prot · GU0983 · 2007-03-28 00:00:00 — Avslutningsvis vill vi i utskottet poängtera att det är viktigt att varje medlemsstat kan utforma åtgärder utifrån sina egna nationella behov och möjligheter. Vi kan kalla det en flexibel lösning. Jag hoppas att vi får en givande och spännande debatt här . 70 (): Den offentliga debatten om Europasamarbetets många olika frågor är både stimulerande men också nödvändig. Det gäller även för att kunna visa på skillnaderna mellan vad vi socialdemokrater tycker och vad borgerligheten tycker i vissa EU-frågor. är ett exempel på skillnaderna. Jag anser att borgerligheten har visat prov på det, åtminstone när det gäller villkoren på den svenska arbetsmarknaden. En bred, öppen och tydlig debatt i frågorna om arbetsrätten är bara bra, och vi tar den mer än gärna. Men jag ska börja med att deklarera vad Socialdemokraterna tycker när det gäller grönboken. Precis som vi säger i vår reservation, som jag för övrigt yrkar bifall till, anser vi att reformer på arbetsrättens område i huvudsak är en fråga för medlemsstaterna. För oss i handlar det om att få respekt för vårt arbetssätt när det gäller just arbetsrättsliga frågor inom Europasamarbetet. Det grundläggande skyddet för arbetstagarna regleras i lagen, men det handlar även om att arbetsmarknadens parter kommer överens i förhandlingar och avtal. För oss handlar den kampen om den kollektiva arbetsrätten, alltså den del av arbetsrätten som handlar om kollektivavtal, förhandlingar, föreningsrätt, organisationerna och deras inbördes förhållanden, medbestämmande, stridsåtgärder med mera. Denna del av arbetsrätten har en lång och betydelsefull tradition i . Demokratiseringen av arbetslivet och 1970-talets arbetsrättsliga lagstiftning byggde i hög grad på förstärkningar av den kollektiva arbetsrätten genom ett större inflytande för arbetstagarna i företagsledningsfrågor, ökade rättigheter för fackliga förtroendemän, rätten till styrelserepresentation och liknande frågor. Det är den modellen som vi socialdemokrater står upp för. Men vi tycker oss se att grönbokens frågor till stor del handlar om rättigheter som tillfaller i första hand enskilda individer. Självklart är det viktigt med skyddsregler för enskilda personer. Men om vi nu ska ha en diskussion på Europanivå om den framtida arbetsrätten måste vi faktiskt ta hänsyn till båda dessa delar. Vi menar att den kollektiva arbetsrätten är en framtidsfråga för arbetsmarknaden och dess parter både här hemma och i . Den kollektiva arbetsrätten är ett modernt sätt att möta framtidens utmaningar och möjligheter på. När det gäller frågor om så kallade otrygga anställningsformer är det bra att diskussionen fortsätter om hur vi bättre kan skydda arbetstagare som har sådana anställningar. Av grönboken kan man få intrycket att kommissionen tänker sig att tryggheten ska öka för dem med otrygga anställningar genom att minska den för dem som anses ha trygga anställningsförhållanden. Vi socialdemokrater tar bestämt avstånd från en sådan metod. Anställningstryggheten för dem med svagare position måste kunna förbättras utan att det sker på bekostnad av andra arbetstagare. Inget annat är acceptabelt i ett modernt samhälle med sikte på framtidens möjligheter. För oss socialdemokrater är kollektivavtalet grundbulten på den svenska arbetsmarknaden. Den ska värnas, inte bara i retoriken utan faktiskt även i praktisk handling. Då är det inte, som majoriteten skriver i sitt yttrande om grönboken, mycket värt när vi i verkligheten ser vilka beslut som fattas i som senare klubbas igenom i kammaren. Jag kan som exempel nämna ett kommande beslut som innebär att vi i får ännu en anställningsform. Borgerligheten kallar den för allmän visstidsanställning. Den anställningsformen innebär att en arbetsgivare inte längre behöver motivera varför anställningen ska vara tidsbegränsad och inte en tillsvidareanställning. Jag kan aldrig tänka mig att det var ambitionen när EU:s direktiv om visstids- och deltidsarbete kom. Jag skulle tro att