prot · GV0946 · 2007-12-18 00:00:00 — sätter värde på de ord som fälldes om vår ambassad där nere. Jag sätter värde på engagemang både här och när det gäller i övrigt och passar på att tillönska en god jul och ett gott nytt år. Överläggningen var härmed avslutad. 6 § Svar på interpellation 2007/08:203 om åtgärder mot diskriminering i högskolan 33 Statsrådet (): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att säkerställa kunskapen om lagen om likabehandling i högskolan hos studenter och anställda vid lärosätena. har även frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att motverka diskriminering i högskolan. I den nuvarande lagstiftningen mot diskriminering utgör lagen om likabehandling av studenter i högskolan en av sju olika lagar som förbjuder diskriminering på olika grunder och inom olika samhällsområden. Detta medför ett splittrat och oöverskådligt regelverk, som försvårar medborgarnas möjligheter att hitta och använda bestämmelserna. Att studenter vid svenska lärosäten inte känner till sina rättigheter kan vara en följd av detta. Enligt lagen om likabehandling av studenter i högskolan har lärosätena skyldighet att bedriva ett målinriktat arbete för att aktivt främja studenters lika rättigheter. Högskolorna ska också utarbeta en plan som ska innehålla en översikt över de åtgärder som behövs för att främja likabehandling och motverka trakasserier. De fyra diskrimineringsombudsmännen har tillsynsansvar för lagen om likabehandling av studenter i högskolan. Detta innebär bland annat att ombudsmännen har möjlighet att begära in en högskolas likabehandlingsplan för att kontrollera att lagen efterlevs. Ombudsmännen har även som uppgift att informera om diskrimineringslagstiftningen. Till skillnad från i arbetslivet har ombudsmännen ingen möjlighet att vitesförelägga en högskola som inte uppfyller lagens krav. Detta är dock något som föreslagits i slutbetänkande En sammanhållen diskrimineringslagstiftning (SOU 2006:22). Förslag till ny lagstiftning och ny ombudsmannamyndighet bereds i och regeringen planerar att lämna en proposition till . I likhet med kommitténs förslag är regeringens avsikt att en sammanhållen diskrimineringslagstiftning ska ersätta de sju civilrättsliga diskrimineringslagar som finns . Dessutom avser regeringen att slå samman de olika diskrimineringsombudsmännen till en myndighet. Detta innebär att oavsett var diskriminering sker på arbetsplatsen, i högskolan eller vid ett restaurangbesök och oavsett på vilken grund den sker kommer samma lag att gälla, och den som utsätts för diskriminering kommer att kunna vända sig till en och samma myndighet. Den nya diskrimineringslagstiftningen kommer på så sätt att göra regelverket tydligare och därmed underlätta för studenter att veta vilka regler som gäller och vart de ska vända sig om de utsätts för diskriminering. 34 (): Jag tackar ministern för svaret. Anledningen till att ställa denna interpellation fick jag när publicerade en undersökning om studenternas diskrimineringsskydd, som jag tog till mig. Den visade att nära hälften av studenterna, av kvinnorna och av männen, inte känner till likabehandlingslagen, trots att det finns tydligt inskrivet i lagen att högskolorna är skyldiga att informera och sprida kunskapen om detta. De har inte fått informationen på lärosätet och vet inte vart de ska vända sig. känner att de på något sätt har blivit diskriminerade under sina studier. Det är en illavarslande siffra. Det gäller särskilt om man tänker på att det är av stor betydelse för kunskapens tillväxt och högskolans arbete att studenterna kan etablera sig fullt, arbeta och ta till sig den kunskap som finns. Där tror jag att vi har ett gemensamt intresse. Jag har en fråga till ministern. Att det är så här är tydligt trots att lagen har funnits . Det är visserligen viktigt att det pågår ett förnyelsearbete, som jag personligen helt är överens om. Det är viktigt att vi för ihop de olika lagarna till en helhet som är betydligt