prot · GU0955 · 2007-01-26 00:00:00 — Avslutningsvis anser jag att en välutbildad lärarkår och kompetenta rektorer är den bästa garanten både för en bra undervisning och för att skolorna väljer bra läromedel. Vi måste sedan lita på att lärarna själva kan göra en professionell bedömning av vilka läroböcker och läromedel som är bra eller dåliga. 44 (): Den granskning av läroböcker som presenterade är inte den första. Många granskningar har visat på liknande resultat, nämligen att undervisning och läroböcker kan upplevas som kränkande och diskriminerande av olika grupper av elever. Den kritik som riktas är allvarlig och manar till handling. Då räcker det inte att hänvisa till lärarnas kompetens och lita till den. Det är inte rimligt att elever i den svenska skolan fortsätter att utsättas för denna skeva världsbild. För att till exempel kunna utbilda jämställt krävs det att man har en insikt om vad jämställdhet är för något och att man är medveten om problemen med bristande jämställdhet i dagens samhälle. Det här är frågor som vi i har lyft fram tidigare och som vi menar bör vara en del av grundutbildningen. Vi menar också att de fortlöpande ska tas upp på fortbildningsdagar ute i skolorna. Det gäller också lärarnas kunskaper i HBT-frågor. En kritisk granskning av läromedel borde vara ett naturligt inslag såväl vid inköp av läromedel som vid samtal med eleverna och studenterna när man använder läromedlen i undervisningen. Vi kan inte låta läromedelsförlagen stå utan ansvar. Därför har vi i föreslagit att man ska ha en kvalitetsmärkning på samma sätt som vi har svanmärkning, i syfte att hjälpa skolor att göra val som överensstämmer med läroplanens värdegrund och tvinga bokförlagen att ta ansvar för innehållet i läroböckerna så att det överensstämmer med läroplanens värdegrund och inte går på tvärs med dem. En annan fråga som aktualiserades är sponsrade läromedel. Vi har ett fall där har bjudit 200 lärare på en resa med ett planerat utbud från för att de deltagande lärarna sedan ska ta fram ett läromedel som ska användas i skolan. Det bryter ju mot den opartiskhet som skola och lärare ska ha. Jag tycker att det borde vara viktigt för ministern att kommentera hur vi ska agera mot detta. har föreslagit att vi ska ha nationella riktlinjer för att skydda skolans opartiskhet. Vi har också föreslagit att marknadsföringslagen ska förtydligas för att hårdare reglera den här typen av sponsring. Närmare en elev än som lärare kommer man inte. Att som har gjort knyta till sig lärare för att göra sitt läromedel mer trovärdigt är mycket allvarligt för skolans opartiskhet. Andra fall som har dykt upp när det gäller diskriminering och kränkande behandling av barn och elever är det som vi har sett i och där man har föreslagit språkförbud. Det är viktigt att vi har ett kritiskt förhållningssätt. Det ska komma in tidigt i skolan. Det gäller allt material som används, inte bara läroböcker. En kvalitetsmärkning skulle vara bra för lärarna som konsumenter, men det skulle också tvinga förlagen att ta ansvar. Det här är ganska allvarlig kritik. Det manar till handling. Jag vill veta hur ministern tänker handla. 45 Statsrådet (): Jag har en del läroböcker kvar från när jag gick i skolan. har jag plockat fram dem och tittat i dem. Jag har en bok i orienteringsämnen, oä, på mellanstadiet. Jag minns särskilt en bild på glada kinesiska bönder. Texten är något i stil med att under kulturrevolutionen som är uppskattad i har befolkningen utvecklats och man får nya ansvarsuppgifter. Då hade vi statlig läromedelscensur. Det hjälpte inte, kan jag säga. Jag tror inte på tanken att landets skolminister eller några som landets skolminister pekar ut ska censurera skolans läroböcker. Jag tror inte på den tanken. Det gjorde inte heller när den svenska läromedelscensuren avskaffades i bred enighet 1991. Att återinföra den tror jag inte på. Frågan är: Kan man ha någon annan granskning än ett statligt organ som censurerar? Att vi står här och diskuterar beror ju på att har