prot · GV0930 · 2007-11-23 00:00:00 — När det gäller myndigheten sade jag tidigare att vi måste vara beredda att ständigt pröva vilket arbetssätt som är det mest ändamålsenliga för att vi ska uppnå syftet att stärka barns rätt i samhället och se till att lever upp till intentioner och linje. Det viktiga är då att vi har en kraftfull organisation och en struktur som kan genomföra i praktiken. Vi ska göra det på ett sådant sätt att vi i möjligaste mån undviker ett dubbelarbete det är ineffektivt och renodlar uppgifter så att vi inte lappar över varandra, för det kan innebära att genomslaget försämras. Vi ska bli så precisa, så tydliga och så duktiga som vi någonsin kan vara på de områden som varje enhet ska hantera. Vi måste naturligtvis vara öppna för att hitta nya strategier för att få ett ännu bättre genomslag för . Som svar på frågor om ministrar bör delta i aktiviteter där barn är med vill jag säga att jag tycker att vi självfallet ska göra det. Jag tror att det har en jättestor betydelse, för barns syn på oss politiker som vanliga människor som utifrån våra förutsättningar gör vårt bästa som förtroendevalda det är viktigt för att stärka demokratin i vårt land. Men vi lär oss också väldigt mycket genom de samtalen om vad som rör barnens perspektiv, och vi får aha-upplevelser som betyder en del för vårt sätt att agera. Därför tycker jag att det är viktigt att vi deltar. Vid förra årets barnhearing var vi åtminstone tre ministrar som deltog, om jag minns rätt. Det var , som bland annat ansvarar för , och det var , som bland annat hanterar migrationsfrågor. Jag tycker naturligtvis att det är viktigt att vi deltar i det sammanhanget och är ute och samtalar med barn också i många andra sammanhang. tar upp frågan om kunskapen hos myndigheter och hur mycket utbildningsresurser man har lagt ned. Där ser vi ett stort behov; det här behöver förstärkas. Jag vill gärna på olika sätt markera att vi ska tydliggöra att är ett viktigt instrument, och en förutsättning för att man ska kunna använda det instrumentet är att man har kunskap. Kan man inte så kan man inte heller förväntas leva upp till konventionens intentioner. 10 (): Jag gjorde en liten reflexion när jag lyssnade på socialministern. Jag är inte säker på om socialministern sade i det här inlägget, men det var väldigt mycket om . Jag ska inte prata om , för jag tänkte hålla mig till det här med . Jag tycker att det vore bra om socialministern kunde säga någonting om var ambitionen ligger. Rapporten från Statskontoret har ju inte kommit från intet, utan det är en begäran från regeringen. Man har bett om att få en belysning, och ska detta beredas. Men vad är ambitionen? Är ambitionen att stärka ? Är ambitionen att ge bättre ekonomi? Är ambitionen att hitta ett utvärderingsreglemente? Jag vet att , som finns på departementet , i debatter här i kammaren som riksdagsledamot talade om det, kunde redovisa klara konsekvenser för barnen i , att man hade nytta av . Jag undrar alltså: Vad är inriktningen? Vad är ambitionen? Ska det bli en starkare barnombudsman? Ska den bli mer inriktad mot att driva enskilda mål? Ska den bli mer inriktad mot att skriva statistik, rapporter? Ska den i mesta möjliga mån lokaliseras ihop med andra ombudsmän? Ska den försvinna in i någon större myndighet? Det tycker jag skulle vara intressant att höra, när vi nu ändå har den här diskussionen och socialministern har talat om att inte ska avskaffas. Han ska naturligtvis inte avslöja allting. Men jag undrar: Var ligger socialministerns och regeringens ambition vad gäller ? Ska myndigheten stärkas? Ska den omlokaliseras eller försvagas? 