prot · GU09111 · 2007-05-23 00:00:00 — Behovet av åtgärder för att förbättra tillgången till och ansvaret för rehabilitering är mycket stort. Dessvärre kan jag konstatera att regeringen inte delar den bedömningen. I stället har regeringens insatser helt och hållet fokuserats på fusk och överutnyttjande och på åtgärder för att ta hårdare tag mot sjukskrivna. I det sönderrationaliserade arbetsliv som blivit alltmer utmärkande finns inte tillräckliga resurser för att ett kvalificerat arbetsmiljöarbete ska kunna fungera. Dessutom råder en rad allvarliga brister när det gäller ansvarsfrågorna. lyfte i betänkandet Fokus på åtgärder fram problemet att arbetsgivarens rehabiliteringsansvar är uppdelat på olika lagstiftningsområden och utan någon egentlig samordning. Det skapar en otydlighet om var gränsen går för vilka krav som egentligen ställs på arbetsgivarna. Ett annat problem handlar om fördelningen av kostnaderna. Det är ofta oklart vilka kostnader som arbetsgivaren ska stå för och vilka som tar hand om. Det är de otydligheterna som bromsar upp rehabiliteringsprocessen. Därför är det viktigt, och det understryker just , att förtydliga ansvaret och gränsdragningen mellan olika aktörer. Alltså: Vilket ansvar har arbetsgivare, och vilket har respektive sjukvården? Utredningen har också en rad förslag om att åstadkomma de här nödvändiga förändringarna. Regeringen gör emellertid en annan bedömning om vad som bör förändras och har inte nappat på några av dessa utredda förslag. I stället har man helt enkelt, utan några förslag om hur tillgången till eller kvaliteten på rehabiliteringen bör förbättras, slopat arbetsgivarens ansvar för de här utredningarna. Regeringen understryker i sin motivering vikten av att varje aktör ska utgöra den del av rehabiliteringsprocessen som den är bäst lämpad för. Men vilken roll arbetsgivarna bör spela i den processen berör inte regeringen med en rad. Man kan titta på några av de remissvar som har kommit in. Där påpekas just detta. Till exempel LO menar att försvagningen i det framlagda förslaget ligger i att arbetsgivaren inte längre kommer att ha något ansvar eller några skyldigheter. TCO menar i sin tur att det är olyckligt att rehabiliteringsarbetet flyttas längre från arbetsplatsen då den bästa kunskapen om behoven av arbetsanpassning finns just på arbetsplatsen. Tillsammans med regeringens övriga politik inom det arbetsmarknadspolitiska området kan det nu framlagda förslaget ses som ytterligare en signal till alla arbetsgivare om att man inte behöver prioritera arbetsmiljöarbetet. Jag och anser att det här är ett förslag som går i helt fel riktning. Det är illa underbyggt och saknar helhetsperspektiv. I stället för att titta på vilka åtgärder som behöver genomföras för att stärka den arbetslivsinriktade rehabiliteringen och för att tydliggöra ansvarfördelningen kopplar man bort den viktigaste aktören, arbetsgivaren, från processen. Alla ska ha rätt till en kvalificerad rehabilitering som syftar till fortsatt deltagande i arbetslivet. Därför avvisar förslaget om att avskaffa arbetsgivarens ansvar för rehabiliteringsutredningen. Det som krävs är tvärtom att arbetsgivarnas ansvar för rehabilitering stärks och tydliggörs och att en ordning med sanktionsåtgärder mot arbetsgivare som inte uppfyller detta ansvar kommer till. 104 (): Självklart står jag bakom samtliga reservationer i betänkandet, men för att vinna tid yrkar jag bifall endast till reservation 3. Regeringen vill i propositionen Vissa sjukförsäkringsfrågor m.m. införa ändringar som vi i helt klart anser kommer att försämra för sjukskrivna. Det krav som finns på att arbetsgivaren ska genomföra rehabiliteringsutredning enligt lagen om allmän försäkring vill regeringen avskaffa. Man menar att det räcker att i lagen ange att arbetsgivarna ska ge de upplysningar till som behövs för att en persons behov av rehabilitering ska kunna klarläggas. Men de moderatledda majoritetspartierna hänvisar också till att arbetsgivaren redan