prot · GU0991 · 2007-04-16 00:00:00 — interna utveckling ska vi måhända diskutera vid något annat tillfälle, men man kan notera att inom flera områden tagit initiativ och lanserat nya lagar, vilket tyder på en vilja hos statsmakterna att utveckla landet i en mer demokratisk riktning och stärka respekten för de mänskliga rättigheterna. En större pressfrihet finns , och en ny presslag är på väg. anspråk på suveräniteten över är dock ett särskilt känsligt kapitel som inte får ifrågasättas, vilket också berör med de exempel han tar upp. Särskilt journalister och andra som visat sympatier för självständighetsrörelsen har haft betydande problem. Det är därför vi haft anledning att ha synpunkter, och denna diskussion är ju ett uttryck för detta. Det hindrar emellertid inte att vi även kan notera de andra inslagen som finns. Med detta vill jag säga att jag gärna återkommer när vi haft möjlighet att, lite mer utförligt än vad som varit fallet, titta på de förslag som kom . 51 (): Det är klart att vi återkommer till frågan. Det finns ett stort intresse i riksdag, vilket jag tror att vi ska vara glada för. Att det dessutom går att resonera mellan partier, och också vara överens om en del saker, tror jag kan vara betydelsefullt. hör jag utrikesministern säga att diplomati har en plats i utrikespolitiken, och han har förstås rätt. Men diplomati utövas i första hand av diplomater, inte, trots allt, av ministrar som har att företräda en politisk åsikt och vision. Jag efterfrågade den visionen när jag undrade var utrikesministern egentligen står. Målet är självbestämmande på det sätt jag här beskrivit, säger . Vilket är det sätt som här beskrivit självbestämmandet på? Det kan exempelvis ske genom en folkomröstning. Det kan landa i en dialog och ett resonemang kring något av de tre varianterna i de båda förslagen. Det är inte mycket till klara besked måste jag konstatera. Det finns ingen tydlig linje. Jag tror att det är diplomaten som tagit på sig kostymen , inte utrikesministern. Vid en del tillfällen skulle jag kanske välkomna det, eftersom jag inte är överens med om den utrikespolitiska synen. Jag tror emellertid att den politiska debatten vinner på att vi försöker föra den utifrån de politiska visioner, idéer och framtidsinsikter som vi har. Där är jag besviken på svaret. Vi ska återkomma, och jag kommer att kräva bättre svar om hur man ställer sig till de förslag som redovisats. I vilken ordning saker och ting ska göras är en helt avgörande fråga. Man ska veta att Polisario gått så långt de någonsin kan. Man ska veta att just nu stryper livsmedelstillförseln till flyktinglägren, som för att svälta ut människorna. Man ska veta att dagarna för hur länge människor står ut börjar bli räknade. Det som då krävs är inte bara diplomati, utan det krävs också en tydlig svensk hållning. 52 Utrikesminister (): Inledningsvis vill jag säga att den grundläggande inställningen förblir den som jag redovisade. Den grundar sig på folkrätten. Yttrandet gjordes 1975. Det innebär att vi betraktar området som annekterat. har vi plötsligt hamnat i en diskussion om diplomati eller inte diplomati. Jag är kanske i någon utsträckning yrkesskadad såtillvida att jag tror att konfliktlösning också kräver diplomatiska insatser, att denna diplomati kan utövas av diplomater men även av andra, exempelvis riksdagsledamöter och statsråd, och att konfliktlösning oftast mår väl av detta. Sedan måste det ske på en fast grund, och den grunden är folkrätten. Det tror jag inte heller att det råder några delade meningar om. Vi ska analysera de förslag som föreligger. Det tror jag att man ska göra. Man ska respektera bägge förslagen, titta på dem från den grund vi har i folkrätten, och därefter se om det finns förutsättningar för en politisk process som kan föra frågan framåt. Det kan man kalla diplomati. Det kan man kalla konfliktlösning. Det kan man kalla försök till konstruktiv utrikespolitik. Det är inte säkert att det leder till framgång, men den ambitionen finns också i denna fråga. Överläggningen var härmed avslutad. 