är att man kan sitta och surfa på Internet och ostört gå in och titta på barnpornografi, alltså titta på övergrepp på barn, utan att det är straffbart. Problemet med det är att det är smittsamt. Vi vill gärna tro att pedofiler är en särskild sort som man nästan kan peka ut och se utanpå att det är en pedofil. Men så är det inte. Jag hörde en psykolog som jobbar med dömda sexförbrytare som beskrev det så här: var man pedofil och letade efter bilder för att man ville se dem i verkligheten. blir man pedofil när man går in på Internet och kanske bara råkar på de bilderna. Han beskrev det som ett slags motsvarande spelberoende. Det växer ett beroende. På det sättet blir det en smitta som gör att fenomenet sprider sig ännu mer. Därför är en viktig åtgärd att de som har blivit ertappade och dömda får en bra behandling. Det förekommer på vissa anstalter att de får ett bra program. Det har faktiskt påverkat människor att ändra sitt beteende. Men det finns inte överallt. Det är också en viktig uppgift att kriminalvården får resurser så att den kan se till att varenda person som har tagits in för sexuella övergrepp mot barn verkligen får en behandling som gör att de när de väl kommer ut klarar sig utan att behöva fortsätta med sin vidriga brottsliga verksamhet. hoppas jag också, som sagt, att statsrådet inte minst när utredningen kommer jag vet ju hur läget är, att man ska invänta utredningen först tar itu med det snabbt så att vi framför allt får en förändrad lagstiftning. Det är det vi behöver börja med. 24 (): Jag tror ändå inte att man helt ska släppa diskussionen om resurser och öronmärkning. Det är möjligt att det inte behövs, men jag tror att vi får följa utvecklingen väldigt noga. Det är inte tillfredsställande . Det är inte tillräckligt många som utreder de här brotten, och det hänger intimt ihop med statusen. Det är inte hög status att utreda vare sig barnporrbrott eller övergrepp i allmänhet mot barn, våld eller sexuella övergrepp, vare sig det är i familjen eller på andra sätt. Om man höjer kompetensen och statusen på de här områdena och tillför mer resurser är det klart att vi kommer att kunna lösa fler brott. Trots allt är det tyvärr en liten andel av övergreppen mot barn som leder till fällande domar och som ens leder till åtal. Barnen är i sig själva försvarslösa, så det är extra viktigt att samhället går in och garanterar hjälp. Jag vill ändå inte släppa det här med grooming. Jag kan inte förstå att det finns någon anledning att vuxna människor, framför allt män, ska kunna göra de här närmandena mot barn på nätet. Det är så uppenbart vad de är ute efter. Det handlar inte om några rena motiv. I de mejl som jag har kunnat läsa ser jag att det handlar om att man vill träffa barnen, utnyttja dem sexuellt, ta bilder på dem och filma dem. Jag tycker att vi borde förbjuda det, och då tror jag att vi skulle kunna förebygga att en del brott begås. Många barn har blivit mer gränslösa . Det är en naturlig sak att filma sig själv när man klär av sig eller till och med onanera framför kameran och att sälja detta. Om man börjar med det vid sin egen dator hemma är inte steget så långt till att ställa upp i andra sammanhang på både poseringar och porrfilmer. Jag tror att vi verkligen måste uppmärksamma barns utsatthet på nätet, som är enorm. Den går också ned i åldrarna. Jag vill tacka för den här debatten, och framför allt interpellanten som väckte debatten. 25 (m): För att jag ska hinna med det vill jag först säga att det råder en missuppfattning. Det är så att gör bådeoch. Det handlar både om en utbildning på förstahandsgranskningsnivån och om en satsning på den centrala nivån. Det återstår att se var man hamnar. Uppgraderingen av hur många som utbildas beror på att erbjudandet om att utbilda regional personal har haft ett mycket större tryck än vad man förväntat sig. Det visar att man har ökat intresset ute i myndigheterna för att arbeta med frågorna. Jag tror också att det är otroligt centralt att det finns kompetens ute i polismyndigheterna. När man kommer in med en anmälan om barnpornografi till exempel i får man inte bli bortviftad av någon som inte förstår frågan, och ens ärende får inte bli liggande någonstans därför att de inte får tid att skicka in det till en central nivå. Jag tror att vi