har skyldigheter till arbetsanpassning och rehabilitering i arbetsmiljölagen. Jag och de gröna menar att detta inte räcker. Det är helt klart att lagen försvagas för den enskilde på det här sättet, med det som föreslås. Vart tog synsättet som utgår från individen vägen? Regeringspartierna brukar i andra sammanhang tala om individens rättigheter. Men vart tog det perspektivet vägen här? Den så kallade , med betänkandet Fokus på åtgärder En plan för effektiv rehabilitering i arbetslivet, har tittat närmare på problemen med dagens system. För visst finns det problem. Den så kallade rehabiliteringsreformen, som innebar att arbetsgivaren fick ansvar för rehabiliteringsåtgärder för sina anställda, infördes . gäller att senast efter att arbetsgivarens rehabiliteringsutredning kommit in ska kalla till ett avstämningsmöte det är alltså ett slags skydd för individen. lyfte i det här betänkandet fram hur det ser ut med användningen av verktygen rehabiliteringsutredning, avstämningsmöte och rehabiliteringsplan. Det är en dyster läsning. Knappt hälften av dem som hade över 60 dagars sjukskrivning fick en rehabiliteringsutredning. fick det inom åtta veckors sjukskrivning. fick ett avstämningsmöte, och det var som fick det . Andelen av de anställda som får en rehabiliteringsutredning inom föreskriven tid är alltså . Och enligt den statistik som har tagit del av har av de anställda vars sjukfall pågått mer än fått en rehabiliteringsutredning. Det är alltså mindre än hälften. Och har en rehabiliteringsplan. Ett av de förslag som för fram är att rehabiliteringsutredningen ska ersättas med en plan som mer ska fokusera på vilka åtgärder som den försäkrade behöver och som arbetsgivaren ska kunna vidta på arbetsplatsen. Den ska kunna upprättas på begäran av eller den enskilde och lämnas in senast efter det att begäran har framställts. En plan ska dock obligatoriskt lämnas in till efter 90 dagars sjukfrånvaro. anser att det är ett bättre och mer begripligt system än att bara ta bort tidsfristerna, som regeringen nu gör, och ta bort kravet för arbetsgivaren. Majoritetspartierna har valt att inte lägga fram det här förslaget, utan man tar bara bort ansvaret från arbetsgivarna och ersätter inte det med andra åtgärder heller. Arbetsgivaren kan sällan uttala sig om sjukdomstillståndet eller behovet av rehabiliteringen i sig. Nej, det stämmer. Man kan däremot klargöra vad man kan bidra med på arbetsplatsen. Det är viktigt med en form för detta, framför allt för individens skull men även för arbetsgivaren. Ofta råder det en osäkerhet om vad man själv som arbetsgivare förväntas göra och vad som är sjukvårdens respektive roll. Ta den lilla arbetsgivaren med få anställda som kanske inte har haft någon sjukskrivning och som har fått en person sjukskriven. Det är klart att det finns stöd och hjälp att få om det finns tydliga regler om vad som gäller. Men målet för arbetsgivaren är givetvis friska medarbetare. Och vi tror inte att det blir bättre av att man, som regeringen föreslår, skrotar hela idén om vikten av arbetsgivarens tydliga medverkan. Enligt dagens regler i lagen om allmän försäkring finns det, som sagt var, tidsfrister angående avstämningsmöte och rehabiliteringsplan. De inrättades eftersom systemet inte fungerade som det var tänkt. Att nu ta bort dem, efter att de infördes, är osmart utifrån individens perspektiv. I lagen om allmän försäkring sägs nu att , om det inte är obehövligt, ska kalla den försäkrade till ett avstämningsmöte senast efter att arbetsgivarens rehabiliteringsutredning kommit in. Alltså kan individen ställa krav på att man ska få ett avstämningsmöte när den här tidsfristen finns. En person som inte har arbetsgivare ska senast efter dagen för sjukanmälan kallas till ett avstämningsmöte. Om det finns behov av rehabilitering ska upprätta en rehabiliteringsplan. Det ska enligt lagen ske senast efter arbetsgivarens eller rehabiliteringsutredning eller efter avstämningsmötet, om det måste inväntas. anser att