prot · GU09111 · 2007-05-23 00:00:00 — Man kan ju ändå inte blunda inför det faktum att arbetslösheten bland unga människor i skiljer sig dramatiskt åt jämfört med flera av våra grannländer. Det räcker att ta bilen eller tåget över bron till för att se att situationen ser väldigt annorlunda ut. Kan vi på olika sätt bryta det utanförskapet och få fler arbetsgivare att vara benägna att anställa unga människor så kommer det också att bidra till att fler människor kommer att känna att de är en del av , att man finns på arbetsmarknaden, att man får lön, att man omfattas av trygghet och att man kan börja pensionsspara och annat. Det är det som jag i slutändan tror att vi alla vill. 93 (): Vi har hållit på i snart och debatterat ett litet ärende, i alla fall relativt och pappersmässigt sett. Att inte ha ett arbete att kunna gå till är för många tyvärr en daglig verklighet. Detta gäller särskilt unga människor. Ungdomsarbetslösheten är betydligt högre än den genomsnittliga arbetslösheten, oavsett var man bor i landet. Det är också allvarligt att man som ung inte kommer in i ett arbetsliv med åtföljande möjligheter till självförsörjning och ett ordnat livsmönster. Ett långt utanförskap eller ibland återkommande till synes meningslösa sysselsättningsåtgärder, ibland också utanför ungdomens intresseområde, försämrar engagemanget, viljan och möjligheten att få ett arbete. och alliansregeringen har redan från början satt arbetslinjen i fokus, och som ett led i detta föreligger den proposition som är underlag för detta betänkande. Genom att reducera kostnaderna för anställningar ökar möjligheterna för företag, särskilt de mindre företagen, att anställa ungdomar och därmed ge dessa fäste på den reguljära arbetsmarknaden. Till detta kommer också arbetserfarenhet, som är viktig för ungdomar när de går vidare i sitt yrkesliv. De får även en tydligare uppfattning om sitt intresse vid val av yrkesinriktning. Nedsättning av kostnader är ett medel att förbättra förutsättningarna för anställningar. Det är inget nytt påfund. På olika sätt har regeringar genomfört skattenedsättningar och avgiftsreduceringar för att stärka sysselsättningen i olika sektorer i samhället. I betänkandet finns reservationer som ifrågasätter detta. Som vi redan hört finns det starka skäl att stärka ungdomars möjligheter att komma in på den reguljära arbetsmarknaden, bland annat genom de förslag som det finns en majoritet för. Med detta, herr talman, väljer jag att yrka bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på reservationerna. 94 () replik: Låt mig börja med en fråga. Vi har ju talat om ekonomiska incitament, som det heter. De tidigare replikskiftena har lite grann handlat om det. Om man gör det billigare att anställa, varför skulle inte fler bli anställda då? Invändningen från sida, och jag tror även från de övriga partier som tillhör oppositionen, är: Om man nu talar om ekonomiska incitament, varför inte använda dem då? Varför inte använda de pengar som avsätts till att faktiskt göra det lättare att anställa, att använda pengarna direkt för anställningar? För de pengar som satsas, 7,7 miljarder, får man 40 000 ytterligare anställda i offentlig sektor. Varför inte använda pengarna direkt till att ge jobb, om man nu vill bekämpa arbetslösheten? Varför använder man i stället pengarna för företag som har höga vinster och anställer både ungdomar och äldre? Det är dessa frågor det handlar om. Varför har ni så ineffektiva ekonomiska incitament? Kan möjligen vara den första borgaren som är hederlig nog att säga att syftet med reformen inte är att i första hand ge ungdomar arbete utan att öka vinsterna i företagen? Det är ju det man skriver i betänkandet och i propositionen. Jag har sagt att det huvudsakliga problemet i inte är att företagen går dåligt. ska man veta att det också finns företag som behöver ekonomiskt stöd mindre företag, småföretag, familjeföretag. Där behöver göras en rad insatser, och har en väl utvecklad politik på de områdena. Det vi här talar om är helt oriktade satsningar till alla som råkar ha ungdomar anställda eller som kommer att vilja anställa. Varför ska storföretag som går med mångmiljardvinster få ytterligare höjda ersättningar från staten, från våra skattepengar, för att ha unga människor anställda? Den frågan behöver besvara . 