8 § Svar på interpellation 2006/07:355 om regeringens linje i fråga om folkrätten 53 Utrikesminister (): har frågat mig om jag avser att verka för att kriser löses genom FN-systemet, genom diplomati, eller om jag accepterar att stora länder agerar på egen hand. I grunden är svaret på den fråga ställer mycket enkel: vill att internationella konflikter löses på folkrättens grund, med de bestämmelser som bär upp som centrala. En hörnpelare i den internationella rätten har varit respekten för staters integritet. har i den internationella diskussionen förts en allt intensivare debatt om staters skyldighet att skydda och agera för individers säkerhet. FN:s förre generalsekreterare har vid upprepade tillfällen slagit fast att skyldigheten att skydda är en fast del av själva . Denna diskussion är på intet sätt avslutad, men har dock visat att den tidigare så absoluta principen om staters suveränitet i vissa fall numera kan ifrågasättas. har i olika sammanhang uttalat sig i allmänna ordalag positivt om staters skyldighet att skydda individers säkerhet. Utvecklingen har också aktualiserat frågan om hur olika stater kan agera i fall där folkrätten inte är alldeles klar eller ger en alldeles entydig vägledning. I diskussionen har aktualiserats situationer där uppenbara och allvarliga övergrepp eller hot mot internationell fred och säkerhet ansetts förekomma, men där beslutsfattandet inom till exempel av olika skäl varit blockerat. Under det tid skedde olika typer av militära interventioner i andra länder ofta med grova kränkningar av folkrättens principer. Den sovjetiska invasionen av kan tjäna som ett av flera exempel på detta. Med det slut fanns det nya förhoppningar om en internationell ordning där staternas faktiska agerande entydigt grundades på folkrättens principer. När 1991 invaderade var det möjligt att i tillägg till rätt till individuellt och kollektivt självförsvar även stödja självförsvarsrätten genom ett uttryckligt beslut i . Beslutet gav de stater som samarbetade med ett uttryckligt mandat att även återställa fred och säkerhet i regionen med militära medel. De beslut som fattades av under detta skede innehöll vittgående förpliktelser för om bland annat verifierbar och total avrustning av massförstörelsevapen. I samband med uppblossandet av nya oroligheter i Kosovo och 1999 aktualiserades åter folkrättens principer. Sedan en förhandlingslösning misslyckats inledde Nato en militär offensiv mot dåvarande i det uttalade syftet att förhindra en humanitär katastrof. Det folkrättsliga stödet för detta militära ingripande var långt ifrån entydigt. Trots detta uttalade den sitt stöd för Natos beslut om militärt ingripande. När konflikten kring oförmåga att verifiera att man totalt avvecklat massförstörelsevapen blev akut och 2003 aktualiserades folkrättsfrågorna . Och åter var vi i en situation där folkrättens regler gav utrymme för delvis olika tolkningar. Diskussionen ska ses mot bakgrund av att allvarligt brutit mot folkrätten på ett flertal sätt före invasionen 2003. Kränkningarna av de mänskliga rättigheterna var omfattande, och vägrade att fullt ut efterleva säkerhetsrådets beslut. Vidare hade under decennier vid makten en historia av synnerligen allvarliga brott: två anfallskrig mot respektive , anfall med kemiska vapen mot såväl som den egna kurdiska befolkningen samt krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten mot både grannländer och den egna befolkningen. Den irakiska regimen uppfattades kort sagt som ett hot mot såväl regionen som sitt eget folk, och denna känsla förhöjdes självfallet av misstanken att innehade massförstörelsevapen. När en koalition av stater gick till militärt angrepp mot skedde det utan ett sådant mandat från som hade varit fallet 1991. Den dåvarande hade uttalat att den hade varit beredd att ge sitt stöd till operationen om ett sådant mandat hade erhållits. Dock valde och dess allierade att