11 (): Tack för svaren! Men man blir även fortsättningsvis nyfiken på hur det ska bli med . Vi fick redan innan debatten började beskedet att inte ska läggas ned. Men andra saker i utredningen ska tas i beaktande. På vilket sätt ska det ske? Ska man fortsätta med utbildning inom , bland talmän, bland politiker, på olika departement, ute på skolor och på myndigheter för att se till att medvetandegörs? Eller är det en utveckling på som handlar om ekonomi och juridiska muskler? Eller är det en regionalisering av ? Det är många sådana här frågor som man funderar över. Jag kan förstå att socialministern kommer att återkomma om det här, eftersom utredningen nu ska tas i beaktande. Men då är det bra att vi nu har den här diskussionen, så att socialministern hör våra synpunkter. Det är viktigt att utvecklas, inte avlövas, och att har möjligheter att se till att implementeras på alla områden och att den görs mer känd. Vi måste se till att barn har möjligheter att ta del av beslut, att barn är med i den demokratiska processen, att vi lyssnar på barn och alltid sätter barns bästa i främsta rummet och att barn också har möjlighet att utvecklas utifrån sina behov. Det finns barn som far illa även i det här landet, och det finns barn som också kommer att leva under fattiga premisser. Det gäller att stärka de här barnen. Jag skickar med det till socialministern. 12 (): Sammanfattningsvis har vi i nått en bit på väg gällande barnens rättigheter, men mycket återstår att göra. är ett land där det finns allt större skillnader för barn. Det finns en utbredd segregation. Det finns olika kvalitet i våra verksamheter. Barnfattigdom och hemlöshet breder ut sig i och blir allt djupare. Hemlösheten är en realitet i dagens . Socialministern har uttalat sig i en artikel i . uttrycker jag återkommer då till vad jag har sagt i mina anföranden när det gäller och arbete i att det förutsätter en tydlighet i såväl styrning som organisation för att ska få ett effektivt genomslag i statliga myndigheter och på nivå. Han har också sagt: I detta sammanhang har en viktig funktion som vi inte har för avsikt att försvaga. Förhoppningsvis är detta citat också morgondagens verklighet. 13 Socialminister (): Än en gång vill jag säga att regeringen inte har för avsikt att försvaga barnarbetet i utan snarare att förstärka det. har naturligtvis en nyckelfunktion i det sammanhanget. Jag tror att vi, eller åtminstone jag, gör klokt i att konstatera att vi har ett underlag som gör att vi har en bra utgångspunkt för att se om det behöver göras några förändringar. Regeringen har inte satt ned foten när det gäller de olika förslagen. Jag ska också påminna om att det från början var som kom med en rad synpunkter på hur barnpolitiken organiseras. Det tyckte vi var värt att lyssna på, för vi ska göra det här så bra som vi någonsin kan. Därför bad vi Statskontoret att titta på den här organisationen. Vi har kommit fram till att behövs. är en viktig symbol för det arbete som vi gör, men det är inte bara en symbol. Det är också ett kraftfullt verktyg för att genomföra det som vi vill genomföra. Men det säger inte att allting ska vara precis som det alltid har varit. När jag säger det betyder det inte att jag har några dolska planer om att försämra, förändra eller någonting sådant, utan jag vill med ett öppet sinnelag se: Hur förstärker vi barnarbetet i ? Vilken roll ska spela för att kunna förverkliga de viktiga mål som vi har med barnpolitiken? Hur organiserar vi det här arbetet så ändamålsenligt som möjligt? Vi har inga planer på att låta försvinna i en större organisation och inga planer på att omlokalisera. Vi har planer på att förstärka arbete, så att det kan bli det viktiga verktyg som det kan vara. Överläggningen var härmed avslutad. 3 § Svar på interpellation 2007/08:157 om medicinering inom barnomsorgen 14 Socialminister (): har frågat mig om jag är beredd att ta fram riktlinjer för hur medicinering av barn i förskolan ska skötas samt om jag har för avsikt att skapa ett regelverk inom barnsjukvården så att det finns dokument som visar hur samarbetet mellan sjukvården och kommunerna bör se ut på detta område. När det gäller barn som behöver mediciner i förskolan är det viktigt att utgå från varje individs behov och förutsättningar. Flertalet av de exempel som nämner handlar om egenvård, inte om hälso- och sjukvård, vilket innebär att olika regler ska