läst igenom böcker och granskat dem och kommit med påpekanden. De rapporterna är, såvitt jag förstår, precis det som efterlyser. Man pekar ut vad som inte är bra, men man har ju inte makten att säga att så här får det inte stå. Man påpekar vad som inte är bra. Det är klart att läromedelsförlagen lyssnar på det. De vill ju sälja sina böcker till skolorna. Det är klart att de lyssnar på vad och lärarna säger. Om är ute efter att någon ska läsa igenom läroböcker och ha synpunkter på vad som är bra och väcka en viss debatt kring det och väcka till eftertanke så har vi ju det. Det är ju därför vi står här. gör ju det. Före detta historieläraren , som är författare, gör också en årlig granskning av läroböcker. Läroböcker granskas intensivt i av alla möjliga personer och aktörer och det förs debatt om det. Jag tror att det är mycket bättre än att återinföra en statlig läromedelscensur. säger att de här frågorna är alldeles för viktiga för att vi ska kunna lita på lärarna. Vad har man då för inställning? Det spelar väl ingen roll om vi svanmärker några böcker om lärarna inte förstår vad jämställdhet är. I så fall hjälper det väl inte vad som står i boken. Boken är ett stöd i undervisningen, men det är naturligtvis lärarens kunskaper och värderingar som ytterst är avgörande. Jag litar på lärarna. Vi behöver förbättra utbildningen av lärarna. Lärarutbildningen har försämrats kraftigt i genom ett antal reformer. Vi behöver ha behörighetskrav och annat. Men i grunden måste vi lita på lärare och rektorer. Vad interpellanten är ute efter vet jag inte, men om avsikten är att vi ska ha en debatt om läromedlens innehåll och att den debatten ska vara utvecklande för läromedelsproducenter och lärare och att man lyssnar och tar del av den, menar jag att vi har det. Vår debatt just nu handlar ju om just det. Vi står och diskuterar därför att det finns en rapport som har granskat läromedel. Om är ute efter att återinföra den statliga läromedelscensuren säger jag blankt nej. 46 (): Jag vet inte om ministern medvetet försöker missförstå eller om han inte har läst det förslag som jag har skrivit i interpellationen. Jag efterfrågar ingen censur av några böcker. När ministern är ute och köper tvättmedel finns det miljömärkta tvättmedel och det finns de som inte är miljömärkta. Det är upp till att välja vilket tvättmedel han vill ha. Märkningen är ju en hjälp om ministern vill vara miljövänlig i sitt val. På samma sätt menar jag att man kan göra när det gäller läromedel. Man kan ha en kvalitetsmärkning som naturligtvis är frivillig för förlagen. Jag menar att förlagen inte kan smita undan sitt ansvar. Det är det man gör. Jag kan gå tillbaka och titta i de böcker som jag hade och ser då att det är exakt samma bilder och exakt samma texter som står kvar . Det är inte rimligt. Hur ska läromedelsförlagen ta sitt ansvar? Jag vill ha en sådan här kvalitetsmärkning för att pusha på lite och öka lärarnas makt i valet av läromedel. Jag litar mycket på lärare, men jag ser också problemet med att lärare som undervisar i exempelvis sex och samlevnad ger en bild av homo- och bisexualitet som något avvikande och konstigt och att heterosexualitet är norm. Det är ju ett problem. Frågan är vad vi gör åt det. Jag har föreslagit att man i grundutbildningen ska ta upp frågor kring genus och HBT-kunskap. Ministern har inte sagt någonting om det. Han undvek skickligt att svara på frågan om när lägger på att knyta till sig lärare och bjuda dem på en resa och låta dem sammanställa ett material att användas i skolorna. Tycker inte ministern att det blir ett problem för skolans opartiskhet? Elever och barn kränks, som i fallet med och kommuner där man har föreslagit språkförbud. I har man dessutom genomfört det. 47 Statsrådet (): Jag är visserligen ny i och kanske inte vet hur allt fungerar, men när lämnar in en interpellation läser jag på och funderar mycket på frågeställningen och försöker besvara den. I sitt första och andra inlägg ställer sedan ytterligare sju frågor om