ambitionen var precis tvärtom, nämligen att hjälpa människor från att fastna i en karusell av otrygga anställningsförhållanden som kan pågå år ut och år in. Många människor tvingas att arbeta under dessa otrygga anställningsformer utan att det behövs nya former för det. Det påverkar människors situation och gör det svårt att få resten av livet att fungera och gå ihop. Exempelvis handlar det om föräldrars möjlighet att långsiktigt planera för barnens vistelse på förskolan eller för barnens skollov, för att inte tala om bankernas och hyresvärdarnas krav på fast anställning för lån och bostad. Livet är precis så komplicerat som vardagens förutsättningar gör det till. Alla dessa vikariat, visstids-, projekt-, objekts-, säsongs- och provanställningar som borgerligheten öppnar för gör inte människors vardagsplanering lättare. En viktig sak som vi socialdemokrater vill poängtera i denna debatt är att vi anser att trygghet för arbetstagare och arbetsrätten i sig inte är något hinder för rörligheten. Otryggheten och hinder för rörlighet ligger i risken att en arbetslös inte får en andra, eller för den delen en tredje, chans till omskolning eller vidareutbildning. Otryggheten ligger också i det faktum att man efter en periods arbetslöshet måste lämna hus och hem för att ersättningen är så usel. Det kallar jag för inte bara hinder utan gigantiska barriärer för rörligheten på arbetsmarknaden. Vi accepterar inte att arbetsrätten luckras upp för att marknaden så önskar. Vi accepterar inte heller att människor med trygga anställningar ska betala med sin trygghet för människor som har otrygga anställningar. För mig kan det aldrig bli någon lösning att bara om vi båda två har otrygga anställningar skapas nya jobb eller att bara om vi löntagare över nationsgränserna har otrygga anställningar klarar vi globaliseringen och utmaningarna på arbetsmarknaden. Det är tvärtom. Anställningstryggheten för människor med olika visstidsanställningar måste förbättras. Först då kan vi rusta oss för att klara framtidens utmaningar. Det är bara att gå till sig själv och fundera på vad som skulle få mig att prova nytt och lära annat, vad som skulle få mig att tycka att öppenhet och globaliseringens möjligheter är något även för mig. Ja, inte är det en svag och mager a-kassa och ovanpå det en tillbommad dörr till arbetsmarknadsutbildningar så att jag inte får chansen att lära om och lära nytt för att öka mina möjligheter till ett nytt jobb. Flexicurity, som nämns i grönboken, handlar alltså för oss om att trygghet och förmåga till förändring går hand i hand. Dessa två komponenter är beroende av varandra, och det ena utesluter inte det andra. Dessutom kan vi socialdemokrater aldrig acceptera att otrygghet för människor på arbetsmarknaden skulle vara ett framgångsrecept för eller för EU. Det är en obegriplig logik. Ett är säkert: Inte är det vår logik. Styrkan på den svenska arbetsmarknaden ligger i kollektivavtalen som starka fackföreningar och arbetsgivarnas organisationer har kommit överens om. Det är en svensk modell värd att kämpa för. Men då kan man inte försöka försvaga en part bakvägen. Jag kan lugnt påstå att det handlar om både ordning och reda på arbetsmarknaden, men även om lugn och ro. Parterna har lyckats komma överens, i den svenska modellens namn, om ett industriavtal utan en enda dags bortfall i produktionen. Det, om något, borde visa att starka och ansvarstagande parter på svensk arbetsmarknad innebär både trygghet och flexibilitet. Det borde vara något att kämpa och plädera för. Det borde vara något som en svensk regering kunde plädera för i . Men det verkar krävas en helt ny regering i för att det ska bli verklighet. I detta anförande instämde , och (alla s) samt (). 