tillämpas. Det är därför inte eftersträvansvärt att införa ett generellt regelverk på detta område. Utgångspunkten vid egenvård är att föräldrarna har ansvaret för medicineringen och för att instruera förskolepersonalen. Det är viktigt att understryka att personalen inom förskolan är pedagoger. Det är därför upp till varje enskild pedagog att ta ställning till om man på frivillig grund vill bistå med medicineringshjälp eller inte. I mer avancerade fall, såsom sondmatning, är det nödvändigt att det finns en medicinsk kunskap för hanteringen. Ansvarig läkare måste då ta ställning till hur behandlingen praktiskt ska lösas, exempelvis genom att primärvården eller barnhälsovården kopplas in för att i samverkan med förskolan hantera frågorna. Det är viktigt att det runt varje individ tydligt framgår vem som ansvarar för vad. Det tillhör föräldraansvaret att kontakta förskolepersonalen så att det finns en planering för hur enklare medicinering eventuellt ska hanteras på förskolan. I de fall där det blir aktuellt att hälso- och sjukvården kopplas in hanteras det genom föreskrifter och allmänna råd om läkemedelshantering i hälso- och sjukvården. håller på att utarbeta en föreskrift angående gränsdragningen mellan egenvård och hälso- och sjukvård som ska klargöra hur ansvarsförhållanden runt vård och behandling ska hanteras. Den nya föreskriften kommer att vara klar . 15 (): Jag får börja med att tacka socialministern för svaret, men jag undrar utifrån det svar jag fått om förstår varför jag har ställt den här interpellationen. Det handlar om barn som måste medicineras och inte om huruvida det är egenvård eller sjukvård. Det handlar om att det inte fungerar såsom det borde göra i förskolan eller på fritids. Det är av tre viktiga anledningar som jag vill få upp den här frågan på dagordningen. Det första och det absolut viktigaste är barnens rätt till en bra och trygg situation när de är i förskolan eller på fritids eller till och med i skolan trots att man är i behov av medicinering. Det andra är föräldrarnas rätt att känna sig trygga när de lämnar sitt barn på dagis eller fritids när de ska gå till jobbet. Personalens rätt är den tredje anledningen, att de får de rätta förutsättningarna och kunskap så att de kan ta hand om barnen på bästa sätt utifrån det enskilda barnets behov och känna trygghet i det som de ska göra eller gör. Så ser det inte ut i verkligheten. Det finns barn som har behov av medicinering för en sjukdom, exempelvis diabetes eller svår astma eller allergi. De finns i förskolorna och på fritids. Deras behov av medicinering måste tillgodoses även när föräldrarna är på sina arbeten. Generellt sett har personalen inom förskolan eller fritids inte den medicinska kompetensen. Socialministern skriver i svaret att det är viktigt att understryka att personalen i förskolan är pedagoger, för så är det. Socialministern skriver också att det är upp till varje enskild pedagog att ta ställning till om man på frivillig grund vill bistå med medicineringshjälp eller ej. Det låter väldigt bra. Men vad händer om ingen pedagog vill, och barnet är allvarligt allergiskt eller har diabetes och mamma och pappa är på jobbet och barnet får insulinkänningar? Det kanske har ätit för lite eller varit för fysisk aktivt. Vad händer om barnet är allergiskt och fått i sig eller kommit i kontakt med något som det är väldigt allergiskt mot? Då kan det handla om minuter eller sekunder för att kunna hjälpa barnet så att det kan andas eller förhindra att det blir medvetslöst. Ska man då som personal vänta tills föräldrarna kommer, för att det är deras ansvar och det handlar om egenvård? För mig låter det heltokigt och livsfarligt. Jag undrar om statsrådet själv tror på att man som personal på en förskola eller fritids känner att man kan ta ställning till om man vill bistå med medicineringshjälp eller ej. Vad är alternativet? Att stå och titta på tills hjälp kommer och hoppas att barnet klarar sig. Jag undrar om kan svara mig på några frågor. Vad händer om det inträffar något då? Hur ser personalens ansvar ut? Kan man ställas till ansvar om det händer något allvarligt, om man som pedagogisk personal vägrar att utföra medicinering för att man anser sig inte ha tillräcklig kompetens? Kan man riskera att det ses som arbetsvägran? Kan statsrådet svara mig om akut medicinering för till exempelvis diabetes, allergi eller astma är att anses som enklare medicinering. Det handlar om barn. Det handlar om att föräldrar och personal ska känna sig trygga. 