95 () replik: Jag får tacka så mycket, för han har gett mig alla argument för att kunna svara på de frågor som jag skrivit ned. För det första vill jag tala om för att kommunsektorn inte är en arbetsmarknadspolitisk åtgärd för oss, utan den beslutas och handläggs av demokratiska församlingar med egen beskattningsrätt. Dessutom tillför vi extra pengar till kommunerna. För det andra vill jag tala om för , vilket han omsorgsfullt väljer att förtiga, att de subventionerade, riktade nedsättningarna för ungdomar kommer att gå direkt till kommunernas och landstingens kassakistor eftersom de även gäller dem. De kommer också att gå till de ungdomar som startar företag, vilket underlättar för dem att sätta i gång en verksamhet. De kan exempelvis bygga energieffektiva konstruktioner, som gärna vinnlägger sig om att påtala. Vi vet att om vi sänker, reducerar, kostnaderna för en känslig grupp, som ju ungdomar är, säkrar vi också deras framtida sysselsättning. Det skulle vara osant om jag sade att syftet är att stärka företagens och kommunernas kassakistor. Syftet är att säkra de jobb som finns och att se till att vi får fler jobb. Sedan finns det en historia, som jag kan berätta om i mitt nästa inlägg, vad gäller de riktade satsningar som ni talar om. De är, också enligt er egen tidigare skatteexpert , av ondo. Man ska inte ha olika sektorspreciserade, riktade, bidrag eftersom de faktiskt skadar. De är dessutom urskiljande för sektorerna, oavsett hur man väljer att göra det; det är en smaksak. Vi tror att detta är en av de viktiga inriktningarna, och framför allt är det viktigt att det finns en tillräckligt stor arbetsmarknad som absorberar unga människor så att de kan komma in och få livserfarenhet. Det finns alltid en åldersgräns, oavsett var man sätter den, så den debatten kan vi nog lägga åt sidan. 96 () replik: förutskickar att han kommer att ge en historielektion i sitt nästa inlägg. Det är inte en historielektion jag behöver. Jag behöver svar på de frågor jag ställt. I stället för svar får jag höra en allmän argumentation en gång till. Vi har hört ett antal borgerliga debattörer från talarstolen och i replikskiftena ondgöra sig över ungdomsarbetslösheten. Ingen står och försvarar ungdomsarbetslösheten. Det är inte det som debatten gäller. Debatten gäller hur vi ska komma till rätta med ungdomsarbetslösheten. Den kritik som vi nu för fram är att det förslag som ni avlämnar är ineffektivt. I stället för att satsa pengarna direkt, genom ekonomiska incitament eller på annat sätt, på de ungdomar som står utanför arbetsmarknaden går en stor del av pengarna till att öka vinsterna i företagen. Det är klart att det är bra att vi nu får klargjort att det också handlar om kommun- och landstingsstat, om ungdomar som anställs på dessa nivåer. Då kan inte invändningen, som jag uppfattar den från den borgerliga sidan, vara att det är fel med anställningar i offentlig sektor. Det är väl i så fall ett gott besked att det är helt okej att anställa i offentlig sektor. Varför då inte satsa pengarna direkt på anställningar där? Varför inte satsa på att skapa de 40 000 nya anställningar som vi förespråkar, med mindre pengar direkt i offentlig sektor än det här kostar? Vi skulle få fler personer inom äldreomsorgen och fler personer inom så att de hinner stanna och fika med dem de besöker, fler personer i sjukvården så att vi kan korta köerna. Vi skulle också få fler lärare. Med vårt förslag skulle det innebära 10 000 nya gymnasielärare och 10 000 nya grundskollärare vilka kunde bidra till att skapa bildning och ordning i skolan. Varför inte satsa på de områdena direkt i stället för att gå omvägen via ett oriktat stöd som kommer att gå till de företag