prot · GU0968 · 2007-02-27 00:00:00 — När det handlar om regeringen kan man väl se att regeringen i sig är det tydligaste tecknet på mångfald. Jag tror inte att vi någonsin har haft en regering som har haft en tydlig signal om såväl jämställdhet som annan etnisk bakgrund, annan sexuell läggning, olika ålder och olika geografi. Alla de delarna finns ju i den regering som sitter. Och det är vi jättestolta och glada över. Ja, jag tror att vi har ärvt en politik, och vi har ärvt ett resultat av den tidigare socialdemokratiska regeringen som inte är särskilt imponerande. Jag vill, och jag har en ambition, att vi ska bli mycket bättre än den gamla regeringen. Men jag inser också, eftersom jag har jobbat med jämställdhet , vilken tid det kommer att ta för att åstadkomma detta. Det enda jag kan lova er är att jag kommer att fortsätta på den handlingsplan som vi har spikat upp. Jag kommer att fortsätta att vara ambitiös när det gäller att försöka få en bättre mångfald i våra styrelser, inte av rättviseskäl utan för att vi behöver effektiva styrelser i våra statliga bolag som faktiskt präglas av att vi finns på en global marknad. Det är därför som vi ska rekrytera människor med annan etnisk bakgrund, inte av något annat skäl. Överläggningen var härmed avslutad. 4 § Svar på interpellation 2006/07:298 om lagstiftning om kontroll av narkotika 12 Statsrådet (): har frågat socialministern vad han avser att vidta för åtgärder för att säkerställa att kommer att ha tillräckligt med narkotikasökhundar och att privata aktörer ska kunna utbilda narkotikasökhundar. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. När det gäller det framtida behovet av narkotikasökhundar är detta en fråga för de brottsbekämpande myndigheterna att tillse. Jag har heller inte uppfattat att det råder någon brist när det gäller utbildningskapaciteten av sökhundar för dessa ändamål. När det gäller privata aktörers möjligheter att utbilda sökhundar för andra ändamål framgår det av 7 § 5 i lagen (1992:860) om kontroll av narkotika att narkotika kan innehas av den som fått särskilt tillstånd till det för utbildningsändamål eller något annat samhällsnyttigt ändamål. är den myndighet som har att medge sådana tillstånd. har en restriktiv inställning till att meddela sådana tillstånd för andra ändamål än för utbildning av hundar för de brottsbekämpande myndigheterna. I två fall har avslagsbeslut överklagats och är föremål för en rättsprocess. I det ena fallet, som rör en sökhund på ett behandlingshem, har en dom som stöder linje just avkunnats i Länsrätten i . Domen har dock ej vunnit laga kraft. Det andra ärendet gäller träning av hundar för att användas för narkotikasökning på olika företag. Där har huvudförhandling ännu inte hållits. En grundläggande princip i det svenska rättssystemet är att varken regering, enskilda statsråd eller departement ska uttala sig om hur en lag ska tolkas. Det är domstolarnas uppgift att tolka lagen. Därför är denna fråga inte möjlig att debattera , men jag kommer självfallet att noga följa den fortsatta utvecklingen och ta ställning till om det behöver vidtas några åtgärder då den rättsliga processen är klar. 13 (): Jag vill först tacka statsrådet för svaret även om svaret av förståeliga skäl inte var speciellt precist. Jag skrev denna interpellation när det kommit till min vetskap att våra svenska arbetsgivare eventuellt kommer att få det mycket svårare att säkerställa narkotikafria arbetsplatser för sina anställda trots att narkotikan ökar i och finns i hela vårt samhälle, inklusive våra arbetsmiljöer. För mig är det särskilt viktigt att arbetsgivare fortsatt ska ha en möjlighet att förebygga förekomsten av narkotika på en arbetsplats, inte bara för att innehav av narkotika är kriminaliserat i sig själv utan framför allt för att man ska kunna minska risken för olyckor och kunna garantera säkerheten för sina anställda. Jag som arbetstagare, som har min anställning på företag, i organisationer eller offentliga verksamheter där