lättare att hantera. Men man måste ändå kunna göra någonting . När det nu visar sig att det är en så stor andel av studenterna som inte känner till detta och att det också finns problem måste man fråga sig: Vad gör man då? Jag hade en debatt med ministern för lite där vi diskuterade högskolans arbete med hållbar utveckling. Jag fick ett väldigt positivt svar som jag är tacksam för. Man skulle ta upp det och föra det vidare. Min fråga till ministern är: Hur kan man gå vidare med denna fråga när vi nu kan konstatera att studenterna inte känner till detta? Finns det aktiva åtgärder som ministern, utan att använda sig av ministerstyre naturligtvis, kan använda för att sprida kunskapen? Det är ett problem att högskolorna inte verkar ta frågan om diskriminering av studenter på fullt allvar. Man verkar inte informera studenterna om detta. Finns det några förslag till svar? 35 Statsrådet (): Den fråga om likabehandling i högskolan som tar upp i sin interpellation har en lång historia. Går man riktigt långt tillbaka i tiden var det förbjudet för kvinnor att läsa på högskolan. bröts det förbudet ned. Det kom pionjärer. fick vi också den första kvinnliga professorn. Utvecklingen har sakta men relativt säkert gått framåt. är vi i ett läge där de kvinnliga studenterna dominerar i högskolan. Det är mer än hälften av de studerande som är kvinnor. Ända upp till doktorsexamen är könsfördelningen ganska jämn. Sedan ökar ojämställdheten kraftigt. Det har bland annat uppmärksammats nu i samband med Nobelprisens utdelning. är bara av professorerna kvinnor. En växande debatt är bristen på manliga studenter i högskolan. Det tas upp från olika håll. Det finns nog ett par högskolor i där könsfördelningen nu är 6040 och där kvinnorna är i majoritet. Man börjar tycka att det är ett problem att den manliga andelen är så låg. Sedan har vi det problem som finns på många håll i arbetslivet och samhällslivet i övrigt, nämligen att personer utsätts för sexuella trakasserier och övergrepp. Det är brottsligt enligt annan lagstiftning. Det är ett bra exempel på att själva oklarheten är ett problem i sig. Det har kommit en dom i Regeringsrätten som har med positiv särbehandling att göra. Där förlorade målet. Det domslutet har skapat en oklarhet om vad som egentligen gäller för likabehandling av könen i högskolan. Mot den bakgrunden tror jag, precis som , att det är ett klokt steg att nu gå in för en sammanhållen diskrimineringslagstiftning. Det har diskuterats . Det är på gång att skicka en lagrådsremiss. Så fort den är avklarad planerar vi en proposition till . I samband med det kommer också ombudsmännen att slås samman. med det steget med den nya lagen och den nya ombudsmannen planerar regeringen en ganska omfattande informationsinsats. Man kan diskutera månader hit och dit. Möjligen är det klokare att vänta med den riktigt stora informationsinsatsen tills det nya regelverket och den nya ombudsmannen är på plats. Rent generellt kan jag säga att universitet och högskolor gör likabehandlingsplaner . De har granskats av som har menat att de har varit relativt bra. En del görs trots allt. I samband med det nya kommer en större informationsinsats. 36 (): Jag kan hålla med ministern i oron om den nya situationen med skev könsfördelning när det gäller studenter. Det är någonting som inte bara gäller högskolor. Vi har liknande svårigheter även när det gäller resultaten i skolan. Det tror jag är en väldigt stor fråga . Det är mycket bra att få höra att det planeras en stor informationsinsats. Jag är övertygad om och har också iakttagit att de likabehandlingsplaner man gör verkar uppfylla alla konstens regler. Men kunskapen verkar inte finnas ute bland studenterna. Lagen som kom stipulerade att högskolorna hade ett ansvar att också informera om detta. Det är mycket märkligt att man inte har följt det. Det har inte har gjorts något arbete, eller i så fall väldigt lite, ute i högskolorna för att informera om likabehandlingslagen. Den