helt andra saker och attackerar mig när jag inte svarar på dem. Det kanske är så man gör, men jag väljer att fokusera på svaret. Interpellanten hänvisar nu till och något som jag inte har hört talas om. Jag tänker inte uttala mig om det innan jag har satt mig in i det. Om vi går tillbaka till det som interpellationsdebatten är avsedd att handla om, nämligen granskningen av läromedel, så har inte bestämt att vi nu ska ha någon statlig granskning eller svanmärkning. Läromedelsproducenter och andra får väl göra vilken granskning som de vill av böcker och svanmärka eller göra något annat med dem. Men den stora skillnaden gäller: Ska landets skolminister börja läsa böcker eller utse några som på mitt uppdrag ska läsa böcker och sätta godkänt eller inte på dem? Det är detta som det handlar om, och det avvisar jag. Det var därför som läromedelscensuren avskaffades 1991. Jag kan inte tvinga vare sig förlagen eller någon annan att sätta några svanar på sina böcker. Men jag vet att när lärarkår köper in böcker till sina skolor lägger man ned mycket omsorg på att böckerna ska vara avpassade efter de läroplaner och kursplaner som finns. Det kan hända att tycker att den svenska lärarkåren minsann har ålderdomliga värderingar och så vidare och att de borde bytas ut. Vi delar helt uppfattningen att vi måste utveckla och modernisera inställningen i både skolväsendet och opinionen när det gäller HBT-frågor och allt vad det kan vara. Men om man tror att svaret på detta är att vi inrättar ett statligt organ som ska sitta och stämpla böcker, då är vi fel ute. Det är att återinföra en statlig läromedelscensur, och det är det som argumenterar för även om hon inte erkänner det. Och det är vi emot. När riktar en del kritik mot en del böcker andra debattörer, till exempel , gör det också tror jag att det tar skruv hos läromedelsföretagen och lärarna. Och läromedelsföretagen fungerar mycket enkelt och gör böcker som de tror att skolorna vill köpa därför att de vill sälja sina böcker. Och lärarna fungerar också enkelt och köper de läroböcker som de tycker stämmer överens med läroplaner och kursplaner. Därför tror jag att om förlag får kritik så är de mycket lyhörda för den. Men att sitta här och säga att ett statligt organ ska säga Godkänd eller Icke godkänd om böckerna vänder jag mig emot. Och har varit överens om att vi inte ska ha ett sådant system. 48 (): Eftersom jag anser att man i skolan ska använda mer material än bara läroböcker tycker jag att det är konstigt att ministern fortsätter att tala om att detta skulle vara någon typ av censur. Jag tycker att det är väldigt viktigt att man har ett kritiskt förhållningssätt och att skolan lär ut det väldigt tidigt till skolbarnen. Men jag menar att läromedelsföretagen som ger ut läroböcker också har ett ansvar för innehållet i böckerna och att det stämmer överens med läroplanens värdegrund. Jag säger inte att de ska förvanska historien eller ge en annan bild av samhället utan att innehållet ska stämma överens med värdegrunden, så att ingen elev i skolan, vare sig hon är , lesbisk eller någonting annat, ska känna sig kränkt av läromedlen. Och det handlar, återigen, inte om censur utan om en kvalitetsmärkning, så att lärarna kan få en större makt över sina val och på det sättet kunna styra sina val. Det är bra att ministern nu nämnde att han inte visste om detta med . Det ger honom en möjlighet att sätta sig in i frågan. har anmälts för bestickning i detta fall till Riksenheten mot korruption. Jag har inte sagt någonting om att det är ministern som ska sitta och läsa läroböckerna. Det tycker jag vore dumt om han gjorde. Och svanmärkningen ligger under . Men formerna för detta kan vi naturligtvis diskutera. För mig handlar det inte om att byta ut några lärare. Men jag tycker att det är viktigt att detta finns med i grundutbildningen för de lärare som kommer ut. Och för de lärare som redan finns ute i skolorna ska detta ingå vid fortbildningsdagar etcetera. Vi kan inte blunda för detta. Detta är inte ett