inte avvakta resultatet av vapeninspektörernas arbete och att inte fullfölja ansträngningarna att söka ett säkerhetsrådsmandat, och uttalade att man ansåg att en tillräcklig folkrättslig grund redan fanns i tidigare beslut av . I både Kosovo och fanns det alltså folkrättsliga frågetecken av olika slag. Från svensk utgångspunkt har vi all anledning att såväl hävda folkrättens grundläggande betydelse i de internationella relationerna som betydelsen av att denna utvecklas i ljuset såväl av utvecklingen som av de starkare krav vi har på att kunna ingripa i vissa extrema situationer. Men självfallet för att återgå till fråga är det vår grundläggande uppfattning att konflikter ska lösas på folkrättens grund och inom de ramar som stadga och institutioner anger. fråga nämner bara FN, men andra aktörer har också centrala roller att spela i enlighet med folkrätten. Den europeiska unionen är en global aktör som spelar en allt viktigare roll för att förebygga och hantera kriser. Då , som framställt interpellationen, anmält att han var förhindrad att närvara vid sammanträdet medgav förste vice talmannen att i stället fick delta i överläggningen. 54 (): Det är inte helt tydligt vad utrikesministern tycker i den här frågan, och det är inte helt enkla frågor. Det är både jag och medvetna om. Men en fråga kan ändå vara tydlig, och jag skulle vilja be utrikesministern att något förtydliga detta: Anser utrikesministern att det invasionskrig som den amerikanskledda koalitionen genomförde för vilade på en folkrättslig grund? Man trotsade ju ett visserligen oenigt säkerhetsråd men ett säkerhetsråd som näst intill hade majoritet även om det finns vetoländer och valde att invadera ett annat land under pågående förhandlingar och undersökningar fastän hade bett om mer tid för att kunna genomföra dessa undersökningar. Den var som kriget startade tydlig med att man ansåg att kriget var folkrättsvidrigt, att det alltså stred mot folkrätten. tvekade kring om det fanns en folkrättslig grund. tyckte nog att det möjligen skulle kunna tänkas finnas en folkrättslig grund, och hade som företrädare och vice ordförande för sagt att han tyckte att skulle ingå i en sådan koalition, utan folkrättsligt mandat. Det sista sade han inte, men utan säkerhetsrådsbeslut och med egna militärer. Den svenska positionen då var tydlig: Detta är ett folkrättsvidrigt krig. Men frågan är hur den svenska positionen ser ut . Det här är viktigt. Inte för att rannsaka vad har sagt och vad och säger utan för att kunna veta vad och kommer att säga . Det här är det exempel vi kommer att kunna gå tillbaka till för att se hur stark den folkrättsliga grunden är i svensk utrikespolitik. Det var ju inte ett säkerhetsrådsbeslut. Det var inte en inbjudan av . Det är tveksamt om man kan kalla det för en humanitär intervention då det inte handlade om en akut humanitär intervention. Det är också tveksamt att kalla det självförsvar. Frågan till kvarstår: Är det så nu ska vi se så att jag formulerar det här rätt för det är ett komplicerat material att omständigheterna kring kriget mot gör att man kan bortse från säkerhetsrådets beslut och ändå säga att det vilade på en folkrättslig grund, och i så fall hur? Min, och den dåvarande position var tydlig: Det vilade inte på en folkrättslig grund. Det var en folkrättsvidrig invasion. 55 (): Det är lite av en historisk återblick som och har inbjudit till här, och eftersom jag var aktiv i diskussionen skulle jag gärna vilja korrigera när hon säger att den dåvarande från dag 1 sade att det var en folkrättsvidrig invasion. Det är inte rätt. Den socialdemokratiska regeringen vacklade eller var osäker på hur man egentligen skulle ställa sig till detta. Jag har tagit fram ett citat som jag använde i en debatt . sade i ett anförande på Försvarshögskolan, tror jag, följande apropå : Skyddet för mänskliga rättigheter är centralt i folkrätten och i . Sedan fortsätter han: Statssuveränitet kan inte längre åberopas av den som utför grova och