full skärpa krävs av säkerhetsskäl, ska kunna känna mig trygg i att mina arbetskamrater inte använder narkotika. Jag ska kunna lita på den som jag utför mitt arbete tillsammans med. Ett drogförebyggande arbete är därför en nödvändighet på flera av våra arbetsplatser, offentliga som privata, inte minst på stora arbetsplatser där full koncentration är nödvändig för en trygg och säker arbetsmiljö. Ett effektivt sätt för arbetsgivaren att inom ramen för nuvarande regelsystem förebygga narkotika på våra arbetsplatser är att låta narkotikahund söka efter just narkotika. En sådan generell kontroll av arbetsplatsen är till skillnad från lämnande av urinprov inte direkt kopplad till den egna individen och därför inte heller en kränkning av den personliga integriteten i samma utsträckning. Men varför kommer detta eventuellt inte att vara möjligt? Har lagen ändrats? Har narkotikan försvunnit på våra arbetsplatser? Är våra arbetsgivare mindre intresserade av narkotikafria arbetsmiljöer? Det är som har ändrat praxis i fråga om befintlig lagstiftning. praxis har inneburit att har meddelat privata hundskolor tillstånd att inneha narkotika för olika utbildningssyften. Det gäller hundar som ska ingå i de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet, men det gäller också arbetsgivares möjligheter att från privata hundskolor få hjälp med att förebygga förekomsten av narkotika på en arbetsplats. Det är någonting som vi alla vet att polisens resurser aldrig kommer att täcka trots regeringens stora satsningar på polisväsendet. Vid en översyn har kommit fram till att genomsökning av arbetsplatser, privata eller offentliga, inte kan anses utgöra ett särskilt angeläget samhällsnyttigt ändamål. Tillstånd ges därför inte längre i detta utbildningssyfte. Jag kan inte annat än undra över vad som då ska vara ett särskilt angeläget samhällsnyttigt ändamål, och jag tror att ministern delar min undran. Avslutningsvis vill jag säga följande till ministern. Jag hoppas att hon följer denna fråga nogsamt, att statsrådet ser till att tydlighet i lagen råder. Till slut, , varför skulle inte du och jag tillsammans kunna besöka de arbetsplatser som , tack vare dessa fantastiska hundar, är narkotikafria? 14 (): Jag får också tacka statsrådet för svaret och tacka interpellanten, för detta är en oerhört angelägen interpellation. Det är många interpellationer som är det, måste jag säga. Det handlar ytterst om vem som ska utbilda, om hur många hundar som ska utbildas och om vem som ska ge tillstånd. Jag ser framför mig, efter att ha deltagit i skatteutskottet under någon mandatperiod, behovet av dessa. Vi har hundar för olika behov: bevakningshundar, både privat och för polis, ledsagarhundar, inte minst stödhundar, och sökhundar som det närmast handlar om i det här fallet. Det gäller narkotika, minor för militära sammanhang, och så vidare. Det behövs mycket utbildning på det här. Det finns också jakthundar. Vi lämnar dem vid sidan av i just det här sammanhanget. Det behövs många som utbildar kvalificerade hundar. hade vi Statens hundskola i den är nedlagd som sorterade under Försvarsdepartementet. Jag tror att det är väldigt viktigt att vi har en mångfald på det här området och att man från och inte minst regeringen ser till att vi har möjlighet att få olika specialhundar. Som jag sade tidigare är det många olika specialinriktningar. som jag har suttit i har vi besökt en lång rad platser. Inte minst har ett starkt behov av narkotikahundar. Vi kan notera att av ekonomiska skäl har tvingats dra ned på det antal hundar som man har haft. Jag menar att upptäcktsrisken är en av de stora sakerna för att förhindra narkotikans spridning i det här landet. Det finns ingenting som är så viktigt som risken att bli upptäckt. Därför behövs det bland annat på tullens område många hundar spridda över hela landet. Jag har haft tillfälle, kan jag berätta för statsrådet, att besöka olika utbildningsanstalter, bland annat senast inom där man flyttade sådan här utbildning