nytt problem som kom . Detta har fortgått och har funnits i läroböckerna , men det har inte hänt någonting trots dessa granskningar. Då gäller det att handla på ett annat sätt. 49 Statsrådet (): Jag försäkrar att de läroböcker som vi har är annorlunda i allt väsentligt än de läroböcker som man hade . Det är klart att det händer mycket med läroböckerna. Men jag har ingen anledning att stå och försvara något läromedelsförlag, utan mitt uppdrag är att se till att svensk skola har så hög kvalitet som möjligt. Och har vi prövat olika modeller för hur vi ska få fram läromedel. Och vi har prövat ett system där staten styr mer än vad staten gör . Det gick vi gemensamt ifrån eftersom vi upplevde det som väldigt problematiskt. De böcker som jag nämnde med glada kinesiska lantarbetare som hyllade kulturrevolutionen i oä-böckerna hade passerat en statlig läromedelscensur och inte hjälpte det. Jag tror på att man ska ha en mångfald av läromedelsproducenter som inte bara lyssnar på statliga direktiv utan som gör en fri tolkning utifrån de kursplaner och läroplaner som finns. Vi har många skolor, lärare och aktörer som handlar upp böcker. Då väljer man en bok från ett förlag i en skola och en annan bok från ett annat förlag i en annan skola, också beroende på vilken pedagogik som man vill använda. blir jag förvånad över att de som genomförde kommunaliseringen av skolan och tycker att det är jättebra att kommunerna bestämmer är så otroligt angelägna om att staten ska gå in med pekpinnar om allting. Varför kommunaliserade ni skolan om ni vill styra allting? Lita på kommuner, skolor och lärare när de gör dessa val. Den genomläsning och kritik som jag tycker erfordras görs ju av . Det är ju precis på basis av den rapporten som vi står här. Det är oklart om det är censur som efterlyser. Men om det inte är censur, vilket hon säger, utan att det är att någon ska läsa igenom, granska och kritisera, så är det ju precis det som har skett, och det är därför som vi står här, därför att det finns en sådan kritisk rapport. Vi diskuterar hur man beskriver islam och annat. Det är ju därför som vi står här, därför att den kritiska granskningen redan har skett. Så vad är det egentligen som efterlyser om inte mer censur? Om hon efterlyser att någon ska läsa igenom och kritisera så finns ju det redan. Överläggningen var härmed avslutad. 10 § Svar på interpellationerna 2006/07:202 och 203 om arbete för kvinnors situation i väpnade konflikter 50 Statsrådet (): har frågat utrikesministern och mig vad vi avser att vidta för åtgärder för att tillse att resolution genomförs i () för att skydda kvinnor mot systematiska våldtäkter; vad vi avser att vidta för åtgärder i internationella sammanhang för att den i väpnade konflikter ofta utbredda straffriheten för soldater och officerare ska försvinna; vad vi avser att vidta för åtgärder för att de utsatta kvinnorna ska kunna få relevant vård och behandling efter de övergrepp de utsatts för, samt vad vi avser att göra för att säkra dessa kvinnors och deras barns fortsatta försörjning. Jag svarar på båda interpellationerna. fäster stor vikt vid jämställdhetsperspektivet i vårt breda freds- och säkerhetsfrämjande arbete, i det svenska humanitära biståndet samt i svenska åtgärder för att främja respekten för mänskliga rättigheter. Skyddsaspekten rent generellt och skydd mot sexuellt våld utgör en central del. Övergreppen i , särskilt de sexuella övergreppen mot kvinnor och barn, har varit omfattande och allvarliga. fäster därför stor vikt vid skydd för, och stöd till, dessa grupper. Låt mig nämna några exempel. I kanaliseras mycket av det svenska humanitära biståndet via en gemensam givarfond, . betalades ut, av omkring totalt i humanitärt bistånd, och kommer beloppet sannolikt att bli , och den totala volymen kommer sannolikt att kvarstå. Medlen inom den gemensamma fonden förvaltas av FN:s humanitära koordinatör i landet. är representerat i fondens styrelse på plats och kan således bevaka att centrala svenska frågor som