som anställer? Varför använder ni luftvärnskanoner när ni jagar mygg? 97 () replik: tycks vara fullständigt oförmögen att ta åt sig av vad som sägs eller att försöka göra en koppling mellan det som sägs och det som kallas andemening. Riktade åtgärder har självklart redan provats, och det har varit en katastrof. Jag har själv varit ute och träffat dessa ungdomar. En ung kille, , ville ägna sig åt djur. Han hade haft tio handläggare. Han älskade djur, som sagt, och hade provat på allt annat utom just djurskötsel. Vid ett enda tillfälle var han på en hundkennel. Han var förtvivlad. Om han tog ett deltidsarbete fick han inte behålla pengarna, utan de drogs av på den ersättning han fick. Det var meningslöst för honom att ens tänka på att flytta hemifrån. Och frågar varför vi inte gör riktade satsningar! Det tar upp är en förödande kritik mot den socialdemokratiska och vänsterpartistiska politiken på området. Ni står ju bakom de budgetförslag som finns. Jag vill inte gärna säga det, men tar själv upp det. Ingen här har sagt att det är fel att den offentliga sektorn vill anställa människor. Det ska dock inte vara någon arbetsmarknadspolitisk åtgärd, utan detta ska bedömas av dem som behöver anställa. Resurserna för deras underlag finns i skatter. Vi ska inte ha statliga anställningar via kommunerna. Det vi har att se till är att kommunerna får förutsättningar att genomföra den vård och omsorg som vi beslutar om i . och hans parti har haft på sig att se till att det varit tillräckligt. I stället har 18 000 vårdplatser inom omsorgen lagts ned under period. Jag beklagar att det är på det viset. Vi ska försöka få fram större resurser till kommunerna, och vi ger också extra pengar till dem för att de ska kunna rehabilitera det underskott som finns inom vårdsektorn i . 98 () replik: säger att det här kommer att påverka även de ungdomar som är anställda i kommuner och landsting. Det är klart att alla som finns på arbetsmarknaden, alla som är attraktiva, kommer att få en sänkning. Egentligen borde man dock i första hand ha satsat på de 9 299 ungdomar som står långt från arbetsmarknaden, som är långtidsarbetslösa. Det finns även andra grupper som man borde satsa mer på, men man borde satsa på den gruppen först i stället för att satsa på alla. Jag har fortfarande svårt att förstå att man satsar på dem som är välutbildade. Vi har ett exempel med 250 000 för nystartsjobb plus en sänkt socialavgift. Vad är man ute efter egentligen? Är detta det första steget till att dumpa lönerna på arbetsmarknaden? Är det så, ? 99 () replik: Jag tyckte faktiskt att kritiken lät som ett självmål. Jag har svårt att förstå det resonemang som framförs från s när det gäller detta. Det är väl jättebra om kommuner som har problem med sin ekonomi har möjlighet att få lägre kostnader för att kunna anställa yngre människor och ge dem insteg på arbetsmarknaden. Det har också framförts här att man inte har gjort någon kostnadsberäkning. Man får inte räkna med dynamiska effekter. Man har gjort så i budgetlagen. Därför vet jag att pengar som går in i systemet ändå går ut. Nettot är det svårt att räkna ut, och det är därför det står en bruttosiffra. Det kan vara en förklaring till det. Många företag väljer att anställa dem som är i medelåldern av det enkla skälet att de vet att de inte behöver så stora kostnader för att dessa ska kunna komma in i sitt arbete. Jag åkte på en företagsturné i . Jag kan nämna flera företag där man tog in även äldre människor, sådana som är , vilket är jättebra i sig, och där man hade en tre månaders läroperiod i företaget för att det var så specialiserat att man inte kunde köpa den tjänsten. Det är jättebra om vi gör så att de får det lättare att anställa unga människor med mindre yrkeserfarenhet, som kan få en anställning genom detta. På så vis kan vi sänka ungdomsarbetslösheten. Framför allt tänker jag på långtidsarbetslösheten. Många av ungdomarna har ju slutat skolan ; det vet vi. Det är problemet. Om de kan få sug på ett jobb vill de