behöver ha kompetens också på lokal nivå. Det har ökat och ökar ganska ordentligt. Jag har därför en positiv bild av att man gör mycket mer än vad som har gjorts . Vi får se i redovisningen hur långt det räcker. När det gäller grooming ska vi få ett svar från Riksåklagaren och Brå, som tittar på just frågan om grooming och vad man kan göra för att hantera den bättre än vad vi gör . Jag tror att det är otroligt viktigt. Jag tycker också att det var bra att detta om blockering av vissa typer av webbsidor och så vidare nämndes. Det finns ett samarbete mellan och som fungerar väl, och det sker frekvent. Det är bra. I det praktiska arbetet är det inte bara det enskilda arbetet mot barnpornografi som är intressant. Väldigt mycket av den här verksamheten, i den mån den produceras i om man får uttrycka sig så illa sker i nära relationer och i familjens hägn. Därför är det som kallas arbete mot våld i nära relationer otroligt centralt. Ofta är det i de familjenära utredningarna man hittar sexuellt utnyttjande av barn som använts i barnpornografisammanhang. Jag vill gärna se det arbetet, som också har en ganska hög prioritet inom polisen och som man ägnar sig ganska mycket åt, som en del i det arbete som görs för att skydda barn mot den brottslighet generellt som barn utsätts för. Här finns kopplingar som är nog så viktiga. När det sedan gäller de internationella frågorna tror jag att vi har anledning att arbeta mer med dem. Det är naturligtvis viktigt att det finns franska ministrar som är engagerade. Jag vill gärna säga att engagemanget inom EU över huvud taget är stort på det här området. Frågan har lyfts fram , och det har lovats att man ska komma med förslag, som inte har dykt upp och så vidare. Jag vet att kommissionären har tagit upp en del diskussioner, och han engagerade sig i samband med att drottningen och kolleger om jag får uttrycka mig så samlades för att diskutera barnsexhandel och annat. Jag har bett kommissionären att komma till den stora konferensen , därför att jag tycker att det är en viktig signal. Jag vill väldigt gärna att vi får EU engagerat i den här typen av frågor, för det här är en brottsbekämpning som måste ske på alla nivåer. Den internationella sexhandeln är stor. Den omfattar i väldigt stor utsträckning barn, och barn utnyttjas i det sammanhanget. Det betyder inte att vi inte måste göra vår hemläxa, men vi måste arbeta på två fronter. När man ser omfattningen av barnpornografi, barnsexhandel och människohandel känns det lite futtigt, om jag får säga det, att det kommer förslag om att sätta in ett filter i riksdagsledamöternas datorer. Det får ni gärna göra det bestämmer inte statsråden. Men det är inte det som är det stora problemet, även om det skulle kunna vara en förebild. Vi kommer inte att kunna stoppa detta med förbud, utan vi måste arbeta brett och intensivt. Vi måste också arbeta med de värderingar som ligger till grund för att det finns män och kvinnor som är beredda att utnyttja barn för sina lustars och drifters skull. Det finns anledning att föra en värderingsdiskussion här också, och det finns anledning att ta ett stort grepp när det gäller det internationella samarbetet. Jag tror att det behövs många olika krafter. Det är bra att många här i har det engagemanget. 26 (): Jag tänkte att jag skulle nämna ett ord om förövaren. Förövaren är oftast en person som själv när han var liten varit utsatt på ett eller annat sätt. Det är inte så att alla som har blivit sexuellt utsatta när de var små blir pedofiler med automatik. Men förövare och pedofiler kan sägas ha blivit utsatta. Det är ytterligare en anledning till att vi måste sätta stopp för det här. Lite slarvigt kan man säga, som någon tidigare talare sade, att detta smittar. Lagen, som kom vilket jag tycker är sent förbjuder inte tittandet. Det gör att jag kan sitta och konsumera de här bilderna fritt, bara jag inte laddar ned dem det är då jag blir brottslig. Jag håller med om att det här inte är någon partipolitisk fråga. Det är inte så att ett parti tycker si och ett annat parti tycker så. Möjligtvis har vi olika sätt att nå målet. Men här är det jätteviktigt att vi hjälps åt. Det känns inte alls acceptabelt att ligger i bakkant i världens bekämpning av sexuellt våld och tortyr mot barn. Jag vill passa på att tacka de ideella organisationerna, speciellt Ecpat, som sliter och gör det som poliserna inte orkar. Det sitter tjejer och hjälper polisen, och de gör detta helt ideellt. De ska ha en stor eloge för att de klarar av att göra det vi inte gör. Dessutom vill jag tacka er som har varit med i debatten. Jag vill säga till ministern att det handlar om att i datorer plocka in ett program som blockerar barnpornografi, precis som och några andra stora företag har gjort. Det är på något sätt som att städa hemma hos sig själv först. 