systematiska kränkningar. Detta sade då. Möjligen backade han senare något från denna ståndpunkt, men det var helt klart att han som statsminister efter Irakinvasionen var ganska öppen för möjligheten att motivera en kränkning av statssuveränitet mot bakgrund av de grova kränkningar som hade utförts i . Apropå det som drog upp med vill jag också påpeka att vid den här tidpunkten sade att man kanske kunde tänka sig ett fältsjukhus från svensk sida. Men ett fältsjukhus är inget annat än ett militärt förband. Jag tycker att man gör det för lätt för sig om man nu i efterhand och med facit i hand försöker säga att det var helt glasklart folkrättsvidrigt. Det här var två citat från . Man kan fortfarande diskutera om det var folkrättsligt korrekt eller inte. Vi hade i utrikesutskottet två olika folkrättsprofessorer med två olika åsikter. Den ene hävdade att det var ett folkrättsbrott, och den andre att det inte var ett folkrättsbrott. Att det inte var ett folkrättsbrott skulle, som i det fall när man sade att det inte var ett folkrättsbrott, kunna hävdas med hänvisning till de brott mot olika säkerhetsrådsresolutioner som och hans regim gång efter annan hade gjort sig skyldiga till. Det skulle kunna motivera att man ingrep med våld på detta sätt. Vi kan naturligtvis diskutera historien, men jag tycker egentligen inte att det är så väldigt intressant vad den och den svenska oppositionen sade då, eftersom det nu delvis är en annan situation. har vi en doktrin som säger att världssamfundet har en skyldighet att skydda, kan man säga. Det har diskuterats kring , och det finns även andra exempel. Men då är ju frågan: Hur ska detta implementeras? Det tycker jag är en viktigare fråga för världssamfundet och även för oss som aktörer inom Europeiska unionen. Vi måste skaffa oss instrument för att hävda denna skyldighet att skydda, och det har vi inte . Det bevisas delvis av men även i andra sammanhang. 56 Utrikesminister (): säger att det här inte är helt enkelt, och i den delen tror jag att det råder en rörande enighet mellan alla som deltar i diskussionen. Det var delvis för att göra det hela ännu mindre enkelt som jag också förde in diskussionen om Kosovo i sammanhanget. Där inleddes ju Natos militära operationer mot bakgrund av att man under förhandlingarna i hade sagt åt den serbiska sidan att skriver ni inte under det här förslaget så kommer vi att inleda militära operationer och flygbombningar av er. Av skäl som man kan diskutera valde den jugoslaviska sidan att inte skriva under, och därmed inleddes flygoperationerna. Det säger sig självt att detta från folkrättslig utgångspunkt var något diskutabelt, för att använda en synnerligen diplomatisk formulering, men man har i efterhand konstaterat att även om detta inte var legalt så var det på ett eller annat sätt legitimt. Det illustrerar lite av problematiken. Jag anknyter gärna till som refererade den diskussion som gick fram och tillbaka i . Jag kommer väl ihåg att det inte var alldeles lätt att uttyda vad den dåvarande tyckte och tänkte i den här frågan, och det var ju ett uttryck för de olika folkrättsliga tolkningar som fanns. Det handlade om att försöka tolka vad två helt olika resolutioner betydde. Dels var det resolutionen 687 från slut som var en eldupphörresolution där det fanns en möjlighet ty följande: Om man bedömde att den andra sidan bröt mot eldupphör kunde per definition den andra sidan ingripa. Om bröt mot bestämmelserna i eldupphörresolutionen fanns det en möjlighet att tillgripa våld. Det var med stöd av denna resolution som olika militära ingripanden skedde . Resolutionen 688 ledde sedan till att man etablerade de så kallade flygförbudszonerna. Jag tror inte att den någonsin uttalade sig om detta, och det var förmodligen mycket klokt så. Även där kan det sägas att man inte hade något entydigt folkrättsligt mandat för det som då inträffade. Resolutionen 687 var då fortfarande giltig, det vill säga våldsmandatet som fanns i detta. Det fanns det som