kanske kompletteringsutbilda sig senare när de hittar en inriktning. Därför är det jättebra att vi gör en generell inriktning, så att man söka inom flera olika sektorer i stället för att som i ert förslag handplocka enskilda personer. Det är värt att pröva detta. Det är inte den enda lösningen, vilket också sade. Hade det varit det hade det inte varit tillräckligt. Det är mycket pengar, men vi ser det som angeläget att försöka få ungdomar tillbaka in på arbetsmarknaden, för det är den mest utsatta gruppen i dagens läge. Det finns också problem med människor som är över 50. Där behövs det särskilda åtgärder på ett annat sätt. Grunden för detta är inte att gynna företag som redan tjänar stora pengar. 100 () replik: Jag har som kommunpolitiker jobbat med hantverksföretag där vi försökte få in ungdomar. Det gick bra fram till dess att man upptäckte att de ungdomar som var långtidsarbetslösa faktiskt saknade kompetens. För långtidsarbetslösa ungdomar som saknar kompetens, till exempel för att de har hoppat av skolan, hjälper det inte att få en subvention för lönen. Egentligen är det kompetensen som saknas. Därför behövs åtgärder som hjälper ungdomar att få högre och bättre kompetens för att kunna matcha jobben, de 19 000 jobb som kommer in till arbetsförmedlingen. 19 000 jobb har kommit i genomsnitt . Men ändå står nästan 10 000 ungdomar långtidsarbetslösa. För att kunna coacha någon måste man kunna matcha. Man måste kunna göra kompetenshöjande insatser för ungdomar. Då behöver man inte subventionera företagen för att ta in personerna. De kan konkurrera likaväl som alla andra om man höjer kompetensen. Vi vill stärka individen och rusta ungdomarna för att de själva ska kunna bestämma var de ska söka jobb. De ska kunna söka jobb överallt i , inte bara hos de arbetsgivare som anser att sänkt avgift är bra, och kunna konkurrera på arbetsmarknaden på samma villkor som alla andra. 101 () replik: Det som här tar fram är en förödande kritik mot den tidigare politiken. Ni har inte matchat dem i arbetspolitiken, och ni har inte matchat dem i utbildningspolitiken. Alliansregeringen satsar på yrkeshögskolor och andra utbildningar. Vi försöker ordna lärlingsplatser och försöker på olika sätt få in ungdomarna i arbete. Det är faktiskt så. Jag ska tala om mitt eget hemlän; det är lättare att referera så. Jag har också varit kommunpolitiker. av är småföretag, och av de småföretagen är ensamföretag. Om företagen i genomsnitt skulle anställa en enda person skulle arbetslösheten i upphöra. Då är det bra med generella åtgärder, inte riktade. I finns det ett underskott, hörde jag , på ca 4 000 hantverkare inom vissa specialistyrken: glasmästare, kakelugnsmakare och så vidare. Det finns ingen återväxt i . Det är klart att det tar , men vi måste få ungdomar att åtminstone prova på. Det är oftast så det är. De går en liten tid i skolan, men de måste vara ute i yrkeslivet, så att de vet om de vill arbeta med detta. Ofta får de då in en fot. De ungdomarna brukar inte hamna i arbetslöshet på nytt, för de har någonting att falla tillbaka på och äger självkänsla. Detta handlar mycket om just självkänsla och att våga söka. Tyvärr har arbetsförmedlingens resultat när det gäller att matcha människor in på arbetsmarknaden inte varit så lysande som de borde vara och som man själv berömmer sig av. Man önskar också att det fanns lite mer av Gnosjöandan. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 17 §.) 9 § Vissa sjukförsäkringsfrågor m.m. Föredrogs socialförsäkringsutskottets betänkande 2006/07:SfU9 Vissa sjukförsäkringsfrågor m.m. (prop. 2006/07:59). 