sexuellt och könsrelaterat våld beaktas i fondens arbete. Den gemensamma givarfonden verkar inom ramverket för den för världssamfundet gemensamma Humanitarian för . bidrar genom denna fond till ett stort antal internationella enskilda organisationer och FN-organ som utför insatser inom den gemensamma aktionsplanens ramverk. Exempelvis kan nämnas att delar av detta omfattande humanitära bistånd går till samfälligheter i städer och byar som till största delen består av kvinnor utsatta för sexuellt våld. Dessa kvinnor har förskjutits av sina familjer och är ensamförsörjare i sina hushåll. Ett exempel är en samfällighet där kvinnorna genom FAO:s, Food and , försorg får utsäde, gödsel, redskap med mera som möjliggör odlandet av grödor som de sedan kan sälja för att försörja sig och betala skolavgifter med mera. Därtill bör nämnas att i stöder som bland annat arbetar med skyddsfrågor och med att minska sexuellt våld mot kvinnor och verka för deras återanpassning i samhället. Vidare stöder den Norgebaserade internationella enskilda organisationen , som bland annat arbetar med medling i konflikter i lokalsamhällen, upplysning om mänskliga rättigheter och informationsspridning, vilket kan påverka inställningen till och förekomsten av sexuellt våld. Som en följd av omfattningen av det grova sexuella våldet har man på Panzisjukhuset i , Syd-Kivu, utvecklat gynekologisk kirurgi för att behandla drabbade kvinnor. Utöver de kirurgiska operationerna bidrar sjukhuset med psykosocialt stöd. Genom Pingstkyrkans biståndsgren och dess kongolesiska samarbetspartner har till stora delar varit med och byggt upp detta sjukhus. utgår det direkta stödet till denna verksamhet från Echo, det vill säga att bidrar indirekt, som Sida ger humanitärt bidrag till sjukhuset via Röda Korset, och . Även andra sjukhus erhåller svenskt stöd via . Interpellationerna berör problematiken med att kvinnorna ofta förskjuts socialt, det vill säga att statusen som våldtäktsoffer är väldigt stigmatiserande. Det är viktigt att i sammanhanget notera att man måste inrikta sig på att hjälpa dessa kvinnor utan att stigmatisera dem ytterligare. Ovannämnda inriktning på det humanitära biståndet fortsätter . Skyddsaspekten är och förblir viktig. Rätten för kvinnor att inte bli utsatta för sexuellt våld är en integrerad del av skyddsaspekten och humanitära arbete i . bidrar till att demobilisera potentiella förövare inom såväl den reguljära kongolesiska armén som miliser och återintegrera dem i samhället genom att bland annat ge dem startkapital och utbildning. stöder i regi inom ramen för the Multi Country Demobilisation and Reintegration Programme for the Greater Great Lakes Region. I detta program är komponenten för den enskilt största. verkar även genom Europeiska unionen i . En militär EU-styrka, Eufor RD , till vilken gav ett substantiellt bidrag, har stöttat FN-styrkan Monuc för att upprätthålla säkerheten under valen. I samband med detta åtagande tillsatte även tjänsten som rådgivare i genderfrågor till EU-styrkans militära ledning. Rådgivaren verkade bland annat för att bredda kontaktytorna med den kvinnliga delen av befolkningen, säkerställa att de kvinnor som utsatts för sexuellt våld fick hjälp på ett bra sätt, samt att kvinnans viktiga roll som opinionsbildare uppmärksammades. EU bedriver även en militärrådgivarinsats med syfte att reformera militären och en polisinsats i , till vilka bidrar med personal. bidrar även med kravallutrustning till polisinsatsen. EU planerar nu för att stärka sitt engagemang för säkerhetssektorreform i landet en nyckelåtgärd för att stärka skyddet för kvinnor. har varit pådrivande inom EU för att genomföra 1325 om kvinnor, fred och säkerhet i insatserna. I det pågående planeringsarbetet av en möjlig EUSSR-insats och i enlighet med den nationella handlingsplanen för genomförande av resolution har varit särskilt aktivt för att säkerställa att kvinnors utsatta situation tas i beaktande. Avslutningsvis, fru talman, frågan om straffrihet för soldater och officerare. Inom ramen för regeringens arbete för att främja respekten för de mänskliga rättigheterna har , ofta tillsammans med övriga EU, påtalas för regeringen i vikten av att motverka straffrihet. Landets regering bär det yttersta ansvaret för att förhindra kränkningar av de mänskliga rättigheterna och för att skydda kvinnor och män, flickor och pojkar från risken att bli utsatta för våld, inklusive sexuellt våld i alla dess former. De ansvariga för övergreppen måste ställas till svars, och offren har rätt till skydd. 