till . Det är intressant att det ska finnas på många olika håll i landet, dit man kan sprida den här typen av utbildning. Jag håller med om att måste ha en vidsyn när det gäller att se till vilka man ger möjlighet så att det inte blir en brist på hundar som har just de här speciella uppgifterna. Jag tycker att detta är en av de många saker som den förra regeringen misskötte jag förstår att det inte är någon företrädare för den regeringen som deltar i den här debatten. Det är ett område inom vilket den här regeringen kan göra väldigt mycket. Allra sist, herr talman, kommer skatteutskottet även att besöka . kommer vi att gå igenom på . Där tar man stora mängder. Det är klart att upptäcktsrisken skulle vara mycket större om man hade tillgång till många fler narkotikahundar, till exempel vid och vid hamnar. Ytterst handlar detta om hur många människor som ska behöva drabbas av det gissel som narkotikabruk innebär. 15 Statsrådet (): Ja, hundar är fantastiska djur som kan användas för många ändamål. Jag var faktiskt och besökte i går, i . Där gör de väldligt stora beslag och har väldigt stor nytta av sina hundar. Tullen är egentligen den enda instans som utbildar hundar i egen regi. I övrigt sköts all utbildning av sökhundar på privata hundskolor . Det är en utveckling som har skett efter att Statens hundskola i lades ned. Det var också i samband med att den lades ned som lagstiftningen ändrades. Hundskolorna har haft mycket att göra. De har efterfrågan för olika ändamål. Det handlar om brottsbekämpande uppdrag från de myndigheter som har att bekämpa brott där har antalet hundar som efterfrågas ökat. Men det är också från behandlingshem och för att använda på arbetsplatser. Man har sett en ökad förfrågan från sida om att ge tillstånd. Med anledning av det har stramat upp sin praxis, precis som anger. Det har de gjort, enligt egen utsago, eftersom de ser en fara i att fler och fler aktörer i samhället får inneha legal narkotika, vilket man menar innebär en ökad risk för spridning och oönskad användning av narkotika. Man anser också att hundarna används på ett sätt som normalt ligger inom ramen för brottsbekämpande verksamhet. Det håller på att utvecklas någon form av polisiära uppgifter som sköts av andra än polis och tull. Det är en utveckling som har fått dem att strama upp det här förfarandet. har vi två domar som ligger, en som inte har vunnit laga kraft och en som inte har avkunnats över huvud taget. Den dom från det är alltså väldigt färskt där Länsrätten i avslog en ansökan handlade om ett överklagande från på , ett behandlingshem. I skälen anger man bland annat att kan komma att ställas inför ett stort antal ansökningar från andra behandlingshem, varför frågan om narkotikasökhundar för avvisitering av intagna på behandlingshem med mera bör bli föremål för särskild utredning och ett principiellt ställningstagande innan sådana ansökningar beviljas. Det är vad man säger i sitt domslut. Men som sagt, laga kraft har ännu inte vunnits, så vi vet inte hur domarna slutgiltigt kommer att se ut. Därför måste vi först avvakta hur lagen tolkas, hur domarna kommer att se ut, innan vi kan gå vidare i den här frågan. Men jag har med intresse lyssnat på era synpunkter i debatten. 16 (): Jag delar syn att man ska vara väldigt restriktiv. Att inneha narkotika, att lagra narkotika, måste innebära väldigt stora restriktioner. Det är oerhört viktigt att det följs upp att de som faktiskt meddelas tillstånd följer lagen ytterst noggrant. Min uppfattning är att de hundskolor som håller på med detta delar min syn. Man vill inte att vem som helst ska ha möjlighet till detta. Man säger till och med att man mycket väl skulle kunna tänka sig en typ av certifiering, en tydlig certifiering, så att inte spridning av narkotika sker såsom beskrev i yttrandet beträffande dessa samtliga behandlingshem. Men hundskolorna upplever jag som oerhört seriösa. Man diskuterar också om hundskolorna ska ta över brottsbekämpande myndigheters verksamhet. Jag tror