102 (): Vi ska byta ämne, men inte helt och hållet. Vi ska debattera förändringar. Det gäller avskaffande av arbetsgivarens rehabiliteringsutredningar och av kravet på de tidsgränser som har när det gäller att kalla till avstämningsmöten och att göra rehabiliteringsplaner. Det går inte att diskutera betänkandet Vissa sjukförsäkringsfrågor m.m. utan att sätta in det i ett större sammanhang i politiken på området. Därför vill jag inledningsvis beröra de bekymmer det handlar om. Regeringen har inte visat intresse för att förebygga ohälsa och satsa på omställningar. Tvärtom stramar man åt de insatser som vi har genomfört tidigare. Regeringen har inte aviserat några förebyggande åtgärder som förstärker möjligheterna för långtidssjuka och förtidspensionärer till hjälp för omställning tillbaka till arbetsmarknaden. Av de 1,4 miljarder av sjukpenningsanslaget som vi har avsatt för samordnande rehabiliteringsinsatser är det ungefär en tiondel som används för det som detta var avsett för från början. I stället bygger den borgerliga politiken på en ensidig åtgärd som framför allt riktas mot enskilda individer, men inte för att stödja dem så att de kan komma tillbaka till arbetslivet, utan för att pressa dem genom sämre ersättningsnivåer och otryggare villkor. Dessutom verkar regeringen leva i föreställningen att de flesta sjukskrivna och förtidspensionärer utan vidare kan ta ett jobb . Att utgå från att de flesta som finns i våra trygghetssystem egentligen inte hör hemma där, och därför ska straffas med försämrade trygghetsförsäkringar, är cyniskt och mycket anmärkningsvärt. Vi vet att en övergripande majoritet av dem som är långtidssjukskrivna eller förtidspensionärer är det på grund av bland annat förslitningsskador, psykiska sjukdomar och funktionshinder. Deras arbetsförmåga är faktiskt nedsatt. Naturligtvis gläder vi socialdemokrater oss åt att ohälsotalen, som vi följer väldigt noga, successivt går ned. Det är till stor del ett resultat av den politik som vi förde under den förra mandatperioden. Kärnan i den politiken är att alla aktörer som har ansvar också ska ta ansvar. Myndigheter, arbetsgivare, kommuner, landsting med flera ska vara med aktivt och samverka för att stötta individen. Men den borgerliga regeringen verkar inte se logiken i att alla bör vara med och ta ansvar. De som har varit sjuka länge behöver få ökade möjligheter till hjälp och stöd för att komma tillbaka till arbetslivet. De är inte förtjänta av signaler från det lagstiftande parlamentet om att vissa aktörer inte längre behöver ha något ansvar. I det läget ser vi inte hur ett minskat ansvar och engagemang från arbetsgivarnas sida ska kunna bidra till ett fortsatt kraftfullt arbete för att motverka ohälsan. Visst borde det vara rimligt att arbetsgivarna tar sin del av ansvaret när det gäller sjukfrånvarofrågorna och faktiskt hjälper dem som är sjukfrånvarande att komma tillbaka till jobbet. Regeringen väljer motsatt väg. Man avskaffar arbetsgivarnas medfinansiering av sjukpenningkostnaderna. I den proposition som vi debatterar tar man också bort arbetsgivarens ansvar för att göra rehabiliteringsutredningar. Man tar dessutom bort kravet på att i rimlig tid kalla till avstämningsmöten och göra rehabiliteringsplaner. Det finns mycket som talar för att just tidiga rehabiliteringsinsatser ger större förutsättningar för långtidssjukskrivna, och även korttidssjukskrivna, att komma tillbaka till jobbet. Vi kan se hur avvecklingen av arbetsgivarens rehabiliteringsutredningar inte kommer att främja den arbetslinje som finns, tvärtom. Arbetsgivarna har en viktig roll, när det gäller att undanröja orsakerna till att människor far illa på arbetsplatserna men också genom möjligheterna att få människor att komma tillbaka. Om arbetsgivarnas ansvar för rehabiliteringsutredningar avskaffas minskar inte bara arbetsplatsens engagemang och incitament för att hjälpa de enskilda, utan även möjligheter till en tidig kontakt och återkoppling till arbetsplatsen försvinner. Om ansvaret nu övergår till vars bemanning kraftigt reduceras finns dessutom få förutsättningar för den enskilde att kunna erbjudas nödvändiga rehabiliteringsinsatser. Det är upp till individen att själv ordna med sina rehabiliteringsinsatser trots att den som drabbas av sjukdom eller nedsatt arbetsförmåga faktiskt redan har det bekymmersamt. Han eller hon behöver stöd, inte att lämnas i sticket. Vi socialdemokrater