71 (): Jag vill börja med att säga att jag står här i talarstolen som ersättare för min kamrat som egentligen skulle ha varit här men som är sjuk. Jag har därför tagit hennes plats och kommer att hålla anförandet. Tyvärr har jag lite begränsat med tid för att kunna vara kvar i debatten. Jag beklagar det. Inledningsvis yrkar jag bifall till vår motivreservation, reservation 2 från som handlar om kommissionens grönbok och som är fogad till betänkandet. Firandet av 50-årsjubileum pågår för fullt. satsar mångmiljonbelopp på att hylla och marknadsföra sig själv och sitt projekt. Förutom att de själva säkert har trevligt på sina cocktailpartyn är det förmodligen helt bortkastade pengar. Den entusiasm som den europeiska eliten känner inför sitt projekt motsvaras ju inte på något sätt av befolkningen i unionens medlemsstater. Inför jubileet svarade drygt 17 000 medborgare i EU-länderna på frågor om sin inställning till unionen. Resultatet borde lägga sordin på hyllningskonserterna och leda till eftertanke. En majoritet av de tillfrågade, , anser att EU inte representerar vanliga människors behov och intressen. I är siffran . En mycket liten minoritet, , anser att det vore bra att överföra mer makt till EU. De allra flesta vill inte det. Om en ny författning ska införas vill så mycket som tre fjärdedelar av medborgarna att folkomröstningar ska hållas i medlemsländerna. Medborgarna i EU har ett mycket litet förtroende för EU. Till skillnad från EU-entusiasterna i såväl den europeiska som den svenska politiska och ekonomiska eliten anser jag att människor är kloka och rationella i sin misstro mot EU. Beslutsfattandet är obegripligt och i mycket låg grad förankrat hos medlemsstaternas medborgare. Den ideologiska överbyggnad som hela denna maktapparat opererar utifrån är ensidigt marknadsliberal. Det grundläggande och allt överskuggande syftet är att gynna fri konkurrens på en gemensam marknad. I arbetslivet innebär det i praktiken att varje anspråk på trygghet och demokratiskt inflytande för de anställda i ett EU-perspektiv utgör ett hinder för den fria konkurrensen. Det kan vara bra att ha det i åtanke när vi nu ska ta oss an den här grönboken och det betänkande som vi har lagt fram om arbetsrätten. Syftet med grönboken uppges vara att inleda en offentlig debatt i EU om hur arbetsrätten kan utvecklas så att den stöder Lissabonmålen för tillväxt och sysselsättning. Det i sig är en problematisk utgångspunkt eftersom hela Lissabonstrategin har som både medel och mål att öka arbetsgivarnas makt och att minimera tryggheten och inflytandet för de anställda och de fackliga organisationerna. Det bekräftas av kommissionen som i grönboken skriver att stränga regler för anställningsskydd gör arbetsmarknaden mindre dynamisk samt att en svagare arbetsrätt underlättar för kvinnor, ungdomar och äldre att komma in på arbetsmarknaden. Det kan låta som vetenskap när det uttrycks så självklart. Men det är inte vetenskap. Det är ideologi. Forskningen kan inte belägga något som helst samband mellan svag arbetsrätt och hög sysselsättning. Tvärtom har länder med en stark arbetsrätt i regel en högre sysselsättningsgrad än de länder som har en svag arbetsrätt. En jämförelse mellan och resten av medlemsländerna i EU ger en tydlig illustration av det förhållandet. ligger över genomsnittet i EU när det gäller sysselsättningsgraden. till kvinnors och äldres sysselsättning ligger ännu mer markant över genomsnittet. Långtidsarbetslösheten i är knappt en tredjedel så stor som den i EU i genomsnitt. Detta betyder givetvis inte att vi ska sitta där nöjda vare sig med den arbetslöshet vi har i vårt land eller med nu gällande arbetsrätt. Poängen med jämförelsen är alltså att faktiskt med råge har passerat sysselsättningsmålen i Lissabonstrategin och detta med en relativt stark arbetsrätt som i huvudsak bärs upp av starka parter genom kollektivavtalen. Den stora utmaningen för svensk del när det gäller sysselsättning och hållbar ekonomisk utveckling kan därför knappast vara att urholka denna fungerande arbetsmarknadsmodell utan att bygga ut den så att den erbjuder ett bättre skydd för de många löntagare som har hamnat utanför den trygghet som avtal och lagar ger. Visst finns det stora problem med anställningstryggheten! av