att det är väldigt viktigt att man understryker vikten av att i den sekund en hund markerar för narkotika ska frågan direkt överlämnas till polis, då misstanke om brott föreligger. Där tror jag att man ska vara väldigt tydlig. Återigen, trots att vi har den största satsningen på polisen någonsin kommer inte de 200 polishundar som finns i brottsbekämpande myndigheters verksamhet att ha möjlighet att i brottsförebyggande syfte genomsöka arbetsplatser. Man kommer då brott har begåtts. Då är olyckan redan framme. Arbetsgivare är väldigt involverade i ett brottsförebyggande arbete. Bussbolag sätter in alkolås, vaktar byggnader och andra har valt att med jämna mellanrum söka igenom arbetslokaler med hjälp av hundar. Alla dessa insatser görs i syfte att säkerställa en god och säker arbetsmiljö. För mig är det självklart att det ligger i allas vårt intresse att ge arbetsgivare ordentliga verktyg att skapa en trygg och säker arbetsplats. Jag hoppas att jag med denna interpellation har väckt en debatt så att vi kan se en lösning i frågan som skapar bättre möjligheter för våra företag att använda sig av narkotikahundar och därmed också bättre kunna bekämpa förekomsten av narkotika på våra arbetsplatser. 17 Statsrådet (): Naturligtvis ligger det i allas vårt intresse att bekämpa narkotikan varhelst den finns och att ta den narkotika som kommer över gränserna till så fort och effektivt som möjligt med de medel som står till förfogande. Inom många arbeten är det en stor säkerhetsfråga om de anställda använder alkohol eller narkotika på sin arbetsplats. Här finns det olika metoder att använda sig av. Urinprov är en; sökhundar är en annan. En restriktion är att det för att utbilda dessa hundar krävs att man kan också hantera narkotika. Det är där problematiken ligger, och det är också den problematiken pekar på när nu antalet ansökningar har utökats så enormt. De domar som kommer att falla kommer att klargöra hur nya praxis betraktas ur en rättslig synvinkel. Ska man fundera på några förändringar här måste man belysa frågan ganska brett ur en etisk synvinkel, naturligtvis ur en integritetsskyddande synvinkel men också ur en folkhälsosynvinkel där det handlar om att minimera bruket av narkotika på ett bra sätt. Det är dessa svåra avväganden man måste göra. Dock är det alldeles för tidigt att säga om någonting sådant behövs eftersom vi ännu inte har sett de slutliga domstolsutslagen. Dem inväntar vi och ser fram emot, och utifrån dem finns det säkert också skäl att fortsätta debatten. 18 (): Det gläder mig att höra statsrådet tala om de frågor som kommer upp i den här debatten. Det är inte en helt enkel fråga. Det grundläggande tror jag är att vi är överens om att vi vill åstadkomma narkotikafria arbetsplatser. Sedan kommer frågan: Är det enbart de brottsbekämpande verksamheterna som ska ha möjlighet att göra detta, eller ska vi låta flera privata hundskolor också få göra detta arbete? Min inställning är ganska klar. Som ledamot i justitieutskottet ser jag att vi aldrig kommer att kunna ge detta verktyg till våra arbetsgivare om det bara ska handla om de hundar som ingår i de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet. Jag kan dock höra att statsrådet välkomnar debatten. Jag tror också att det är viktigt att man tydliggör de olika frågeställningar som de facto kommer upp och framför allt, oavsett vilka domstolsutslag det blir, att vi får en tydlighet i lagen. finns det utrymme för godtycke, och en sådan lagstiftning är aldrig bra. Jag ser med hoppfullhet och hoppas att vi snart får anledning att återkomma i denna fråga. 