prot · GV0926 · 2007-11-16 00:00:00 — Vi satsar på kvaliteten och satsar ytterligare forskningsmedel utöver vad ni hade i er budget. Med det system som vi har med val och regeringstillträde är det i praktiken så att den tillträdande regeringen får tillgång till det budgetförslag som den avgående regeringen har jobbat fram. Därför kan vi på god grund påstå att hade ni regerat hade det för i varje fall 2007 tillförts varken de kvalitetspengar som gäller eller den forskningssatsning som också kom. 53 (): Jag blir lite orolig när högskoleministern fortsätter med att säga att han tycker att de gör vad de lovar. Han kan vara väldigt ensam om att ha den uppfattningen. Det är inte bara vi i oppositionen som har en annan uppfattning. Jag citerade här tidigare ett antal tunga aktörer på högskoleområdet som tycker att regeringens påstådda satsningar på kvalitet inom högre utbildning och forskning bara är tomma ord så enligt . SFS kallar det för tricksande med siffror. Från de stora universiteten säger man att staten ger med ena handen och tar med andra handen. Det är inte vilka aktörer som helst som säger detta och som är kritiska mot att regeringen inte lever upp till sina löften. Då är mitt besked här att vi socialdemokrater satsar på universitets- och högskolesektorn och forskningssektorn 3 miljarder mer än regeringen framöver. Då måste jag ställa frågan: Vad är det som har föranlett er att göra den här prioriteringen? För politik handlar om prioriteringar, och då hyllar högskoleministern avskaffandet av fastighetsskatten men har ingenting att säga till universitetsrektorerna som känner sig blåsta på sina pengar för kvalitet. Det är ganska anmärkningsvärt. Jag hade hoppats att högskoleministern skulle stå här i kammaren och säga: Jag ska försöka slåss för mer pengar till universitet, högskolor och forskning framöver, för det är viktigt för utvecklingsmöjligheter. I stället säger han: Jag är mest stolt över att sänka fastighetsskatten. Även om det inte blev så mycket pengar till universiteten och högskolorna är jag ändå stolt. Relaterat till vad Socialdemokraterna kanske skulle ha gjort om de hade fått fortsätta regera är det kanske bättre. talar vi här och om vilka satsningar vi måste göra för att stärka som kunskapsnation. Jag blir orolig när jag hör högskoleministern tala på det här sättet. 54 Statsrådet (): Det är ett vanligt trick i politiken att man slår ihop . När talar om 3 miljarder är det, vad jag förstår, en ackumulerad summa. Om jag använder samma teknik men nöjer mig med att tala och tala om beslutade eller föreslagna pengar i budgetpropositionen kan jag säga att vi tillför ungefär ½ miljard. I den summan inkluderar jag en summa som även den förra regeringen hade planerat . Lägger jag allt samman blir det ungefär ½ miljard. Jag tycker inte att det är en struntsumma. Den ska jämföras med de ungefär 20 miljarder som högskoleanslagen uppgår till. Det är ändå en hygglig kvalitetssatsning, tycker jag. Jag hoppas kunna fullfölja den. ska jag helt öppet säga att kommer vi naturligtvis att ha en avvägning om hur mycket vi satsar i nya forskningsmedel och hur mycket vi tillför i kvalitet på högskolan. Min bild är, och jag kan hänvisa till den kunskapsuppbyggnad som sker inom regeringens globaliseringsråd, att man i många länder runt om i världen menar att kvalitet i både högre utbildning och forskning är så avgörande att det bör leda till resursförstärkningar. Det är min uppfattning personligen, men det är också regeringens uppfattning, att de här områdena är så viktiga att det är rimligt att satsa också nya resurser på dem. Överläggningen var härmed avslutad. 