arbetstagarna i har en tidsbegränsad anställning. Minst 250 000 personer, framför allt kvinnor, är deltidsarbetslösa. I övriga EU ser det ännu värre ut. De otrygga och atypiska anställningarna har ökat explosionsartat. av arbetskraften i EU hade atypiska anställningsförhållanden. Andelen deltidsanställningar ökar stadigt. utgör de av alla arbetstillfällen. Det är framför allt kvinnor som jobbar deltid. Deltiderna i EU är dessutom i genomsnitt kortare och ger inkomster som det är omöjligt att försörja sig på. Det här är stora problem som måste lösas. Den ökade otryggheten och den alltmer segmenterade arbetsmarknaden där kvinnor, ungdomar och utomeuropeiska invandrare i allt högre grad hänvisas till subarbetsmarknader med sämre villkor och löner håller på att underminera den sociala tryggheten i hela . Den utvecklingen måste vändas. De otrygga anställningarna måste minimeras, och människors möjligheter till meningsfulla och utvecklande jobb måste stärkas. Kvinnors rätt att försörja sig på eget arbete måste garanteras och utnyttjandet av invandrad arbetskraft stävjas. För detta krävs det en stark arbetsrätt som är anpassad till varje lands behov. För det krävs det starka fackliga organisationer med mandat att kräva och upprätthålla avtal. Det krävs också en aktiv arbetsmarknadspolitik och ersättningssystem som främjar omställning och rörlighet. Det handlar också om en offensiv välfärdspolitik som omfördelar tid och pengar mellan män och kvinnor och mellan rika och fattiga. Men framför allt krävs det en ekonomisk politik som har full sysselsättning som mål ingenting annat! På alla dessa punkter går liksom den svenska högerregeringens strävanden i helt fel riktning. I grönboken stakar kommissionen ut vägen mot en ytterligare urholkad trygghet för de anställda som lösningen på den europeiska arbetsmarknadens problem. Det är knappast en inriktning som kommer att öka medborgarnas kärlek till unionen. menar att bör inta en aktiv kritisk hållning i de fortsatta diskussionerna om arbetsrätten i EU. kommer vi ju också att ha en debatt. Den svenska ståndpunkten måste vara att EU inte ska lägga sig i arbetsrätten. I detta säger sig även majoriteten i utskottet instämma. En rimlig konsekvens borde vara att i första hand kräva att grönboken dras tillbaka. Kommissionen ger ju inga som helst hållbara motiv till varför arbetsrätten ska bli föremål för unionens lagstiftning eller något slags harmonisering av det här i EU. Eftersom grönboken syftar till ett kommissionsmeddelande med förslag till lagstiftning är det allra minsta man kan begära att berörda frågor granskas utifrån den subsidiaritetsprincip som finns. För den som eventuellt lyssnar och just fick en obehaglig jag-fattar-ingenting-av-EU-språket-upplevelse kan jag tala om att subsidiaritetsprincipen betyder att EU ska hålla tassarna borta från sådant som vi själva bäst beslutar om. Arbetsrätten är definitivt en sådan fråga. 72 (): Allra först vill jag dock säga att jag tycker att det är bra att vi i utskottet är så pass eniga som vi ändå är när vi skriver att utgångspunkten är att detta med arbetsrätt är en nationell angelägenhet. Det är ju det som är utgångspunkten. Där har vi i inte haft något att invända. När det däremot gäller själva motiveringen till varför arbetsrätt i huvudsak ska vara en nationell angelägenhet har vi en annan utgångspunkt som naturligtvis, herr talman, är mycket mer kritisk jämfört med vad de fyra borgerliga partierna har skrivit ihop. Utgångspunkten är, som kommissionen skriver i sin grönbok där man ställer frågor, att arbetsrätten kan utvecklas. Behovet av att ändra arbetsrätten skriver man också om, och man ska stimulera en debatt om huruvida det krävs ett mer smidigt regelverk. Utgångspunkten är helt klar: Kommissionen vill lägga sig i arbetsrätten. Kommissionen vill att de ska börja behandla de frågorna. Vi i anser inte att de ska göra det, utan vi ska behålla det här som en nationell angelägenhet. Vi vill också betona att det inte betyder att vi i är