19 Statsrådet (): Det finns en problematik i att diskutera någonting som ännu inte är ett klargjort faktum. Det är där vi står i den här debatten, och det är därför det egentligen inte finns fog att nu sätta ned foten, varken från interpellantens eller från min sida. Vi väntar fortfarande på den här domen. Sedan kan vi naturligtvis aldrig acceptera en utveckling där polisens skyldigheter övertas av det civila samhället. Det gäller att hitta en bra balans där man kan nå största möjliga effekt, skapa en nolltolerans och ha en så effektiv narkotikabekämpning det bara går på våra arbetsplatser men också ta den hänsyn till människors integritet som vi är skyldiga att göra. Det är alltså många saker som måste vägas för och emot i dessa frågeställningar. Det är också möjligt att lagen får ett väldigt tydligt utfall i samband med att vi får domstolsutlåtandena. Jag tackar för debatten. Det är en intressant fråga som har lyfts upp. Detta är en problematik som säkert upplevs på en hel del håll och som kanske kommer att klarläggas i samband med att domstolsutslagen kommer. Jag tror säkert att interpellanten kommer att återkomma i frågan, varför vi får skäl att diskutera den igen. Överläggningen var härmed avslutad. 5 § Svar på interpellation 2006/07:310 om uppdrag till SSI om icke-joniserande strålning 20 Miljöminister (): har frågat mig om jag har för avsikt att omvärdera motivet till att stryka målet att inga akuta skador ska uppstå samt att riskerna ska minska för sena hälsoeffekter hos allmänheten till följd av exponering för icke-joniserande strålning. Dessutom frågar mig om jag avser att vidta några åtgärder för att tydliggöra vilken instans som ska ha ansvaret för att följa riskerna med icke-joniserande strålning utanför UV-området. Slutligen frågar mig om jag har för avsikt att agera för att kunskapen om riskerna med icke-joniserande strålning utanför UV-området ska öka i vårt land. , , är den myndighet som har ansvaret för övervakningen av strålmiljön i . SSI har dessutom ansvaret för miljömålet Säker strålmiljö. Därav följer att jag anser det vara tillräckligt tydligt att det är SSI som har det övergripande ansvaret för att följa och informera om riskerna med icke-joniserande strålning. Det bedrivs mycket forskning, både i och utomlands, som bidrar till ökad kunskap om icke-joniserande strålning. För att SSI ska kunna bilda sig en helhetsbild över forskningen tillsattes 2002 ett vetenskapligt råd hos SSI. Detta vetenskapliga råd följer kontinuerligt forskningen inom icke-joniserande strålning. Rådet lämnar rapporter till regeringen. Det som rådet och annan forskning har konstaterat är att flera studier antyder en något ökad risk för tumör på hörselnerven vid användning av mobiltelefon. SSI konstaterar också att forskning på barn och ungdomar i stor utsträckning saknas. SSI pekar också i sin forskningsplan ut icke-joniserande strålning som ett viktigt forskningsområde. Som jag skrev i svaret på fråga för någon vecka sedan var motivet till att ändra målet i SSI:s regleringsbrev att målet, så som det var formulerat, inte var realistiskt. Till icke-joniserande strålning räknas UV-strålning, det vill säga strålning från solen. Det vilar ett stort ansvar på individen att skydda sig mot denna typ av strålning. Det åligger SSI att öka allmänhetens kunskaper och medvetenhet om de risker som finns i samband med UV-strålning för att på så sätt minimera de skadliga verkningarna av UV-strålningen. Dessutom är inte SSI:s verksamhet grundad enbart på vad som står i regleringsbrevet. Strålskyddslagens portalparagraf säger att syftet med lagen är att människor, djur och miljö ska skyddas mot skadlig verkan av strålning. Miljökvalitetsmålet Säker strålmiljö som SSI har ansvaret för är formulerat: Människors hälsa och den biologiska mångfalden skall skyddas mot skadliga effekter av strålning i den yttre miljön. Delmål 3 i Säker strålmiljö skrivs: Riskerna med elektromagnetiska fält skall kontinuerligt kartläggas och nödvändiga åtgärder skall vidtas i takt med att sådana eventuella risker identifieras. Därav följer att jag inte avser att omvärdera mitt motiv till ändringen i SSI:s regleringsbrev men att det kan finnas anledning att se över målformuleringarna i regleringsbrevet så att missförstånd inte uppstår. 