måste få sitt genomslag. En rättighet de inte känner till hjälper väldigt lite de studenter som utsätts för någon sorts diskriminering. Det låter betryggande om det nu kan komma en informationsinsats. Jag vill ändå skicka med att det kan vara en fara. En proposition kan försenas och allt möjligt kan hända. Informationsinsatsen verkar vara väldigt välbehövlig. Av kvinnorna är det och av männen är det som inte känner till likabehandlingslagen. Det är som inte har fått någon information om sina rättigheter på lärosätena trots att det är just detta som står i lagen att man ska få. Det är tyvärr inget konstigt att det finns diskriminering på högskolan likadant som att vi har samma problem i hela samhället. Det vore snarare märkligt om det inte vore så. Det är väldigt märkligt när högskolorna inte följer lagen som finns och är skriven. Jag hoppas verkligen att informationskampanjen kommer i gång och att den inte bara handlar om att det finns en ny sammanhållen antidiskrimineringslagstiftning. Den ska fokusera på de rättigheter studenterna har och de problem som finns. Vi kan se att diskrimineringsproblemen mellan könen men även för funktionshindrade, på grund av sexuell läggning eller annan etnisk bakgrund existerar ute på våra högskolor. För att vi ska få ett bättre kunskapssamhälle måste vi få bort och aldrig acceptera dessa diskrimineringar. Vi måste få en högskola där alla behandlas lika. 37 Statsrådet (): Jag kan inte nog understryka det sista sade. Jag tog emot den så kallade . Det är en enmansutredning som behandlar den framtida tjänsteorganisationen. Utredaren konstaterar, precis som jag gjorde i ett tidigare inlägg, att över doktorandnivån tilltar ojämlikheten mellan könen väldigt kraftigt. Vi vet alla att man kan tala om det här i demokratiska termer och i anständighetstermer i största allmänhet. Men hon påpekar just att det också finns ett rent ekonomiskt argument, nämligen att vi har investerat betydande belopp i att unga människor ska få en gedigen utbildning. Att en del av dem sedan får en sådan behandling att de inte anser sig vilja fullfölja sina akademiska studier eller sin forskning är naturligtvis, förutom allt annat, väldigt oekonomiskt. Det finns all anledning att ta problemen på allvar. Det är bedrövligt att det fortfarande 2007 förekommer saker och ting som gör att en hel del studenter mår dåligt på grund av den behandling de utsätts för. I sådana fall ska man kunna vända sig först och främst till högskolan själv och i andra hand till myndigheterna för att få rättelse. Det är olyckligt att det har varit så splittrat. nämner till exempel funktionshindrade. Där är det en särskild lagstiftning som gäller. Ännu ett exempel är det jag själv var inne på; de möjligheter till positiv särbehandling som anses ha funnits har delvis stoppats för att Regeringsrätten inte ansåg att tillämpningen var i överensstämmelse med EG-lagstiftningen. Genom det här har själva informationsinsatsen försvårats en aning. Man är inte helt säker på vad man ska informera om. Det är klart att det inte är tillåtet att bedriva sexuella trakasserier. Det vet nog de flesta redan även om det tyvärr fortfarande förekommer i betydande omfattning. Det sägs ibland så här från politiska partier: Vi förlorade valet; vi fick inte ut vår politik. Då brukar andra skoja och säga: Ni förlorade kanske valet just för att ni fick ut er politik! Med denna lilla lustighet vill jag illustrera att när man ska informera om något är det inte alltid själva informationsinsatsen som brister, utan det kan vara det man ska informera om. En stor informationsinsats som att informera om den splittrade diskrimineringslagstiftning vi har just nu skulle möjligen inte bli så effektiv. Av det skälet kan det kanske vara rätt att vänta med den större insatsen till dess att en ny lagstiftning är på plats. Med tanke på det jobb som har gjorts i regeringen och med tanke på det stöd som såvitt jag förstår finns i tyder allt nu på att detta kommer att kunna vara på plats relativt snart. 