51 (): Jag vill tacka ministern för det genomarbetade svaret och tycker naturligtvis att det är glädjande att ministern instämmer i att det behövs åtgärder för att minska antalet våldtäkter i och för att ge dem som har utsatts för våldtäkter rätt till vård och behandling. Anledningen till att jag ställde denna interpellation är bland annat ett stort antal artiklar som tidningen hade . Det var skrämmande berättelser som inte handlade om några enskilda fall utan om systematiska våldtäkter som begås mot kvinnor i . Enligt flera organisationer menar man att var tredje kvinna i har våldtagits. Det är en fruktansvärd siffra. Det visar att våldtäkter har blivit en del av krigföringen mot befolkningen, och syftet är att slå sönder familjer och den bas som familjen utgör för trygghet och överlevnad i detta fattiga land. Det sägs att det inte är krig i landet, och ändå är kvinnor männens slagfält! Så kriget pågår, men bara i en annan form. Jag var på ett seminarium där , , själv berättade om de våldtäkter det är inte bara en utan flera som hon har varit utsatt för just i . Även den läkare som vårdar många offer på Panzisjukhuset i , doktor , berättade om det fruktansvärda som händer i landet och hur svårt skadade de kvinnor är som över huvud taget överlever dessa fruktansvärda övergrepp. Då, fru talman, kan vi inte slå oss till ro som politiker. Vi måste naturligtvis gå samman över landsgränser och markera att detta inte på något sätt är acceptabelt och att vi vill se åtgärder från det internationella samfundet och från mot detta. Jag vet att på kvinnokonferensen i FN:s regi i höll ett seminarium där han uppmärksammade de här frågorna. Han betonade just att kvinnorna har blivit männens slagfält och hur det påverkar kvinnorna, som blir utfrysta från lokalsamhället. De får också svårt att försörja sig, då de inte vågar sig ut på fälten för att arbeta i rädslan för nya övergrepp. Jag tycker att det är oerhört viktigt att vi här i kammaren kan berätta om detta, men är det så svåra berättelser som dessa kvinnor har att det inte går att beskriva allt det som kvinnorna har varit med om. Frågan blir då vad vi i kan göra mer. Ministern har tagit upp flera viktiga åtgärder. Kan vi göra något mer? Kan vi påverka FN att göra mer? Kan vi sätta frågan högre upp på FN:s agenda? Jag är inte så säker på att den är så högt upp på FN:s agenda. Kan EU göra mer? Min fråga är naturligtvis: Vad kan ministern ytterligare göra vid sidan av det som redan görs för att få upp frågan på både EU:s och FN:s agenda? Det är ofta milismän från , men också från egna soldater, som gör dessa övergrepp. finns många FN-soldater i , och ändå pågår dessa ständiga våldsattacker mot kvinnor. Hur kan de få fortsätta trots att det finns så många FN-soldater i ? Kan vi inte trycka på mer inom det internationella samfundet på att det också finns resolutioner som säger att man inte får våldta kvinnor? Ministern säger att det är landet självt som ska beivra brotten, men frågan är om vi inte kan föra upp det i internationella domstolar när det är militär personal som gör dessa övergrepp? 52 Statsrådet (): Låt mig tacka för att hon vill ta upp den här frågan, som jag tror förtjänar mycket stor uppmärksamhet med tanke på varje enskild som utsätts för detta men också därför att det har blivit mer systematiskt med våldtäkter i konfliktsituationer. Vad ska vi göra åt detta? Kriget är slut men offren lever vidare, och är det kanske en del beteenden som äger rum.