dessa tidsfrister ska finnas kvar. De är ett skydd för den enskilde. Även om dessa inte har fungerat som det var tänkt handlar det om att en koloss ska börja fungera annorlunda. tar regeringen bort ett antal miljoner från , som är mitt uppe i en omorganisation. De ska alltså spara pengar och ge bättre service. Hur tänker man? De som ska ge individerna hjälp får mindre resurser, och inte blir det väl bättre för att får mindre antal anställda. behöver agera på ett helt annat sätt än vad man har gjort . Men det är helt fel väg att gå att släppa tidsfristerna när de har kommit till för att skydda individen, som alltid befinner sig i underläge i förhållande till arbetsgivare och försäkringskassa. Det är knappast heller förvånande att de fackliga organisationerna är kritiska till förslaget. Även ser en fara i att enskilda inte längre ska kunna hänvisa till lagen när ett avstämningsmöte dröjer eller när rehabiliteringsplanen drar ut . Vi instämmer i den kritiken. Att ha kvar tidsfristerna är åtminstone ett sätt att ge individen rättigheter. Varför vill inte ni borgerliga värna individen i detta sammanhang? 105 (): Kravet på arbetsgivarna att göra rehabiliteringsutredningar avskaffas. Ett skäl är att sjukskrivningsprocessen kommer att reformeras. Ett annat skäl att rehabiliteringsbegreppet är så oklart. , , säger: Vi, det vill säga läkarna, har lurat många av försäkringstagarna med diverse rehabiliteringsutredningar och rehabiliteringar där ordet har förlett tanken. Rehabilitering är ett de mest missbrukade ord som finns, säger hon. Rehabilitering betyder så olika saker. Vi har arbetslivsinriktad rehabilitering. Vi har arbetsplatsinriktad rehabilitering, som arbetsgivaren har ansvar för. Vi har arbetsmarknadsinriktad rehabilitering, som Ams svarar för. Vi har medicinsk rehabilitering, som vården ansvarar för. Dessutom är kunskaperna om effekterna av olika rehabiliteringsåtgärder bristfälliga, som vi säger i betänkandet. Man har försökt med rehabilitering med arbetsplatsen som utgångspunkt , alltså , och det har inte fungerat. Det har gjorts flera utredningar om rehabiliteringsprocessen. gjordes en utredning om arbetsgivarens ansvar och förutsättningar att fullgöra ansvaret. Det påverkade inte sjukfrånvaron. Den ökade i stället kraftigt just från . gjordes ytterligare en utredning. Året därpå gjordes en tredje. gjordes ytterligare en om arbetsgivarens ansvar och om den enskildes ansvar. Man skulle kunna tro att arbete i sig var en riskfaktor. Arbetsgivaren ska fortfarande bry sig om sina anställda och fortsätta att medverka till de åtgärder arbetsmiljölagen lägger på honom. Det skrivs in i den allmänna försäkringslagen, AFL, att arbetsgivaren har skyldighet att anpassa arbetet såsom arbetsmiljölagen föreskriver. Arbetsgivaren behöver inte längre ägna sig åt någonting som han ofta inte kan någonting om. I stället ska han ge de upplysningar som behövs för att ska kunna kartlägga den försäkrades behov. Oppositionen undrar hur nu ska klara den rehabilitering som inte har klarat tidigare. Jo, involverar den sjuke själv i processen från början. låg i princip allt ansvar på alla andra utom den det berörde. Alla väntade på någon annan. Det blev mycket väntan. I en ny sjukskrivningsprocess ska den sjuke själv skatta sin arbetsförmåga med sjukdomen. Redan vid första besöket hos läkaren ska den sjuke fokusera på sin förmåga i stället för på sin oförmåga. Det som förut kallades läkarintyg döps om till medicinskt underlag för bedömning av förmåga att arbeta vid sjukdom. Sjukskrivningstiden styrs av de försäkringsmedicinska riktlinjer som håller på att arbetas fram. En plan för återgång i arbete ska göras upp . Här kommer det viktiga. I stället för rehabiliteringsutredning, i stället för rehabiliteringsplan och i stället för ansökan om rehabiliteringspenning erbjuds den försäkrade en plan för återgång i arbete. De flesta blir friska utan rehabilitering. Det vet man. De flesta återgår till arbetet inom en eller . Därför upprättar