38 (): Jag vill än en gång tacka ministern för svaret och påpeka, med all förståelse för den nya lagstiftning som man hoppas kommer på plats, att det är viktigt att inte avvakta för . Man måste sätta en deadline här så att det blir tydligt att studenterna får veta vilka rättigheter de har. Diskriminering går inte att acceptera. Jag vill skicka med dessa ord till ministern att hantera så att han själv kan sätta upp en deadline på departementet. Jag hoppas att kan publicera en rapport där man tydliggör att alla studenter känner till sina rättigheter. De ska veta vart de ska vända sig om de utsätts för diskriminerande eller kränkande behandling och hur de kan få sina rättigheter tillgodosedda. Då har vi tagit ett betydande steg framåt mot en högskola utan diskriminering där man kan koncentrera sig på lärandet, kunskapsinhämtningen och debatterna i stället för att bli upprörd över att man känner sig förfördelad. 39 Statsrådet (): Jag tar till mig detta. Jag är naturligtvis ansvarig för att verka för att högskolorna lever upp till lagens krav. Den större frågan vi har talat om här ligger på min kollega . Jag ska till henne framföra att det också ur högskolornas synvinkel är angeläget att det nya lagkomplexet kommer på plats så snabbt som möjligt. Överläggningen var härmed avslutad. 7 § Svar på interpellationerna 2007/08:228 och 237 om svensk arbetslivsforskning efter nedläggningen av 40 Statsrådet (): har frågat arbetsmarknadsministern vilka åtgärder han tänker vidta för att ta till vara de kunskaper och den kompetens som finns inom arbetslivsforskningen samt vilka åtgärder han ämnar vidta för att stärka den statliga insatsen för att utveckla den arbetslivsnära forskningen. Vidare har frågat vilka åtgärder arbetsmarknadsministern ämnar vidta för att säkerställa att svensk arbetslivsforskning efter nedläggningen av kan bevara sin starka nationella och internationella ställning . Då arbetet är fördelat så i regeringen att jag har ansvaret för forskning inom detta område besvarar jag de två interpellationer som ställts till statsrådet . Låt mig inleda med att kommentera den studie som interpellanterna refererar till. Man har i den valt att arbeta med beteckningen forskande personal vid . Detta är ett vidare begrepp än disputerade forskare, som är den kategori som använder och som jag menar är den relevanta beteckningen. Enligt de uppgifter jag har från går det bra för de disputerade forskarna vid att hitta nya anställningsformer. För de allra flesta av dem har det varit möjligt att finna lösningar som gjort att de har kunnat fortsätta sin forskning. Samtliga doktorander som önskat fullfölja sin utbildning har fått ny placering vid universitet eller högskola. Jag vill dock markera att i slutändan är det inte i första hand antalet forskare som är det avgörande utan att arbetslivsforskning bedrivs med hög kvalitet. Regeringens politik har till mål att så ska kunna ske. Jag träffade företrädare för arbetsmarknadens parter för en diskussion om arbetslivs- och arbetsmiljöforskningens framtid. Jag uppskattar en sådan dialog. De insatser regeringen har vidtagit anser vi ger en grund för forskning av hög kvalitet inom området också . Behovet av forsknings- och kunskapsutveckling inom arbetslivsområdet, liksom andra samhällsområdens behov och förutsättningar, måste ses samlat. Regeringen avser att återkomma till frågor om prioriteringar, rörande bland annat detta område, i den kommande forskningspolitiska propositionen. Min ambition som forskningsminister är att ska bli en starkare forskningsnation. Anslagen till universitet och högskolor ökar nu i enlighet med regeringens förslag med . Det är viktigt att staten tillför ytterligare resurser för att bidra till finansieringen av forskning. Jag räknar med att i den forskningspolitiska propositionen ge förslag om hur ska uppnå målsättning att varje medlemsstats investeringar i forskning och utveckling från den