hävdade det, och det fanns förmodligen fler som hävdade att det inte gjorde det. Sedan fanns resolutionen , som tillkom i just detta skede. Man sade från säkerhetsrådet, rätt eller fel, att var i material breach, ett allvarligt brott mot de åtaganden som man hade ingått i resolution 687. Det innebar inte att det i denna resolution fanns något som kunde tolkas som ett entydigt mandat för våldsanvändning, det ska sägas. Det var diskussionen om tolkningen av kombinationen av båda dessa två resolutioner det handlade om. Det är fullständigt självklart att det inte fanns något fullständigt folkrättsligt mandat för det som därefter inträffade. Men det faktum att denna diskussion då kunde föras fram och tillbaka, och fortfarande kan föras fram och tillbaka, visar komplexiteten i situationen. Jag utgår från att den dåvarande hade välkomnat att säkerhetsrådet hade fattat ett beslut som hade gett ett mandat för det som då inträffar. Det var så jag uppfattade det som då uttalades från regeringen . Det är självklart att denna svenska regering, om man tittar på framtida situationer, kommer att sträva efter att till det yttersta få folkrättsliga mandat för operationer av detta slag. Det ska inte inträffa utanför systemet. Det har varit en diskussion, och anknöt till den, om skyldigheten att skydda. Vad gör vi i situationer där det är uppenbart att regeringar inte lever upp till detta men där är blockerat? Jag skulle önska att det fanns ett klart svar på den frågan. I den mån det finns ett sådant klart svar vet inte jag vilket det är. Jag tror att vi får ha en löpande diskussion om de konkreta fallen. Men så långt det över huvud taget är möjligt är det folkrätten och i synnerhet när det gäller användningen av militärt våld och explicita beslut i som ska vara det strävar efter. Vi får när vi diskuterar den historiska situationen i eller Kosovo konstatera att det inte är fullt så enkelt i samtliga fall. Vi hoppas att framtiden kommer att vara enklare än historien. Men vi kan inte vara alldeles säkra. 57 (): valde att inte interpellera om Kosovo. Det är för att det ändå är en skillnad mellan den invasion som man gjorde i Kosovo och den som man gjorde i . Den debatt vi har är om nivåerna av stöd i folkrätten. Det sker en ständig utveckling av folkrätten. Skyldigheten att skydda är någonting som vi försöker att hitta instrument för, som frågade efter. Vi måste också se vad vi menar med skyldighet att skydda. Det gäller att hitta fram till det. Nästa interpellationsdebatt kommer att kunna handla om det. Vi kan ta Kosovo som ett exempel. Där hade man uppnått en kvalificerad majoritet. gick som vetoland in och hindrade en humanitär intervention. Där var det inte lika komplicerat som det var när det gäller . Det säger jag för att bemöta . säger dagen när invasionen har inletts i den här kammaren i en särskild debatt angående Irakfrågan: Till skillnad från kan inte se annat än att ett militärt angrepp på utan stöd av beslut i säkerhetsrådet strider mot folkrätten. För detta ska och dess allierade kritiseras. På den punkten var det glasklart vad den tyckte om invasionskriget. Men det är inte enkelt. Det är därför jag ställer frågan. Tanken var naturligtvis att det i bakgrunden skulle finnas ett artikel 7-hot. Annars hade man inte kunnat genomföra vapeninspektionerna. Man trotsade säkerhetsrådet och gjorde en folkrättsvidrig invasion. Frågan är dock inte av i första hand historisk karaktär. Vi måste kunna orientera oss när nu folkrätten utvecklas. Vi ser att vi har nya instrument. Konflikter ser annorlunda ut, precis som utrikesministern säger i sitt första svar. Brotten sker mer för att stater kränker individer. Där har vi som världssamfund ett ansvar. Hur ska vi kunna använda folkrätten? Min fråga är: Anser att orsakerna till kriget i hade uppnått den nivå som gjorde att det var rimligt att kalla detta för ett folkrättsriktigt anfallskrig? Det är viktigt att veta för att kunna veta hur vi ska kunna hantera situationer. Hur kommer