mot arbetsrätten bara därför att vi tycker att det här ska vara en nationell angelägenhet eller att vi inte vill att andra länder ska kunna ha detta. Jag vill därför starkt understryka att vi anser att arbetsrätten är en möjlighet, inget hinder. Såväl arbetstagare som arbetsgivare ska kunna känna trygghet och få möjlighet att utveckla verksamheten. Enligt mig saknas det i utskottets utlåtande en analys av marknadens krav på flexibilitet ställd mot arbetstagarnas intresse av trygghet. Så är det på den svenska marknaden, men dessa intressen står även emot varandra i de andra EU-ländernas nationella politik. lutar väldigt mycket åt att ta parti för företagens intressen och fästa mindre vikt vid arbetstagarnas intressen. Jag anser att det inte finns en konflikt mellan dessa två intressen om man har klara spelregler. Den svenska modellen för att behandla dessa frågor tycker jag är ganska framgångsrik. Det grundläggande skyddet för arbetsrätten finns i lagstiftningen som till stora delar är dispositiv och därmed överlämnad till arbetsmarknadens parter. Det gäller att ha två jämnstarka parter företagen och fackföreningsrörelserna med utgångspunkten att man ska lösa problemen. Är de jämnstarka och kan hitta lösningar tror jag att det är bra att hålla de frågorna utanför plenisalen. Jag tror inte att vi är bättre på att lösa de praktiska problem som finns på lokal nivå och på branschnivå. Vi måste ta den generella lagstiftningen här, men vi kan inte lösa alla problem. Också vid en internationell jämförelse måste man utgå från att den svenska modellen är framgångsrik. Vi har till exempel väldigt få konfliktdagar i , även om det verkar dra ihop sig till en konflikt . Internationellt sett har vi haft väldigt få konfliktdagar. Jämför man med ett land som där mycket av lagstiftningen sker i parlamentet ser man att de har väldigt mycket konflikter. Jag tror att strejker varken gynnar arbetstagare eller arbetsgivare. Därför är det viktigt att ha starka fackföreningar och företag. Att företag bildas, omvandlas och läggs ned anser jag vara ganska naturligt. Det är ingenting man ska vara rädd för, utan det är en naturlig del av marknadsekonomin. Dessutom anser jag att det är en nödvändighet i utvecklingen av samhället. Framför allt utvecklingen till det gröna samhället den gröna omställningen kommer att kräva att vissa företag läggs ned och att andra startas. För en sådan omställning tror jag att det är väldigt viktigt att det finns starka parter på arbetsmarknaden som genom kollektivavtal och annat har möjlighet till inflytande över lösningar för att detta ska gå till på ett så bra sätt som möjligt. Frågan om hur man ska lösa detta på en global nivå missas i utskottets text. Globaliseringen stannar absolut inte vid eller EU:s gränser, utan den innebär så mycket mer. EU är inte och ännu mindre världen. Frågan är hur detta regelverk ska utformas i en globaliserad värld. Jag tror att måste utvecklas tydligare och bättre, men jag tycker inte att EU ska börja lägga sig i dessa frågor. Det är som är den starka parten. Det finns även kritik. Jag läste LO-Tidningen där , som är socialdemokrat i , säger att om man är emot att EU börjar handha arbetsrättsliga frågor är man för social dumpning. Jag kan inte se att det finns ett sådant samband, och jag tar starkt avstånd från att man i och med detta skulle gå in på den linjen. Tvärtom tror jag det är väldigt viktigt, för de 27 länderna i EU ser väldigt olika ut. På så låg nivå som möjligt blir det bättre förutsättningar för att kollektivavtalsmodellen fungerar. Vi i sitter inte och fattar beslut om arbetsrätt, för vi tycker att det är bättre att de parter som är direkt inblandade i verksamheten för en bransch eller region får sköta det. Vad finns det då för anledning att lyfta upp frågan ännu högre i beslutsmakten till EU-nivå? Det innebär ännu mindre koll på vad som händer med de olika företagen och branscherna. Det finns ingen anledning till det. Däremot är det viktigt om man pratar om en social