offentliga sektorn bör utgöra av bnp. 41 (): Jag ber att få tacka statsrådet för svaret. Jag är lite besviken över att jag inte fick debattera det här med eftersom frågan ändå i huvudsak har bäring på arbetslivet och arbetsmiljön. Men blir det på det här viset. Jag måste säga att jag tycker att ministern tar lite lätt på de uppgifter som kommer fram i rapporten. Han slirar också lite på sanningen. Vad som står här är att så många som 139 forskare har försvunnit från arbetslivsforskningen sedan lades ned. Det är så många som var tredje disputerad forskare och doktorand som över huvud taget inte längre sysslar med arbetslivsforskning. Att hävda att det egentligen inte är några som har försvunnit är lite överdrivet. Dessutom säger rapporten att det inte finns några garantier för hur många av dessa doktorander och disputerade forskare som kommer att kunna fortsätta att forska . Flertalet av dem har tillfälliga förordnanden och får ersättning genom sin uppsägningslön från . Det finns över huvud taget inga garantier för att ens de personer som har hittat en tjänst kommer att kunna fortsätta med just arbetslivsforskning . I resurser är det ungefär 100 miljoner som har försvunnit från arbetslivsforskningen. Enligt beräkningarna kommer det , om inga särskilda anslag tillförs just arbetslivsforskning, att handla om 213 miljoner som inte längre går till arbetslivsforskningen. Det är ett stort avbräck för arbetslivsforskningen att har lagts ned. Det tycker jag står helt klart när man läser rapporten, åtminstone om man är beredd att ta den på allvar. I sitt svar säger ministern vidare att det viktigaste inte är hur många som håller på med forskningen utan att den håller god kvalitet. Rimligtvis finns det ett samband mellan hur många som håller på med en viss typ av forskning och vilken kvalitet det blir på forskningen, men det är klart att kvaliteten i sig är det viktigaste. På bedrevs en forskning med väldigt hög kvalitet. Det är internationellt erkänt som ett av de bästa arbetslivsforskningscentrum som finns. Vad Fas säger i rapporten är just att när man har splittrat upp arbetslivsforskningen på det här sättet går det inte längre att få överblick över hur forskningen bedrivs, i vilken omfattning eller vad det forskas om, och det finns ingen långsiktighet i det. Det är just kvaliteten som blir lidande när forskningen splittras upp och fragmenteras på det här sättet. Den viktigaste kvalitetsaspekten när det gäller arbetslivsforskning är att den är mångvetenskaplig. För att det ska kunna fortsätta krävs det att forskare från olika discipliner är samlade på ett och samma ställe. Jag undrar hur ministern menar att kvaliteten kan sättas i centrum när man splittrar upp forskningen, färre personer håller på med den och det avsätts betydligt mindre resurser till den. Jag har lite svårt att se hur detta går ihop. 42 (): Jag får också tacka ministern för svaret, även om jag hade hoppats på att ministern så här skulle komma hit och säga att han ville satsa åtminstone 200 miljoner på arbetslivsforskning framöver. Men så blev det ju inte, och jag hade kanske inte väntat mig annat heller. Det förs en diskussion om hur stor andel av forskarna som har försvunnit, om det är hälften eller en tredjedel. Det ifrågasätts lite grann i ministerns svar. Men det som i alla fall är helt klart är att en femtedel av professorerna, av de disputerade och av doktoranderna är definitivt borta från arbetslivsforskningen. Det står i den rapport som Fas har gjort. Sedan har man sagt att om man anger siffran har man räknat in forskningsassistenterna. Av dem är det som har försvunnit från arbetslivsforskningen. Man kan naturligtvis fundera på hur viktiga forskningsassistenterna är för forskningen. Jag tror att de är ganska viktiga, precis som pressekreterare och andra medhjälpare är för en minister. Visst är de som finns runt forskaren också viktiga personer för att man ska kunna uppfylla sitt uppdrag. Faktum kvarstår: Många har försvunnit. tog