16 Socialminister (): Det handlar om barn, och det handlar om att vi ska se till så att alla barns medicinska behov kan mötas på bästa möjliga sätt. Det är knappast så, , att man i varje situation, vid varje medicineringstillfälle sätter sig ned och överväger huruvida det ska göras eller inte. Det är självfallet så att man för ett barn som behöver medicinering tar en diskussion mellan föräldrarna till barnet och personalen om hur man ska kunna klara av medicinering. Utifrån den överenskommelsen går man vidare. Det är viktigt, som jag sade, att man klargör vad som är hälso- och sjukvårdens ansvar. Behöver det komma personer, till exempel från vårdcentralen eller barnavårdscentralen, och bistå? Då handlar det om hälso- och sjukvården. Då är det deras sak. Om det handlar om egenvård vi behöver klara ut vad som är egenvård och vad som är hälso- och sjukvård kommer man överens med personalen. Detta är något som fungerar runt om i vårt land. har redan tidigare ställt en likalydande fråga till utbildningsminister som ansvarar för det som är förskoleverksamhet i den mån det faller på den nationella nivån. Annars är det en fråga som bekant. Han svarade då naturligtvis att det handlar om en individuell bedömning utifrån barnens behov, och den uppfattningen delar jag förstås. Det handlar om att föräldrar, barnomsorg och i förekommande fall barnhälsovården i samverkan kommer fram till bra och nödvändiga lösningar som är anpassade efter det enskilda barnets förhållanden. Man tittar på hur behoven ser ut och ser till så att man möter dem. Om man i stället skulle försöka ordna någon typ av generellt regelverk som omfattar alla barn finns det en uppenbar risk att det motverkar sitt goda syfte eftersom det minskar utrymmet för individuellt anpassade lösningar efter varje barns behov. Därför tror inte jag att ett generellt regelverk är eftersträvansvärt. Detta är den lösning, tror jag, som är den enda möjliga och rimliga, nämligen att när det gäller hälso- och sjukvård bistår hälso- och sjukvårdspersonal, och när det är egenvård gör föräldrarna och förskolepersonalen upp hur det ska fungera för att barnen ska få den ändamålsenliga vården. 17 (): Jag förstår att socialministern inte förstår hur det är i verkligheten. Det ska kanske fungera så som är önskvärt som du säger, men det fungerar inte så. Vi politiker blir ofta tillsagda att vi inte vet hur det är i verkligheten. Då måste vi ta till oss vad personal och föräldrar säger om att det inte fungerar. Jag har också, som socialministern säger, ställt en skriftlig fråga till utbildningsministern om de här frågorna. I svaret hänvisar han till skollagen, att verksamheten i förskolan ska utgå från varje barns behov. Barn som behöver särskilt stöd ska ges den omsorg som deras speciella behov kräver. Om det vore så i verkligheten vore det inget stort problem för de här barnen, föräldrarna eller personalen. Men det ser inte ut så i verkligheten. Förskolan har förändrats. Maten lagas inte längre av eller i köket som man kunde gå och fråga. kommer den med postbilen, som barnen säger, från ett tillagningskök. Barngrupperna är stora. Att få särskilt stöd till dessa barn är en tuff match, ska socialministern veta, för både personal och föräldrar. Det är ingen självklarhet att få extra stöd till dessa barn. Många kommuner har många olika timvikarier som inte har någon utbildning om barn, för det är billigare, tror de. Det är också ett stort orosmoment. För tid och tydliga rutiner finns oftast inte för att informera