dimension i EU att det finns vissa grundläggande saker som ger rättigheter och att medlemsstaterna har rätt till en vidare lagstiftning än den EU har. Jag är ingen EU-kramare av princip, som ni mycket väl känner till. Men när vi nu har EU och fri rörlighet för varor, kapital, människor och tjänster är det väl självklart att också den sociala dimensionen finns med. Man får inte glömma den, men jag anser inte att besluten därmed ska fattas på EU-nivå. Slutligen vill jag yrka bifall till den motivreservation som jag och har lämnat. Jag vill också tillägga följande om behandling av denna fråga: Jag vill uppmana talmannen att ta en diskussion om hur vi egentligen ska hantera detta. Vi ska nu lägga detta till handlingarna, men jag tycker att vi i som den högsta beslutande parlamentariska församlingen i borde kunna förmedla våra åsikter till . Jag anser att detta inte bara ska läggas till handlingarna. Vi står över regeringen, och då borde vi kunna ha friheten att skicka ett utlåtande om detta om vi har starka åsikter. I den grundläggande frågan är vi överens om en nationell angelägenhet. Jag hoppas att talmanspresidiet och kammarkansliet kan diskutera detta och återkomma med en förändring av arbetsordningen så att vi får möjlighet att skicka utlåtanden vidare om nu ska behandla detta i kammaren. 73 (): ställer i grönboken ett antal framtidsfrågor som är viktiga för företag och anställda på den europeiska arbetsmarknaden. Det handlar om problem som måste lösas om ska kunna ha en uthållig tillväxt med växande företag, en fungerande arbetsmarknad, trygghet för de anställda och en låg arbetslöshet. Ska klara denna utmaning behöver arbetsmarknaden reformeras i takt med att omvärlden förändras. Majoriteten i utskottet är däremot negativ till omfattande ny lagstiftning och ser hellre att arbetsmarknadens parter löser problemen avtalsvägen. Beslut som rör förhållandena på arbetsplatserna blir bäst om det fattas branschvis och så lokalt som möjligt. I den mån arbetsrättsliga lagar ska korrigeras, avskaffas eller tillföras är detta en fråga som ska avgöras i riksdag, gärna efter samråd med arbetsmarknadens parter. Det är inte en fråga för EU! Den svenska arbetsmarknadslagstiftningen behöver däremot självklart en översyn emellanåt precis som all annan lagstiftning, och kollektivavtalen behöver naturligtvis också utvecklas efterhand. Vi ser just nu hur EU:s arbetstidsdirektiv har skapat problem på arbetsmarknaden och faktiskt försämrat arbetsvillkoren inom flera branscher. Handeln och vården är två exempel. Där upplever många anställda att de fått sämre arbetstider med mindre sammanhängande ledigheter. För oss som regelbundet flyger är även bristen på flygledare på flygplats vad jag förstår ett tydligt resultat av EU:s föreskrifter om hur dygnsvilan ska beräknas. Mer klåfingrig lagstiftning som styrs av EU efterfrågas knappast av svenska folket. måste våga stå upp tydligt för att EU ska ägna sin kraft åt rätt frågor och inte blanda sig i sådant som bäst löses på nationell nivå. Alliansmajoriteten i arbetsmarknadsutskottet är mycket tydlig med att den svenska modellen med kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter bör värnas och att reformer på arbetsrättens område i huvudsak ska vara en nationell angelägenhet även i de fall då det behövs kompletterande lagstiftning. Allianspartierna i utskottet är helt eniga i sin skrivning. När man läser reservationerna väcks däremot en del frågor. De tre oppositionspartierna har varsin motivreservation, vilket är förvånande. Det understryker vilken spretig politik som vänsteroppositionen har. Inte ens motivskrivningen kunde man enas om i en för så viktig principfråga! Det gläder mig ändå att i allt väsentligt verkar tycka som alliansen i denna fråga, även om man tydligen vill försöka få till en ännu mer kritisk markering mot EU:s inblandning. blev jag lite förvånad när jag hörde som verkar vilja ge ökad makt till . Det blir lite svårt att förena med en nationellt beslutad arbetsrätt.