man plan för återgång i arbete under den tiden. Syftet med allt detta är att göra den försäkrade delaktig i vägen tillbaka. Delaktighet är hönnörsordet. Den sjuke är inte ett kolli som ska tas om hand av andra. Det handlar om att tidigt i sjukprocessen göra ett vägval. blir fallet ett ärende för samordningen. Om det av olika skäl inte är aktuellt med insatser avvaktar man ytterligare . Efter tar man ställning till om den försäkrade ska ha sjukersättning. Rätt rehabilitering är naturligtvis bra. Men vi har lurat oss själva och de försäkrade som har fått fel förväntningar. Plan för återgång i arbete talar om precis vad det handlar om. Individen ska ta vara på sina möjligheter att gå tillbaka till arbetet medan möjligheterna fortfarande finns. Jag yrkar bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på reservationerna. 106 () replik: Det finns många frågor och delar som vi kan diskutera på området. Jag skulle vilja ställa några frågor till . För oss, som jag också sade i mitt anförande, är arbetsplatsen och kunskapen och engagemanget för frågorna väldigt viktigt. När man läser utskottets ställningstagande ser man att utskottet lägger tyngdpunkten på att och resurser är det som ska lösa problemen. Vi har fortfarande inte sett någonting av den sjukskrivningsprocess som det förs diskussioner om och arbetas med. Jag skulle gärna vilja få några exempel från på vad det skulle kunna leda till i sammanhanget. För mig är arbetet på arbetsplatserna väldigt viktigt. Jag har lite svårt att förstå att man när man i det ena fallet tittar på hur sjukförsäkringen fungerar väldigt bryskt väljer att genomföra en lag om bidragsbrott mot de människor som gör fel i sjukförsäkringen. Arbetsgivarna har ett ännu större ansvar i detta. När arbetsgivaren inte lever upp till de normer vi har uppställt på området tar man bort reglerna. Vad kan man förvänta sig händer fortsättningsvis? Om arbetsgivaren inte lever upp till intentionen i arbetsmiljölagen, kommer man då också att kunna se förändringar i arbetsmiljölagen som underlättar för arbetsgivaren i dessa svåra frågor? För mig är arbetsplatsen oerhört central. Varför flyttar man fokus från arbetsplatsen på det sätt man gör med förslaget? 107 () replik: Som jag sade är det inte på arbetsplatsen som insatserna kommer att göras. Det är som tar över de tidiga insatserna. säger att arbetsplatsen är så viktig. Vi får tänka på att de flesta sjukdomar som verkligen ökar är psykisk ohälsa, depressioner och stressjukdomar. Vad ska arbetsgivaren kunna göra i det läget? Vad finns det för insatser att sätta in? Det verkar som att och hela oppositionen biter sig fast vid den gamla socialdemokratiska tillvaron i sammanhanget där arbetsplatsen var den plats där allt utspelade sig. Jag tror inte att det är så centralt att arbetsplatsen är i centrum för alla åtgärder. 108 () replik: Jag vill inte påstå att centrum för alla åtgärder finns på arbetsplatsen, men det som poängteras i utskottets ställningstagande är faktiskt väldigt tidiga insatser. Då är det på arbetsplatsen man först ska möta de här frågorna. säger i sitt anförande att det finns saker som arbetsgivaren inte kan. Men då är det ju väldigt viktigt att gå på vårt förslag. Vi behöver hjälpa till och förstärka så att arbetsgivare som har svårigheter i de här frågorna kommer i gång med diskussionerna väldigt . Det är den vägen vi måste gå, inte flytta dessa frågor ut i samhället och på sidan om. De allra flesta människor behöver ju gå tillbaka till sin arbetsplats. Vi kan konstatera att de allra flesta kommer att gå tillbaka. Jag hade förmånen att lyssna på en företrädare för i för . Där forskar man mycket kring de nya sjukdomarna. Man redovisar nu också successivt, forskning på detta område där man även jobbar med människor, hur man faktiskt går över till utbildning för arbetsgivare för att på ett bättre sätt klara att få människor som går in i väggen och som drabbas av de här diagnoserna tillbaka till arbetsplatsen. Det är den lösning som de flesta går emot. Vi har ju till och från trott att det för en del människor kan vara en lösning att byta jobb, men så är det inte. De allra flesta behöver den trygghet som det innebär att kunna gå tillbaka till sin egen arbetsplats. Då behöver vi på något sätt hjälpa till med att utveckla detta. Men varför går man den andra vägen? Varför går man ifrån det som är så viktigt? Varför går man ut och försöker lösa det här med samhällsinsatser på olika sätt? För mig är det ett obegripligt sätt att arbeta med dessa frågor. 