föreslår i stället att vi utvecklar rehabiliteringsutredningarna, att vi sätter individen i centrum och att den enskilde ska vara den som styr behovet av de rehabiliteringsinsatser som behövs. Vi vill hitta vägar för att stödja arbetsgivarna i det viktiga arbetet med de svåra rehabiliteringsfrågorna. För oss är arbetsplatsen central. Den är central för att vi ska lyckas få tillbaka de allra flesta människor till ett arbete, för det är dit de allra flesta kommer att gå tillbaka. Trygghet gör att människor vågar. Vi vill sätta individen i centrum. Tidiga insatser och framför allt samordnade insatser är väldigt viktigt. Vi vill ha mer rehabilitering och inte att pengarna i så stor utsträckning som går till utredningar. Vi vill också ha en tillräckligt bemannad försäkringskassa för att klara de här delarna. Jag yrkar bifall till reservationerna 1, 3 och 4. 103 (): Jag vill börja med att yrka bifall till reservationerna 1 och 3. Trots att jag inte yrkar bifall till reservation 4 står jag förstås bakom den. Det här betänkandet handlar om att avskaffa kravet på att arbetsgivarna ska genomföra en rehabiliteringsutredning när en anställd blivit sjukskriven. För att man ska förstå vilken försämring det här förslaget kommer att innebära tänker jag göra en liten tillbakablick. Arbetslivet, inte minst inom offentlig sektor, har genomgått genomgripande förändringar. Personalpolitiken har prioriterats ned som omfattande besparingar har genomförts. Konsekvenserna av det visade sig redan efter 90-talets första hälft då antalet långtidssjukskrivna ökade kraftigt, framför allt bland kvinnor. I samma takt ökade sjuknärvaron och övertidsarbetet, och de stressrelaterade sjukdomarna slog igenom i statistiken med full kraft. som förändringstakten ökat i hela arbetslivet har arbetsmiljöarbetet tagit många och stora kliv tillbaka. I en forskningsrapport som gavs ut på klarläggs hur den ökade sjukfrånvaron är resultatet av politiska beslut och ekonomisk nedskärnings- och saneringspolitik. Enligt är det nedskärningspolitikens omorganiseringar, personalminskningar och bortrationaliseringar som medfört att det kvalificerade rehabiliteringsarbetet till slut kollapsade. Arbetet med att komma till rätta med dessa problem borde koncentreras på att undanröja orsakerna till att människor far illa i dagens arbetsliv och att försöka ge dem som drabbats goda förutsättningar att komma tillbaka till arbetslivet. Det handlar om insatser för ett rymligt arbetsliv och för rehabilitering. Vi menar att arbetsgivarna inte har tagit tillräckligt ansvar för det här. Trots att det är reglerat i lag saknas på många arbetsplatser ett systematiskt arbetsmiljöarbete. För har frågan om arbetsgivarnas ansvar för rehabilitering och det förebyggande arbetet varit prioriterad i ohälsoarbetet. Vi anser att det ansvaret måste skärpas. Vi anser också att sanktioner bör införas mot arbetsgivare som inte uppfyller detta ansvar. Regeringen och utskottet föreslår en helt annan väg. När man ser brister i de gjorda rehabiliteringsutredningarna och att få av utredningarna kommer in till inom föreskriven tid väljer man att ta bort arbetsgivarens ansvar. Det blir som en sorts belöning för att man inte gjort det man ska. Jag undrar om det kommer att gälla på flera områden. Under förra mandatperioden genomförde tillsammans med Socialdemokraterna och en rad satsningar i arbetet mot ohälsan. Dessa satsningar var långt ifrån tillräckliga. Men det genomfördes bland annat åtgärder för att öka precisionen i sjukskrivningsprocessen. gavs ökade resurser. Den regionala skyddsombudsverksamheten byggdes ut. Företagshälsovården utreddes liksom det systematiska arbetsmiljöarbetet och ansvars- och samordningsfrågorna i den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Men mycket finns ju kvar att göra. Med regeringens arbetsmarknadspolitik växer avståndet till det rimliga arbetsliv som vi vet att vi måste skapa för att människor inte ska gå sönder i arbetslivet eller helt stängas ute från det.