9 § Svar på interpellation 2007/08:119 om funktionshindrade elevers ekonomiska möjligheter att studera 55 Statsrådet (): i har frågat mig varför jag inte snabbt löser frågan om de ekonomiska villkoren för studerande med funktionshinder vid folkhögskola. Vidare har hon frågat mig hur jag avser att gå vidare med de kommande svaren på de myndighetsuppdrag som har lämnats till () respektive för särskilt utbildningsstöd (Sisus). Slutligen har hon frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att motverka landstingens och kommunernas mer återhållsamma inställning till att bevilja stöd för personer med funktionshinder som vill studera på folkhögskola. infördes, efter beslut av , en samordningsbestämmelse mellan studiemedelssystemet och sjuk- och aktivitetsersättningen. Bestämmelsen innebär att det inte är möjligt att under en och få både studiemedel och sjuk- eller aktivitetsersättning. Samordningsbestämmelser är principiellt viktiga för att samhällets trygghetssystem ska fungera väl. Dessa bestämmelser ska säkerställa att ersättningar från två olika trygghetssystem inte lämnas för samma ändamål. Bestämmelserna är lika för alla och alltså inte riktade mot någon särskild grupp i samhället. Regeringen är angelägen om att de samhällsstöd som lämnas utgår för rätt ändamål. Studiemedel är avsett att lämnas för reguljära studier medan sjuk- och aktivitetsersättning lämnas för aktiviteter av rehabiliteringskaraktär. Sjuk- och aktivitetsersättning kan således inte lämnas för reguljära studier, med undantag av aktivitetsersättning som kan lämnas för förlängd skolgång inom eller gymnasieskolan. Regeringen vidtog vissa åtgärder med anledning av de uppmärksammade konsekvenser som samordningsbestämmelsen mellan studiemedelssystemet och sjuk- och aktivitetsersättningen har medfört. Regeringen har bland annat gett Sisus i uppdrag att se över hur de särskilda statsbidrag, avsedda för stöd till studerande med funktionshinder, som fördelas till folkhögskolor används. Vidare har CSN fått i uppdrag att se över vilka utbildningar vid folkhögskola som riktar sig till personer med funktionshinder som fortsättningsvis ska ge rätt till studiestöd. Uppdragen ska redovisas . Jag vill poängtera att uppdragen inte syftar till att myndigheterna ska komma in med förslag till nya finansieringslösningar för studerande med funktionshinder vid folkhögskola. Uppdraget till Sisus syftar till att ge regeringen en tydligare bild av hur de särskilda statsbidrag som fördelas till folkhögskolor för att täcka merkostnader för insatser för deltagare med funktionshinder används. Uppdraget till CSN syftar till att göra gränsdragningen tydlig mellan de reguljära utbildningarna vid folkhögskola som ger rätt till studiemedel respektive den verksamhet vid folkhögskola som i stället kan ge rätt till sjuk- eller aktivitetsersättning. är denna gränsdragning otydlig. Personer som har sjuk- eller aktivitetsersättning har möjlighet att söka andra former av stöd, till exempel bostadstillägg och handikappersättning. Sjuk- och aktivitetsersättning i kombination med bostadstillägg är tänkt att täcka en persons levnadsomkostnader. Mitt svar på första fråga är att de ekonomiska stöd som kan lämnas till studerande med funktionshinder på folkhögskola enligt min mening ger rimliga förutsättningar att bedriva studier. Svaret på den andra frågan är att jag inte kan redogöra för den fortsatta beredningen av de redovisningar som ska komma in från CSN respektive Sisus i början av . Som jag sagt är dock inte avsikten med uppdragen att myndigheterna ska komma in med förslag till hur studerande med funktionshinder ska finansiera sina studier. Vad gäller sista fråga vill jag poängtera att kommunerna och landstingen har ett långtgående ansvar för personer med funktionshinder och att detta ansvar inte förändras av det faktum att personen bedriver studier på folkhögskola. Det finns dock en problematik som gäller gränsdragningen mellan anpassningskurser som folkhögskolorna erbjuder och landstingens ansvar för den kursverksamhet som rör rehabilitering. Sisus har ansvar för att följa hur den frågan utvecklas och hålla regeringen informerad. Jag vill slutligen tillägga att regeringen har aviserat sin avsikt att tillsätta en studiesocial utredning med uppdrag att se över samspelet mellan trygghetssystemen och studiestödssystemet. 