att ställa sig nästa gång som ett stort land säger: Vi trotsar säkerhetsrådet. Vi tycker att det här landet har betett sig illa. Vi tycker att den här diktatorn är eländig? Vad kommer den position att vara då? 58 (): Till att börja med, herr utrikesminister och , tror jag att den uttalade sig positivt eller accepterande om flygförbudszonen i norra . Frågan är vad den nuvarande regeringen ska göra i en liknande situation. En sak är vi allihop överens om. Det är att folkrätten utvecklas. Vi har olika fall, och man kommer till lite olika slutsatser. Aktörerna agerar utifrån prejudikat i framför allt säkerhetsrådet. Jag ska fortsätta med linjen: Vad gör vi egentligen när vi har ganska klara fall? Jag tycker att fråga egentligen inte är så intressant. De intressanta fallen är tillräckligt många. Där är det fullständigt glasklart när vi har en regim som är vidrig, vedervärdig och så vidare. Det finns massor med sådana regimer. Var går gränsen när man ska ingripa? Som jag förstår det är vi alla överens om att det finns en gräns som man inte kan överskrida utan att omvärlden bör ingripa. Frågan är var den gränsen går. Då är inte eller den tidigare historien särskilt intressant längre. Jag har för egen del, med tanke på att det är slut och trots att man kan blanda ihop militär och humanitär personal, kommit till en slutsats som jag dock ännu inte fått med mig mitt parti på, men jag har motionerat till vårt landsmöte. Jag har inte heller fått med mig regeringen. Jag anser att man till exempel ska använda biståndsmedel för att finansiera insatser av polis och militär i den här typen av situationer där det primära är att stabilisera situationen för att sedan kunna komma in med bistånd och humanitära insatser. 59 Utrikesminister (): Jag ska först anknyta till det sade. Jag tror att jag var tydlig i otydligheten i den meningen att det är alldeles tydligt att det inte fanns något entydigt folkrättsmandat. Det hade varit bättre om det hade funnits det. Det är tveklöst så. var det en situation där säkerhetsrådet i resolutionen hade sagt att befann sig i material breach av de åtaganden och beslut som under kap. 7 hade ålats . Det är vad som gör att vi här befann oss i en gråzon. Men gråzon eller inte gråzon så fanns det inte något entydigt folkrättsligt mandat för detta. Det ska vara alldeles klart. För Kosovo var det en annan situation. Där fanns inga säkerhetsrådsresolutioner över huvud taget. Det fanns inget 687 och inget 1441. Det fanns över huvud taget ingen motsvarighet. Där var det så och där finns en parallell i och för sig att det hade förts förhandlingar under militärt hot. Det är klart att så också var fallet i . Den verksamhet som utfördes av FN:s olika inspektörer och annat i skedde under hot om militärt ingripande. Det är tveksamt om det hade varit möjligt att åstadkomma någonting av detta om inte det militära hotet hade funnits. I ärlighetens namn ska sägas att uttryckligen förbjuder militärt hot. Det som skedde och som jag tror att vi alla då bedömde som nödvändigt och fortfarande inte har anledning att i grunden kritisera var brott mot vad som rätt entydigt står i om förbudet att använda militärt hot i umgänget mellan stater. Det illustrerar komplexiteten i framför allt materian vad gäller . Det här gäller det som inträffade . Det är i någon utsträckning en historisk diskussion. Det innebär inte alls att den är ointressant. Jag tror att det är viktigt att säga det som jag sade och som jag tror att , och vi alla är överens om, nämligen att ska sträva efter att det finns fullständiga fullödiga folkrättsliga mandat för ingripanden. Sedan kan vi hamna i extremlägen, och dem får vi ta ställning till då. reser den synnerligen intressanta fråga som vi kanske kommer in på i nästa debatt: Vad gör vi då? Vad gör vi i en situation där det är blockerat på ett eller annat sätt men där det finns en stark grupp av stater som anser att någonting måste göras? Det första är att förhindra att den situationen uppkommer.