21 (): Jag vill först tacka för ett snabbt svar på min interpellation. Jag vill dock gå tillbaka till vad frågan egentligen handlar om. Den tidigare aktuella passagen i regleringsbrevet till SSI som jag syftade på lydde alltså: Inga akuta skador skall uppstå och risken skall minska för sena hälsoeffekter hos allmänheten till följd av exponering för icke-joniserande strålning. Den ganska tydliga målsättningen bytte den nya regeringen ut. Man tog bort den och kompletterade i stället texten under samma rubrik, som handlar om UV-strålning, med för att därigenom minimera hälsoeffekterna till följd av icke-joniserande strålning. När man gör ett sådant tillägg alltså att man när man talar om UV-strålning talar om att därigenom minimera hälsoeffekterna till följd av icke-joniserande strålning kan det rimligen inte tolkas på något annat sätt än att regeringen tror att det är likhetstecken mellan UV-strålning och icke-joniserande strålning. Naturligtvis har jag noterat att det senare i texten står lite grann också om elektromagnetiska fält. Men där är inget mål angivet, utan det står bara att man ska informera och idka tillsyn. Att ministern sedan hänvisar till andra styrdokument är bra. Vi som jobbar för att SSI verkligen ska ta sitt ansvar brukar också hänvisa till just de här dokumenten. Att människors hälsa och den biologiska mångfalden ska skyddas mot effekter av strålning i den yttre miljön är mycket riktigt SSI:s uppgift. Men då undrar man: Hur reagerar SSI när medborgare protesterar och när medborgare rapporterar och gör SSI uppmärksamt på strålskador och gör anmälningar till SSI? Jag undrar om ministern vet vad som då händer. Jo, då svarar SSI att man har varken laglig skyldighet eller medicinsk kompetens att utreda enskilda fall av den typen av skador. Det är just därför som jag anser att regleringsbrevet är så olyckligt. Åtgärder mot UV-strålning sägs minimera hälsoeffekter av icke-joniserande strålning, men det är ju bara ett särfall. Det behövs alltså ett mycket tydligare regleringsbrev eftersom SSI självt inte anser sig ha skyldighet att utreda strålskador inom icke-joniserat område. Jag håller dock med om att strålskyddslagen är väldigt tydlig. Människor ska skyddas från skadlig strålning. Men att man stryker själva målet i regleringsbrevet kan bara, tycker jag, leda till osäkerhet. Om det nu är så pass lyckligt att vi är överens om att det är SSI som har ansvaret för miljömålet Säker strålmiljö undrar jag och många andra om det också innebär att ministern anser att det är SSI som har utredningsansvaret för anmälningar om misstänkta samband mellan hälsoeffekter och icke-joniserande strålning när det gäller frekvensbandet . Det måste väl ändå vara en av de viktigaste uppgifterna för en myndighet som har ansvaret att följa upp riskerna med icke-joniserande strålning. Om vi de facto är överens om att SSI har ansvaret för miljömålet och ministern inte anser att SSI har ansvaret att utreda misstänkta fall av strålskador borde väl ministern ändå anse att den som gör en anmälan till SSI borde kunna få någon information om vart man vänder sig. Det är därför som jag också frågar: Vem i har ansvaret för att genomföra utredningar när det gäller misstänkt hälsoeffekt av icke-joniserande strålning? 22 Miljöminister (): Utgångspunkten för fråga är en tes om att det skett något slags nedgradering av målet. För den nya regeringen skulle det här på något sätt vara lite mindre viktigt därför att vi inte formulerat det precis som den förra regeringen i regleringsbrevet. Jag påstår att anledningen till att vi ändrat i regleringsbrevet är en helt annan och någonting mycket mer uppenbart. Så som målet var formulerat innebar det att inga akuta skador ska uppstå till exempel på grund av solstrålning. Jag har erfarenhet av att många politiker, ibland lite grann i ett slags hjälplöshet, liksom försöker skydda sig genom att låtsas att det här med solstrålning skulle man nog på något sätt kunna göra något åt genom att langa över några lite klämmigt formulerade mål till en myndighet eller genom ett regleringsbrevskrav som man på förhand vet att det inte kan uppfyllas.