56 i (s): Jag vill tacka ministern för svaret. Det är snart sedan vi debatterade denna fråga senast. Då hade både ministern och jag blivit medvetna om vilka konsekvenser det beslut hade fått som en enig riksdag hade fattat utifrån en proposition från den socialdemokratiska regeringen. Det är en proposition som vi i grunden alla tycker är bra. Det är bra att det finns ett samordningssystem som gör att ersättningar inte kan utgå från två olika system , men det får stora konsekvenser för en liten grupp funktionshindrade som studerar på folkhögskolor. Ministern lovade då att relativt snabbt gå igenom frågan. Det är oacceptabelt att omöjliggöra studier för denna grupp. Vi måste hitta en lösning som innebär att denna, förmodligen för både den förra och den nya regeringen, oönskade effekt av förslaget undanröjs. Detta är ministerns egna ord från debatten . Det lät hoppfullt, men tiden har gått. Eleverna har vid varje nytt ansökningstillfälle inför varje termin undrat: Blir det någon förändring? och inför ytterligare en vårtermin är svaret till dem fortfarande: Nej, tyvärr, det har inte kommit något förslag från regeringen . Och börjar jag tvivla på att det någonsin kommer något. Allt är ju relativt, men med relativt snabbt menar jag nog något annat än vad ministern menade i debatten. I svaret hör jag att regeringen gav ett uppdrag till Sisus och CSN som ska redovisas . Jag tycker att det är en från det att problemet uppdagades till beslutet från regeringen om uppdraget och uppdragets utförande. har snart gått sedan problemet uppmärksammades. Och när jag sedan ser i ministerns svar att uppdraget inte alls går ut på att försöka hitta en finansieringslösning för funktionshindrades möjlighet att studera utan att dra gränser mellan utbildning och verksamhet och hur folkhögskolorna använder sina statsbidrag blir jag än mer fundersam. Det kanske är bättre att ministern säger rent ut att det inte blir någon ekonomisk förbättring för dessa elever. Jag kan inte tolka ministerns svar på annat sätt. Kanske kan till och med uppdraget leda till att färre får möjlighet att studera med aktivitetsersättning på folkhögskola. På en folkhögskola är alla kurser studier med olika program och med olika innehåll. Vissa elever behöver kanske till en början bara en struktur i tillvaron, tydliga regler och vuxna som finns tillgängliga och som kan bekräfta. Men det ger en självkänsla för eleverna att läsa på folkhögskola. Det är just detta som folkhögskolorna är så bra på, att fånga eleverna just där de befinner sig. Och det måste få ta tid. Förlängd studietid med tre till är inte ovanligt för personer med förvärvade hjärnskador eller andra funktionshinder. Inte nog med att jobben går de funktionshindrade förbi, får de inte möjlighet till studier försvåras möjligheterna ännu mer. Jag trodde faktiskt att ministern hade en högre ambition att försöka lösa detta, men tvivlar jag. Jag märker att det inte är så. 57 Statsrådet (): grundläggande åsikt på slutet är vi överens om. Den verksamhet som finns på folkhögskolor är i många fall väl anpassad till funktionshindrades behov. Det ger en livskvalitetshöjning och möjligheter för framtiden för de här individerna att få delta i den här utbildningen, så det bör vara möjligt. säger att det inte låter som om statsrådet tänker lösa den här frågan. Då är det lite komplicerat, nämligen att det finns ett antal instanser i vårt samhälle som har givits i uppdrag att lösa bitar av denna problematik. Kommunerna har sitt ansvar enligt LSS. Det kan handla om personlig assistent, om transporter fram och tillbaka och transporter vid utflykter . Landstingen har sina rehabiliteringskurser som jag nämner i svaret. Folkhögskolorna har särskilda pengar för den kostnadsökning som blir för de här kurserna. Folkhögskolorna hävdar att de har rätt att ta ut en särskild avgift. Det är ingen hemlighet att det i vårt uppdrag till Sisus låg en farhåga för att dessa avgifter ibland sattes väl högt. Vidare har vi socialförsäkringssystemet som ger det som kallas för