27 (m): Det har varit en intressant debatt. Den är viktig, och det finns väldigt många olika aspekter på den. Jag tycker att vi bedriver ett genomtänkt arbete i den ökade satsningen på polisen, i de prioriteringar som gör, i de verksamheter som pågår runt om när det gäller utredningar av nya typer av brott som finns på Internet och när det gäller det internationella arbetet. Jag delar givetvis uppfattningen att vi måste arbeta med förövarna. Den här regeringen har också lagt extra pengar på behandling av förövare som vi lyckas sätta dit. De är inte så många. Men det finns andra barnsexbrott där vi har förövare som sitter på våra anstalter och där vi också har ett utvecklat behandlingsarbete. Det är ett av de få kriminella beteenden där vi faktiskt har etablerade program som fungerar bra. Inte minst arbetas det intensivt inom med ungdomar som har begått sexualövergrepp för att de ska komma till rätta med sina beteenden. Det är 7080 ungdomar som har behandlats för den typen av problem, med ganska goda resultat, om jag har fått rätt information. Vi ska fortsätta med det arbetet. Vi ska fortsätta med att behandla dem som begår den här typen av brott, men vi måste inse att det ytterst också handlar om att arbeta med de attityder och värderingar som finns. När man går förbi kiosken och ser löpsedlarna för kvällstidningarna kan man undra var barn får saker och ting ifrån och varför den här bristen på krav på fysisk integritet finns. Varför är man så lättillgänglig som man ibland kan vara i Internetsammanhang, till exempel? Här har vi en gränslöshet som skapar problem och som är ett stort bekymmer. Det måste vi jobba med och diskutera, för jag tror inte att det finns några enkla lösningar. Jag vill avslutningsvis ifrågasätta en sak som har sagts, och det är att skulle ligga i bakkant när det gäller kampen mot barnpornografi och barnsexhandel. Jag delar inte den uppfattningen. Jag tycker att vi gör många saker. Mer kan göras, men det finns många goda krafter i det här landet, och vi har kommit en bra bit på vägen. Det anses dessutom ganska besvärligt att ägna sig åt den här typen av brottslighet i därför att vi har en del lagstiftning som ställer till det. Men vi ska bli ännu duktigare på det området, och där utgår jag från att kommer att hjälpa till. Överläggningen var härmed avslutad. 6 § Svar på interpellation 2006/07:270 om rätten att skilja sig 28 (m): har frågat mig vilka åtgärder jag planerar för att hjälpa kvinnor som får problem med att deras svenska skilsmässa inte respekteras i ett annat land. Hans egen tanke är att det kunde ställas krav på intyg om att mannen och kvinnan anses skilda i det andra landet. Utan intyg skulle nytt äktenskap i inte tillåtas. Jag önskar innerligt att frågan vore så enkel. Men tyvärr är den inte det. Låt mig förklara lite närmare varför ett sådant här krav på intyg inte är någon lösning på problemet. Man kan tänka sig ett gift par från som flyttar till . vill kvinnan ha skilsmässa. Viktigast för henne är då att skilsmässan kan genomföras här i det land där hon lever och att den också verkligen gäller här. Med dagens regler är det på det viset. Vad händer då om vi kräver att mannen dessutom skiljer sig i ett annat land? Jo, i praktiken säger vi då att den svenska domen inte gäller fullt ut. Anser vi inte att mannen är ordentligt skild genom den svenska domen kan vi inte heller anse att kvinnan är det. Kravet på intyg skulle därför vara lika mycket riktat mot kvinnan. Ingen av dem skulle kunna gifta om sig i utan skilsmässa i det andra landet. Om lagen i det andra landet inte jämställer män och kvinnor kan mannen kanske hindra skilsmässan där. Det är inte ens säkert att de kan få frågan prövad där. Då kan vi sannerligen prata om att kvinnan blir gisslan i