109 () replik: Man går inte ut och försöker lösa det med samhällsinsatser, utan man utgår ifrån den sjuke själv. Den första person som den sjuke möter är ju läkaren. Läkaren och kommer här att samverka i och med att vi får försäkringsmedicinska riktlinjer som bestämmer hur lång perioden ska vara. Den har varit för lång tidigare. Att insatserna nu flyttas ut är ingenting som gör det sämre för den enskilde arbetstagaren. Man skapar inte felaktiga förväntningar hos den sjuke, utan man gör upp en plan för återgång i arbete. Då har man ändrat synsätt man har flyttat fokus från det sjuka hos den som är sjuk till det som handlar just om återgång i arbete. 110 () replik: Om nu tycker att ordet rehabilitering är missvisande borde väl en plan för åtgärder på arbetsplatser vara ett rimligt krav, såsom föreslog. Varför tog ni inte upp det? Det är min ena fråga. Det andra jag funderade på när jag hörde var att involverar den sjuke själv, säger . Men arbetsförmågan är ju kopplad till den arbetsplats man har eller söker sig till. Den är liksom inte fristående. Även om man har arbetsförmåga på ett ställe kanske man inte självklart har det på ett annat. Det beror också på vilka arbetsuppgifter man ska utföra. Det är intressant att det nu kommer en diskussion kring den psykiska ohälsan. Det handlar ju också om vilken attityd som finns i samhället och på olika arbetsplatser. Det handlar om vilka krav som ställs i arbetslivet. Är du välkommen även om du inte kan ge eller till och med mer? tog inte upp individens rättigheter i sitt anförande. Där försökte jag belysa var man står på den borgerliga kanten . Det är snarare en brist på rättigheter, eftersom man tar bort tidsfristerna. Hur vill man värna individens rättigheter när tidsfristerna tas bort? Det är min andra fråga. 111 () replik: frågar varför vi inte vill ha plan på åtgärder på arbetsplatsen. Då säger jag att den nya sjukskrivningsprocessen föreslår en plan för återgång i arbete. Det borde gå väl så bra som en plan på åtgärder på arbetsplatsen. Fokus är ju på den sjuke själv. säger att arbetsförmågan är kopplad till arbetsplatsen. Jag skulle vilja säga att arbetsförmågan är kopplad till individen. Vad gäller individens rättigheter är det precis dem jag värnar om, när jag pratar om att vända bort från sjukdomen och vända tillbaka i arbete. Vi vet ju att möjligheterna att komma tillbaka försvinner med tiden, för som går. Därför är en plan för återgång i arbete så viktig, och det är därför fokus ligger där. 112 () replik: Som mycket intresserad av folkhälsa håller jag fullständigt med om att tidiga insatser behövs. Därom är vi helt eniga. Men frågan är hur ansvaret ska fördelas och hur samhället kan främja hälsofrämjande insatser. I folkhälsopropositionen heter det att man ska skapa samhälleliga förutsättningar för att (). Det står ni i och för sig inte bakom längre, eftersom den borgerliga regeringen tog bort det. Du säger att den nya sjukskrivningsprocessen föreslår en plan för återgång i arbete. Ja, precis! En plan för återgång i arbete borde väl också på något sätt vara kopplad till den arbetsgivare som man ska vara hos. Det är det som är poängen i det här. Att helt frita arbetsgivaren från ansvar tycker jag är anmärkningsvärt. Det handlar ju inte bara om individens förutsättningar utan också om vilken arbetsplats denna individ ska befinna sig på. Att i det läget ta bort arbetsgivarens ansvar och ta bort möjligheten för den enskilda individen att ställa krav på inom vilken tid faktiskt ska kunna kalla till möte tycker jag är anmärkningsvärt. Då har man tappat bort individens rättigheter. Eller ska inte individen ha några rättigheter att ställa krav på ? 