sjuk- och aktivitetsersättning, och vi har studiemedelssystemet. Att få alla dessa pusselbitar att passa ihop så att en enskild handikappad ung människa får en meningsfull tillvaro visar sig i praktiken inte vara så lätt. Men jag tycker att och jag som rikspolitiker har rätt att sätta en viss press på de här aktörerna: Ni har fått direktiv, ni har fått ekonomiska resurser. Detta bör också fungera i vardagen utan att det sker på det sätt som skedde , nämligen att en och samma individ får bidrag från två olika kassor, vilket aldrig var meningen egentligen. Jag vill och kan inte lösa detta problem genom en bidragshöjning. Denna grupp går inte att identifiera på det sättet. Man kan naturligtvis riva upp det beslut som den socialdemokratiska regeringen föreslog , men det tycker ingen av oss är en bra lösning. Jag tror ändå att vi, i huvudsak i alla fall, med befintliga medel kan lösa dessa ungdomars situation på ett bra sätt. Det finns uppenbarligen fortfarande friktioner i systemet, men jag hoppas ändå att efter att jag skickade signalen till dessa myndigheter att aktörerna måste lösa detta så ska det ge effekt. Jag ser med stort intresse fram emot vad de ska återrapportera . 58 i (s): Ministern säger: Jag vill inte lösa det genom bidrag. Men jag betvivlar att ministern verkligen har ambitionen att lösa det över huvud taget. Det är många aktörer. Vi diskuterade det förra gången också. Hur kan vi sätta press på detta? Det gäller att ändå se en samordning för det. I de kontakter som jag har haft med ganska många folkhögskolor får jag signalerna att eleverna lever på marginalen. Ministern säger att folkhögskolorna tar ut för mycket pengar. Jag tror inte det. Jag är rätt medveten om att de inte gör det. Detta är en verksamhet som kostar ganska mycket. För en liten grupp elever ska det kanske få kosta. Det bör få kosta dessa pengar. Faktum är att ansökningarna har minskat. Många elever har avbrutit sina kurser på grund av att de inte har fått ekonomin att gå ihop. Många av eleverna har heller inte föräldrar som kan stötta ekonomiskt. Men på en skola har föräldrarna till av de elever som går en specialkurs för funktionshindrade lovat att gå in med ekonomiskt stöd till sina vuxna barn för att de ska kunna fullfölja sina vuxenstudier. Övriga lever i oro för om de kan fortsätta eller inte. De lever på hoppet att en lösning ska komma, herr minister. Både skolans personal och elevernas gode män letar för fullt efter stipendier för att kunna fortsätta. Är det meningen att föräldrarna ska stå för kostnaden för vuxna elever bara för att de har ett funktionshinder? Vi hade diskussionen förut om hur andra vuxna elever kan dryga ut sina inkomster från studiestödet genom att arbeta. Detta är en grupp, herr minister, som inte kan ta extra arbete på eller vad som helst. Är det meningen att personal och gode män ska använda sin tid till att söka stipendier åt en vuxenutbildning som borde vara en rättighet för alla och att eleverna inte ska kunna tillgodogöra sig sina studier på grund av den oro de känner? Jag tycker inte det. Jag vet hur vuxenutbildningen i övrigt har behandlats av alliansregeringen, men jag trodde att ministern och regeringen hade lite större ambitioner för denna grupp som har så svårt att ta sig in på arbetsmarknaden. Vad gäller kommunernas och landstingens betalningsansvar svarar ministern att de har ett långtgående ansvar. Det är rätt. Men folkhögskolorna har märkt att det finns en minskad betalningsvilja både när det behandlingsinstanser i anslutning till studierna, personlig assistans och stöd till korttidsvistelse och rekreation. Den senare delen drivs som ett komplement till studierna på folkhögskolorna. De är speciellt anpassade till att ta emot funktionshindrade elever. Eleverna känner en trygghet i att komma tillbaka till eller vara kvar på den plats de är. Det är självklart att en stor del av skolans inkomster kommer från denna del. Men det kanske är just det som får skolan att gå runt. Minskar inkomsterna också