sitt gamla äktenskap. Resultatet av ett sådant krav skulle alltså bli raka motsatsen till det som var avsikten. En bättre utgångspunkt är att en skilsmässa som är fullbordad genom en svensk domstols avgörande alltid ska gälla fullt ut i . Arbetet bör vara inriktat på att ett sådant avgörande ska erkännas i så många andra länder som möjligt. Det handlar då inte om lagstiftning i . I stället är det ett långsiktigt internationellt samarbete som behövs. är aktivt och drivande i det. Det räcker förstås inte med vårt internationella arbete för att stödja de kvinnor som utsätts för övergrepp inom familjen. På det nationella planet prioriterar regeringen insatser för de utsatta kvinnorna. Arbete pågår med den nationella handlingsplanen för att förebygga och bekämpa mäns våld mot kvinnor. Den ska innehålla konkreta åtgärder för att förebygga brott och öka skyddet för våldsutsatta kvinnor. Det här ser jag som en viktig del i arbetet för att förändra den kvinnosyn som de här övergreppen ger uttryck för. 29 (): Först vill jag tacka för svaret, men jag tror inte att statsrådet har förstått problembeskrivningen och frågeställningen fullt ut. Jag kan ta på mig att jag kanske har varit lite otydlig i interpellationen, men frågan är komplicerad och förtjänar större engagemang än det svar som jag får av ministern här . Låt oss vara klara över två saker. Utgångspunkt ett är att svenska lagar ska gälla i . Här är jag och överens. Den andra utgångspunkten, som jag tycker är minst lika viktig, är att det måste vara verkligheten, så som den ser ut, och de problem som finns här i vårt land som påverkar hur lagstiftningen är och hur vi hanterar de här frågorna. Den vanliga vägen är ju känd. Är det så att man vill skilja sig så är det även för många muslimer räcker det med ett brev till tingsrätten, och så kan man få det godkänt via ett brev. Fungerar inte det går man till domstol, och då döms man till skilsmässa. Och funkar inte det, om kvinnor känner sig hotade och blir hotade, finns det seriösa ambitioner att skydda kvinnor. Även om det återstår rätt mycket när det gäller det sista finns det en riktning som är rätt. Jag vill ändå påminna ministern om att FN:s sändebud just har kritiserat . Vi har bra lagstiftning på området, men det är tillämpningen av lagen som brister. Kvinnor får inte alltid det skydd som de behöver. Men låt oss inte stanna vid dessa enkla konstateranden! Det är mer än så. Jag vill påstå att det jag har skrivit i min interpellation handlar om en blind fläck i det svenska samhället. Om det vore så att det räckte med det här domstolsbeslutet undrar jag varför massor av kvinnor skriver till familjerådgivaren på i och ber om hjälp med att också få en muslimsk skilsmässa. Varför är det så? Jag kan läsa upp en del. En kvinna skriver: Jag har varit gift . Alla år har mannen varit våldsam mot mig och aggressiv. Hon vädjar till moskéns familjerådgivare om att få hjälp med sina skilsmässopapper. En annan kvinna skriver: Jag har levt i chock och förvirring . Hon vill få ut den muslimska skilsmässan. Den svenska är på väg, skriver hon i sitt brev. Kvinnor som blivit trakasserade, kvinnor som blivit misshandlade och kvinnor som till och med utsatts för mordförsök finns bland de skildringar som jag har gått igenom. Många av breven har jag inte kunnat förstå, eftersom de är på arabiska. Detta vittnar om ett oerhört utanförskap. Det handlar om kvinnor som inte ens kan göra sig förstådda på det språk som finns här. Familjerådgivaren på talar om två brev . Han är bara en av alla dem som arbetar med de här svåra frågorna. De flesta av dessa kvinnor har, om man ser på den svenska juridiken och stannar där, redan skilt sig, men männen har ännu inte givit dem den muslimska skilsmässan, som traditionen och religionen påbjuder. De ber moskén om hjälp. Man kan ha synpunkter på detta. Det har jag definitivt. Men faktum kvarstår. Dessa kvinnor behöver och vill ha en religiös skilsmässa också. Mitt förslag är ett anspråkslöst förslag som gäller de fall då männen försöker gifta om sig. Det handlar om att man i samband med det skulle kräva dem på någon sorts intyg om att de de facto är skilda också i andra länder. På så sätt skulle man åtminstone kunna hjälpa en del av de här kvinnorna, i den utsatta situation som finns. Men jag tror inte att det här räcker. Det är ett allvarligt problem och, som sagt, en blind fläck i det svenska samhället. 