om dessa barn, utan den ordinarie personalen får alltid ta det tyngsta ansvaret. Det skapar i längden en dålig arbetsmiljö för personalen, och ytterst skapar det otrygghet både för det enskilda barnet och dess föräldrar. Det råder ibland väldligt lite förståelse för hur viktigt det är för de här barnen att allergier och rutiner med mat tas på största allvar. Det fattas kunskap. Men det finns förskolor som har hittat lösningar som är bra för alla, till exempel att ägg och nötter inte finns där. Det mår ingen som vistas på den förskolan dåligt av. För att man ska komma framåt går det inte att bara säga att man fixar detta när barnet kommer. Så är det inte. Man måste ge förutsättningar tidigt, bland annat möten och kompetensutbildning, så att föräldrar och personal är väl förberedda när barnet ska börja. Skolministern har skrivit att medicinering är en fråga för medicinskt utbildad personal. Då måste man göra något. Om man sedan kallar det riktlinjer eller regelverk har ingen som helst betydelse för mig. Men det är bråttom att göra något. Kompetensen finns, men det enskilda barnet kommer i kläm på grund av att det finns på två olika sidor, den ena är barnsjukvården och den andra är förskolan. Men det finns ett hinder där som man måste komma över. Tillsammans och med rätt förutsättningar är jag helt övertygad om att man kan ta bort detta hinder och också göra detta till något som blir väldigt bra för det enskilda barnet. Det är viktigt att föräldrar kan vara trygga när de lämnar sitt barn på förskolan, det är viktigt för det enskilda barnet att veta att personalen fixar att hjälpa barnet om det blir sjukt, och det är viktigt för personalen att ha en vettig och bra arbetsmiljö. 18 Socialminister (): De frågor som vi nu resonerar om, både när det gäller hälso- och sjukvård och när det gäller förskolans verksamhet, är i första hand inte nationella frågor utan frågor för kommunerna respektive landstingen att hantera. Då uppkommer förstås frågan: Kan vi på den nationella nivån på något sätt stödja och hjälpa för att kunna möta de problem och de behov som finns ute i hos enskilda barn just när det gäller sjukdom eller när det gäller behandling som på något sätt måste sättas inom förskolans ram? Jag har då svarat att just i fråga om detta är nationella riktlinjer ett ganska trubbigt instrument. Jag tror att detta ändå ytterst handlar om hur man på varje enskild förskola tillsammans med föräldrarna och i förekommande fall tillsammans med hälso- och sjukvården möter de behov som finns. Jag tror att nationella riktlinjer blir ett trubbigt instrument som inte kommer att möta de problem som är jätteviktiga att de löses för det enskilda barnet och för de enskilda föräldrarna, så att de kan känna trygghet i att barnet får de mediciner som det behöver. Då tror jag, som sagt var, att lösningen inte ligger i den här typen av riktlinjer som efterfrågar utan att den ligger i att man diskuterar detta grundligt på varje förskola för att hitta rätt väg. 19 (): Om man vill något måste man göra något, och om man vill något kan man också göra något. Jag undrar om socialminister kan förstå att dessa barn som det handlar om präglas av att de kan kanske inte kan få åka med på olika utflykter eller delta i olika aktiviteter som sina jämnåriga kompisar för att personalen eller föräldrarna känner sig otrygga i fråga om de vågar låta just dessa barn följa med. Det handlar återigen om kunskap, trygghet och ansvar. Kan socialministern förstå hur det känns för de föräldrar som inte vågar lämna sina barn på förskolan när den ordinarie personalen exempelvis har planeringsdagar eller utbildningsdagar och tvingas att ta ledigt för att vara på den säkra sidan för sina barn? Det finns brister som det måste göras något åt. Vad vi kallar det är mindre viktigt. Det viktigaste är att barnen inte hamnar mellan dessa två olika system och att vi gör någonting. Om man skulle skriva en varudeklaration när vi nu talar om allergier om regeringens kunskap eller vilja i dessa livsviktiga frågor kan jag referera vad en statsvetare har sagt, nämligen: En varningstext borde följa med regeringen: Kan innehålla spår av nötter. , det finns barn som riskerar att dö om de kommer i kontakt med nötter. Som socialminister har du ansvaret och möjligheten att göra något i fråga om de gråzoner som dessa barn, föräldrar och personal hamnar i, oavsett om det är en eller en nationell angelägenhet. Något måste göras och det snabbt. 