på detta plan är frågan om de klarar av att hålla i de specialutbildningar som de har. 59 Statsrådet (): Det kommer att vara något lättare för mig att föra detta samtal när jag har fått underlaget från Sisus och CSN. Det är naturligtvis så att om en individ får två bidrag och det ena dras in så blir det en försämring. Det måste den socialdemokratiska regeringen som föreslog detta ha insett. I någon mening måste det ha varit själva avsikten: Vi har tänkt ut nivåer som vi menar att människor ska kunna leva på, och de bidragen beviljas, men om individer får två bidrag är det inte rätt. Att detta leder till att man får minst en tusenlapp mindre är ju en försämring. Det måste ha varit avsikten. Vi är överens om att det inte bör få den effekten att handikappade människor i åldern inte får en meningsfull sysselsättning. Mitt svar är att vi i vårt samhälle byggt upp ett antal system för att det inte ska behöva bli fallet. Vi har Sisus och ett särskilt statsbidrag till folkhögskolor just för att ordna undervisning för handikappade elever. Vi har kommunernas ansvar för sina handikappade invånare. kommuner går mycket bra ekonomiskt. De har ekonomiska möjligheter att ställa upp för sina mest behövande invånare. Därför varken kan eller vill jag utlova ett nytt statligt bidragssystem. Det var just det som den socialdemokratiska regeringen ville komma bort från, att en och samma individ får två bidrag . Detta måste gå att lösa inom de ramar vi har satt upp. Dock ska jag inte föregripa rapporterna som jag ska få. Det är möjligt att de har identifierat att det finns behov som inte kan täckas och att vi då behöver ta något nytt initiativ. Jag kan inte förutsäga det. För dagen kan jag inte göra annat än att påminna om andra parters ansvar. Vi känner ett medansvar för detta, och vi vill lösa det. Om det krävs ett regeringsinitiativ för att lösa detta så ska vi naturligtvis ta det. Underlag till ett sådant eventuellt initiativ får vi när de berörda ämbetsverken kommer in med sina rapporter i början av . 60 i (s): Jag började med att säga att det är en bra proposition. Det är bra att man inte kan plocka ut från olika system. Men vi var medvetna om detta när det trädde i kraft, och vi såg konsekvenserna. Både ministern, vi från Socialdemokraterna och många ute i landet fick förfrågan: Hur löser vi detta? Saker är till för att lösas. Jag anser att detta är en sak som man faktiskt borde kunna ta tag i ganska snabbt. Det rör en liten grupp. Därmed är det inte sagt att man ska riva upp hela propositionen och hela systemet och börja om från början. Jag tror att detta går att lösa oerhört enkelt. Det går att definiera gruppen, det går att definiera den grupp som har aktivitetsersättning . Får man aktivitetsersättning och har inlett studier får man det som en extra ersättning, som en stimulans, som en morot. Man kan lösa det genom att titta på folkhögskolornas ekonomi och tillskjuta mer pengar. Men jag har inte sett att det finns några ambitioner åt det hållet heller från ministerns sida. Vilka påtryckningar kan man göra på kommunerna så att de verkligen fullföljer sitt uppdrag med assistans, behandlingsinsatser och möjlighet till korttidsvistelse, rehabilitering och rekreation? Men det är ministerns ansvar. Det är alliansregeringen som sitter i den ansvariga positionen . Hade vi haft möjligheten hade vi tagit tag i frågan. Ministern tar tag i den genom att skicka ut ett par uppdrag som kommer tillbaka . Frågan är: Ska vi ha en ny interpellationsdebatt eller kan ministern redovisa detta för på något annat sätt? Frågan måste lösas, herr talman. Det är en liten grupp som far väldigt illa. 61 Statsrådet (): Det vi båda fick klart för oss var att det har fungerat så att en liten grupp människor fick både förtidspension och studiemedel. De här dubbla bidragen användes till att betala relativt höga avgifter för utbildning. När det ena bidraget föll bort minskade möjligheterna att efterfråga den här utbildningen. Om jag skulle föregripa det som kommer