30 (): Jag vill tacka justitieministern för hennes svar och också säga att det var väldigt positivt att initierade denna diskussion. Rätten att gifta sig och skilja sig av egen vilja och inte vara beroende av vad pappa, prästerskapet eller patriarkatet säger är en universell rättighet som ska gälla alla kvinnor världen över. Jag har vid flertalet tillfällen tidigare diskuterat denna fråga med den före detta justitieministern, . Jag har också, både i rollen som politiker och privat, engagerat mig inte minst i flera fall där iranska kvinnor har blivit oerhört hårt drabbade av detta system. De har flytt från diktaturens och kommit till jämställda , men kvinnoförtrycket har förföljt dem ända in i detta så kallade jämställda paradis. Justitieministern beskriver i sitt svar de juridiska svårigheter som finns och nämner också den stora internationella problematiken. Detta kan vi nog alla hålla med om. Det är inte så att vi har en global lagstiftning på detta område, även om vi förstås alla skulle önska att kvinnors rättigheter skulle gälla lika överallt på hela jorden. Det vi måste diskutera mycket är förstås den brist på jämställdhet som finns i världen. I vissa länder i och har kvinnor knappt något värde alls juridiskt utan betraktas som andra klassens medborgare. En miljard människor lever i diktaturstater i och , där vi också har fruktansvärda sharialagar som devalverar kvinnors människovärde. I gäller dock en annan situation. Här ska likhet inför lagen stå i centrum och vara det allra viktigaste. Jag förstår justitieministerns problemställning när det gäller förslag. Det är en väldigt komplicerad fråga. Dock är det väldigt bra att han lyfter upp ett konkret exempel, och det måste vi kunna gå vidare med. Men det intressanta är att våra grannländer och har jobbat ganska intensivt med de här frågorna. Jag undrar vad justitieministern tycker om de förslag som har förts fram bland annat från dansk och norsk sida. Justitieministern tar också upp i sitt svar att är väldigt aktivt och drivande i detta genom det internationella långsiktiga samarbetet. Då undrar jag rent konkret vad man har gjort. Den är väldigt tydlig i sina portalparagrafer när det gäller rätten för kvinnor och män att gifta sig och skilja sig på lika villkor. Många länder från och har skrivit under men på punkt efter punkt reserverat sig när det gäller just familjerätten och kvinnors rätt till lika rättigheter inom äktenskapet. Där är själva huvudproblematiken. Jag undrar vad rent konkret har gjort internationellt. Är det så att utrikesminister ständigt tar upp detta i dialoger med sina counterparts,utrikesministrarna i dessa länder? Vad gör man konkret inom Cedaw när detta kommer upp? 31 (m): Låt mig först säga till interpellanten att jag verkligen hade hoppats att det han hade kommit på var ett fiffigt, konkret och enkelt förslag som skulle kunna användas. Jag har verkligen försökt vända och vrida på frågan, men den har visat sig vara mycket knöligare än man kunde tro. Det är precis som interpellanten pekar på: Väldigt många kvinnor sitter fast i en fälla därför att man inte får exempelvis en muslimsk skilsmässa godkänd trots att man är på väg att få den svenska godkänd. Det kan då tyckas att ett intyg från mannen om att han tänker gifta om sig skulle underlätta. Problemet är att om vi som villkor för en svensk skilsmässa kräver att också en annan måste gälla låser vi in båda parterna. Då har det hela gått i baklås. Den frihet som rätt till skilsmässa innebär och som både män och kvinnor har i skulle då tas ifrån en del människor, och det kan vi inte acceptera. Vi kan inte med svensk lagstiftning i påverka andra länder, utan vi måste arbeta internationellt. Inte heller kan vi införa regler som innebär att vi bakvägen, som ett villkor för att svensk lag ska gälla, också kräver ett godkännande från andra länder. Det är där problemet sitter. Jag tror därför inte att det är någon lösning. Frågor om rätten till skilsmässa har blivit mer och mer aktuella. Jag känner inte till de norska och danska förslagen; däremot har vi förslag i EU som diskuteras just nu och som handlar om vilken lag som ska tillämpas vid äktenskapsskillnad.