20 Socialminister (): beskriver en rad problem som kan uppstå barn som inte vågar åka med på utflykter eller vara med på andra aktiviteter, personal som känner oro, föräldrar som känner oro när personalen har planeringsdagar och så vidare och dessa frågor kan naturligtvis vara realiteter. Vi måste då fråga oss: Vad är ändamålsenligt för att lösa dessa problem? Men bara för att man själv har en lösning som man presenterar behöver det inte vara det enda sättet att möta detta problem. Jag förstår att tror att detta är vägen till framgång. Jag tror inte att det är vägen till framgång, utan jag tror att nyckeln till att detta ska fungera är att det förs förtroendefulla samtal mellan föräldrar och personal på förskolan och i förekommande fall med barnsjukvården för att man ska kunna lösa problemen. Jag tror inte att ytterligare ett papper löser dessa problem, utan jag tror att det handlar om att man kommunicerar med varandra för att hitta vägen till att lösa problemen när det gäller detta barns behov av medicin, vilket det ofta handlar om, eller vad det nu kan vara. Jag tror att det är vägen för att man ska säkerställa att de barn som behöver regelbunden medicinering får det också inom förskolans ram. Överläggningen var härmed avslutad. 4 § Svar på interpellation 2007/08:116 om utvecklingssamarbete med 21 Statsrådet (): har frågat mig vilka initiativ jag avser att vidta för att påbörjade svenska utvecklingsprojekt i , som till exempel Fonde Agro, inte ska tvingas avslutas och för att det ska finnas resurser och möjligheter till uppföljning. Vidare har frågat vilka initiativ jag avser att vidta för att de svenska frivilligorganisationer som finns i ska kunna fortsätta sin verksamhet. har också frågat om jag avser att verka för att även i fortsättningen ska spela en positiv roll i avseende demokrati, mänskliga rättigheter och jämställdhet. Jag håller med om att har varit, och är, en viktig aktör i . Vi åtnjuter en stor respekt som dialogpartner, både hos myndigheter och bland enskilda organisationer. Men vi är inte den enda aktören som driver på frågor som kan uppfattas som kontroversiella av landets beslutsfattare. Det finns ett stort antal givare i och bland flera av dem råder samsyn med om frågor som rör till exempel demokrati, mänskliga rättigheter och jämställdhet. Som exempel kan nämnas att det inte var endast som tog initiativet till att föra en dialog med regering, parlament och andra parter och förse dem med fakta inför och efter abortförbudet 2006 som tar upp i sin fråga. Det var flera givarländer, däribland , och framför allt FN som tog initiativ till att uppmärksamma vilka konsekvenser beslutet kunde få och att mana till eftertanke. Beslutet om att fasa ut det bilaterala biståndet till och att stänga ambassaden innebär inte att inte även fortsättningsvis kommer att uppmärksamma frågor som rör demokrati, mänskliga rättigheter och jämställdhet i landet. Vår ambassad i kommer att ta över ansvaret för den politiska bevakningen i . Dessutom har EU en stark röst i , och genom EU har goda möjligheter att driva sådana frågor som vi fäster särskild vikt vid. Det är också viktigt att komma ihåg att även bidrar med medel till och i utformningen av utvecklingsprogram inom EU:s, FN:s och andra multilaterala organ. När det gäller svenska enskilda organisationer kommer den verksamhet som bedrivs i och som finansieras av anslagsposten för att påverkas av utfasningen, men flertalet organisationer kommer att kunna fortsätta att verka i finansierade genom anslagsposten för svenska enskilda organisationer.