är det min tro att lösningen inte ligger i att öka bidragen till de här individerna. Den svenska modellen är ju snarare att se till att utbildning är kostnadsfri, att se till att utbildning inte kostar mer än att man kan efterfråga den med den, som man sade förr, förtidspension som man har rätt till. Jag för gärna den här dialogen vidare, antingen på mitt initiativ eller på initiativ, men min gissning är att lösningen i första hand bör vara att de aktörer i dagens samhälle som har ansvaret ser till att detta löses på ett sådant sätt att dessa utsatta människor får ett bra liv. Och om det visar sig att denna utbildning medför sådana kostnader att man med dagens system inte kan finansiera den är det snarare den situationen man får analysera. Jag tror inte på att vi ska återinföra dubbla bidrag eller höjda bidrag till individerna. Det är snarare kostnaderna som kan sänkas i så fall. Överläggningen var härmed avslutad. 10 § Svar på interpellation 2007/08:44 om uppmuntran att teckna kollektivavtal 62 Arbetsmarknadsminister (): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att uppmuntra fler företag att teckna kollektivavtal. Jag ser det som självklart att svenska företag ska ha skäliga villkor för sina anställda och att de följer gällande lagstiftning. Här spelar arbetsmarknadens parter en viktig roll. Ett instrument som står till parternas förfogande är rätten att vidta stridsåtgärder. Frågan om huruvida kollektivavtal ska tecknas är en angelägenhet för arbetsmarknadens parter. Jag avser därför inte att vidta några särskilda åtgärder för att uppmuntra fler företag att teckna kollektivavtal. 63 (): Ett så oengagerat svar en lite trött minister som inte orkar stå upp för den svenska modellen och kollektivavtalen! Bakgrunden till den här interpellationen, som Littorin inte ens tar upp i sitt svar, är strejken mot Videomix Syd på som pågick i nästa och som avslutades . Det var ungdomar som inte syntes i medierna som krävde rättvisa löner och bra villkor. Jag undrade vad det egentligen var som pågick där. Det var inget lämmeltåg av borgerliga riksdagsledamöter som åkte dit för att stödja arbetsgivaren. Det var ingen arbetsgivarorganisation som stod upp för kollektivavtalsmodellen och sade att det nog var bäst att ägaren ställde upp på de krav som finns om försäkringar och sjysta villkor, bland annat ob-tillägg. Och det var nästan inga nationella medier som satte fokus på de här unga människornas kamp. Varför så tyst? Varför ingen uppståndelse? Varför inga arga tillrop och krav på proportionalitet? Jo, för det passade inte in i den bild som de borgerliga försöker skapa av fackföreningsrörelsen, bilden av pampar som bara jäklas med småföretag. Det passade helt enkelt inte in i den bilden. Videomix Syds ägare äger 18 butiker i och omsätter . Han gjorde en vinst på . Han vägrade teckna kollektivavtal. Han tyckte att han hade en bra deal. I stället för ob hade han ett bonussystem, och det var helt oklart vilka försäkringar som fanns för de anställda. När väl den här bonusen hade skiftat karaktär och som av en ren slump blev det mindre bonus som gick fick en tjej nog. Det var en av 240 anställda, för det var väldigt få i Videomix Syd som var med i facket. Hon ringde facket och frågade: Vad har vi egentligen för rättigheter som ungdomar på den här arbetsplatsen? Då sade facket: Samla ihop ett litet gäng så berättar vi om vad ni har för rättigheter och vilka krav man får ställa. Flera ungdomar valde vid sittande möte att gå med i facket, för de förstod att de inte fick de krav tillgodosedda som alla anställda i har rätt att ställa på en arbetsgivare. De fick inte ob som de har rätt att kräva. De fick inte sjysta villkor. Det var till och med en del timanställda som, trots den här förhöjda avgiften och trots att de bara jobbade , valde att i en solidarisk handling gå med i facket, trots att det kostade dem väldigt mycket, för att kräva att arbetsgivaren ställde upp på kollektivavtal. Många vågade inte. Andra hade inte ens råd.