113 () replik: Arbetsgivaren är inte något ont som vill sina arbetstagare illa. Arbetsgivaren har enligt arbetsmiljölagen fortfarande ansvar för sina anställda och utövar det. Tidsfrister, har man funnit när vi fick en samlad myndighet, behövs inte längre. Det var skillnad när var en rad fristående myndigheter. Men när det är en och samma myndighet är behovet av att spika för avstämningsmöte inte lika angeläget. Dessutom varierar behovet av tidsfrist med olika diagnoser. Därför kan man inte spika en fast tidsgräns. När det gäller individens rättigheter upprepar jag vad jag har sagt tidigare, att individens rättigheter bäst försvaras av en strikt, stram, effektiv och bra sjukskrivningsprocess som involverar den enskilde själv. Individen får själv skatta sin återstående arbetsförmåga och framför allt möjligheten att komma tillbaka till arbete medan tid är. 114 (): Betänkandet Vissa sjukförsäkringsfrågor m.m. handlar framför allt om att avskaffa arbetsgivarens krav på att genomföra en rehabiliteringsutredning. Det är också det i det här betänkandet som jag tänker uppehålla mig vid. Men innan jag gör det vill jag, herr talman, tillstyrka förslagen och föreslå avslag på reservationerna. Tanken med att arbetsgivaren skulle ha ett ansvar för att genomföra de här rehabiliteringsutredningarna var att man skulle minska sjukskrivningarna. Det har vi hört . Färre skulle få sjukpension, och människorna både kunde och ville vara med på jobbet. har det visat sig att det inte fick avsedd verkan, tvärtom. Då måste man faktiskt göra någonting annat. En av de saker man pekar på som har varit ett problem är vem det är som har huvudansvaret för rehabiliteringsåtgärderna. Vi har ju hört att arbetsgivarna när de har gjort sina utredningar, om de har gjort sådana, ofta kommer in för sent till och att utredningarna har varit bristfälliga. Därför ser jag nu med tillfredsställelse på att görs till huvudansvarig för rehabiliteringen. Det betyder att man nu kan se till att minska antalet sjukskrivningar och minska att personer är i ett utanförskap. Om vi bara tänker att av den miljon människor som står utanför skulle kunna rehabiliteras skulle det alltså tillföra statskassan 17 miljarder. Att använda de pengarna på ett bra sätt vore definitivt inga problem. Ett livsvänligt arbetsliv innebär att man inte ska bli sjuk utan att man ska må bra på sin arbetsplats. Genom arbetsmiljölagen och det systematiska arbetsmiljöarbetet har arbetsgivaren även fortsättningsvis ansvaret för att se till att det är en bra arbetsplats. Det förebyggande arbete som det systematiska arbetsmiljöarbetet bland annat innebär är att arbetsgivaren genom medarbetarsamtal och anpassning av arbetsplatsen både fysiskt och psykiskt ska se till att arbetstagaren inte blir sjuk. Det ansvaret åligger alltså arbetsgivaren fortsättningsvis. I den rapport från som handlade om rehabilitering, Rehabilitering ett långt lidandes historia, framgår det att det bara var en fjärdedel av dem som var sjuka längre än som angav att arbetsplatsen var anledningen till sjukskrivningen. Det betyder att arbetsgivaren inte kan åläggas att ta ansvaret för att arbetstagaren ska vara frisk. Det betyder i stället att man ska vara delaktig i arbetet, precis som det står i betänkandet. Det är tillsammans med sjukvården och arbetsgivaren som ska jobba med rehabiliteringen. Men, herr talman, det behövs mycket bättre rehabiliteringsmetoder. Flera yrkespersoner behöver vara involverade i rehabiliteringen. Man måste se hela människan och inte bara en liten del. Det finns mycket att jobba med när det gäller rehabiliteringsmetoderna. Men man kan näppeligen ge ansvaret att ha den här bredden till arbetsgivaren. Nej, det måste faktiskt vara flera delar i samhället som ska jobba med detta.