upp kvalitetsdiskussionen. Precis som hon sade kan man i Fas utvärdering konstatera att arbetslivsforskningen har en internationell särställning i förhållande till storlek. Svenska forskare bidrar av världsproduktionen av vetenskapliga artiklar om arbetshälsa och ergonomi. Jag vet inte om vi har så god produktivitet i något annat ämne. Det har också förts en diskussion om att vi måste bibehålla kvaliteten. Som jag sade tidigare visar ju utvärderingar att den svenska arbetslivsforskningen håller en hög kvalitet. Ett sätt att hålla kvalitet är att man ska söka medel i konkurrens. Det är väl något som vi alla tycker är bra. Men då förutsätts det också att det finns medel att söka. Vi kan konstatera, och det gör även Fas i sin utvärdering av svensk arbetslivsforskning, att de sektorsinriktade medel som kan sökas i fri konkurrens påtagligt har minskat. Den minskningen kom inte bara efter nedläggningen av , utan den minskningen påbörjades redan under den förra regeringen. Fas och arbetslivsforskningen i har även utvärderats internationellt. De internationella utvärderingarna säger så här beträffande finansieringen: För att kunna behålla den höga standarden på arbetsmiljöforskningen är det viktigt att särskilda medel anvisas till denna. Det förefaller lämpligt att återgå åtminstone till den storleksordning på sökbara medel som fanns . Sammantaget har de ekonomiska resurserna för arbetslivsforskning och antalet personer som jobbar med den typen av forskning minskat radikalt . Då kvarstår frågan till statsrådet: På vilket sätt ska kunna bibehålla sin starka ställning när det gäller arbetslivsforskning, både nationellt och internationellt, ? 43 FINN (): Jag läste de här två interpellationerna med stort intresse, och med stor tillfredsställelse tog jag emot ministerns svar. Enligt min erfarenhet har forskningen sina förutsättningar och ideologisk övertygelse sina. Att blanda ihop dessa förutsättningar, som delvis är konträra, motsatta, är inte alltid lyckligt. Det kan ofta leda till en övertro på just politisk styrning av forskningen, som ju är ideologens . Jag tycker att ministerns svar visar på betydelsen av att ha ett samlat grepp över svensk forskning generellt för att få en konkurrenskraft. Där ska naturligtvis alla områden beaktas. Jag hade efter valet, när man aviserade om ALI:s nedläggning till förmån för konkurrensutsättning, som var helt rimlig, glädjen att besöka mitt hemlän och satsningarna i . Jag studsade då lite över den analys man kan göra. Den som var högst ansvarig för hade tagit ett principbeslut om att man inte skulle tillföra några fler doktorander i projekten. Jag tror att detta varade . Mycket riktigt föll all forskningsproduktion ut. Det blev alltså ingen produktion alls med tanke på att doktoranderna betydde så mycket för att föra livskraftig forskning vidare. Den forskning som fanns att redovisa hade dock, precis som har nämnts här, mycket hög kvalitet, och den kunde mycket lätt införlivas i , där den nu på vederbörligt sätt kan bli konkurrensutsatt och har all god chans vilket har visat sig vara riktigt att vinna medel i internationell konkurrens. Det var mycket glädjande. Min grundfråga när det gäller den frågeställning som har lyfts fram av interpellanterna och det svar som ministern har givit är: Är det verkligen klokt att ha denna typ av gräddfiler? Är det vettigt att tala om att viss forskning ska ha företräde framför all annan forskning? Resultatet blir kanske det vi såg av bland annat min granskning av , det vill säga att när man har tagit politiskt beslut om att ha denna gräddfil ser man ingen anledning att anstränga sig mer. Under en lång rad av år hade man en försämrad produktion vars utfall i form av publikationer, granskade av vetenskapssamfundet, inte stod i proportion till de insatta medlen från staten. Så är det när man förnekar forskningens villkor och lyfter fram den ideologiska övertygelsen framför forskningens behov av att fungera på sitt eget sätt.