prot · GV0914 · 2007-10-23 00:00:00 — En fri åsiktsbildning är fundamental i ett demokratiskt samhälle. Den innefattar politiska fri- och rättigheter som ger var och en rätt att ha de åsikter de vill, att sprida dem och att försöka övertyga andra om deras riktighet. Den enskilde har därmed rätt att bilda opinion. De så kallade positiva opinionsfriheterna är garanterade i regeringsformen genom att varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkras bland annat yttrande-, informations-, mötes-, demonstrations- och föreningsfrihet. Möjligheterna till inskränkningar är begränsade. I svensk rätt är demonstrationsfriheten dock inskränkt bland annat genom att det krävs tillstånd för att anordna en demonstration. Syftet med tillståndskravet är att polisen ska ha kontroll över demonstrationer och därigenom kunna förutse och förebygga ordningsstörningar. Om risken för ordnings- och säkerhetsproblem bedöms som alltför stor har polisen möjlighet att vägra demonstrationstillstånd. Jag har förståelse för att den årliga demonstrationen innebär olägenheter för Salemborna, dels beroende på hur är byggt, dels på grund av de störningar och oroligheter demonstrationerna medför. som demonstrationsfriheten måste värnas kan inte demonstrationer få alltför långtgående konsekvenser för de människor som bor och vistas i de berörda områdena. Det är i som ansvarar för att den allmänna ordningen och säkerheten upprätthålls inför och under demonstrationen. Jag har fullt förtroende för polisens förmåga att avgöra vilka insatser som behövs för att inte skapa onödiga olägenheter. Jag vet också att många andra, inklusive kommunen, gör insatser för att på annat sätt förebygga problem. Regeringen har inte några planer på att utvidga polisens möjligheter att avslå en tillståndsansökan. I stället bör fokus ligga på polisens arbete med att förebygga ordningsstörningar och att upprätthålla ordning och säkerhet vid demonstrationer. 88 (): Jag ber att få tacka justitieministern för hennes svar på min interpellation angående demonstrationsfrihetens konsekvenser för befolkningen i ett mindre samhälle. Bakgrunden till frågeställningen är årliga demonstrationer i min grannkommun . Jag kommer själv från i söder om . Det har en gång varit en och samma kommun. En decembernatt mördades en 17-årig pojke i av en annan jämnårig pojke. Olyckligtvis var den mördade svensk medan förövaren hade utländsk bakgrund. Det har lett till årliga demonstrationer i dels av främlingsfientliga grupper, dels av motdemonstranter med deltagare från olika antirasistiska vänstergrupper. Båda grupperna har någon form av dialog med polisen före demonstrationsdagen. De får också vederbörligt tillstånd. Så långt stämmer förfarandet med gällande regler om yttrande- och demonstrationsfrihet. Dock leder dessa fri- och rättigheter till att stora delar av kommunen lamslås. Vägar spärras av, och invånares handlings- och rörelsefrihet begränsas i stor omfattning. Alltför ofta har stora oroligheter uppstått. Salembornas trygghet och säkerhet riskeras, och deras fri- och rättigheter kränks. Det hör också till saken att av deltagarna i demonstrationerna inte själva är Salembor. De kommer från andra kommuner i vår region, från övriga landet och till och med från utlandet. Antalet i respektive grupp kan variera men det rör sig om 7001 000 i respektive grupp eller totalt 1 5002 000. Den här årliga invasionen utifrån i en i normala fall lugn och trygg förortskommun i sätter dels en stämpel på kommunen, dels innebär den stora problem för invånarna, som inte vågar eller kan ta sig till och från sina hem vare sig till fots, med bil eller med allmänna kommunikationer. En forskare har uttryckt att detta är det pris man får betala för demokratin. Givetvis är yttrande- och demonstrationsfriheten grundläggande fri- och rättigheter i en fungerande demokrati som . Det ifrågasätter jag på inget sätt. Jag har velat ta upp frågan rent principiellt. I den ena vågskålen kan vi lägga yttrande- och demonstrationsfriheten för externa extremistgrupper som invaderar ett mindre lokalsamhälle. I den andra vågskålen måste vi lägga det mindre lokalsamhällets egna invånares rörelsefrihet och trygghet. Hur mycket ska dessa rättigheter kunna inskränkas och vilket pris ska invånarna tvingas betala? Jag delar helt justitieministerns syn på att en fri åsiktsbildning är fundamental i ett demokratiskt samhälle, detta oberoende av vad man själv tycker om de åsikter som förs fram. Det är också positivt att justitieministern har förståelse för de olägenheter för Salemborna som de årliga demonstrationerna innebär. 89 (m): Bor man i är det svårt att inte följa de svårigheter som Salemborna och andra har med de här demonstrationerna. Först är det den så kallade Salemfonden som anordnar demonstration, och som vill vara just i , på den platsen. Det föranleder då andra grupper att söka tillstånd för motdemonstrationer. Vad polisen har försökt göra är naturligtvis att se till att de där grupperna inte möts, för de vill ju gärna ha sammanstötningar. På något sätt hamnar Salemborna mittemellan. har man lyckats bättre, lite sämre. Det här är något som man resonerar om . Man försöker göra hotbildsbedömningar, försöker ha dialog och mycket annat. I grunden är det fundamentalt med demonstrationsfriheten och demonstrationsrätten. Det som är oroande är det som målar upp, nämligen att medborgare i känner att de får sin kommun stämplad som en bråkig, stökig, farlig kommun. Väldigt många ungdomar det bor många invandrarungdomar i är rädda. Det är till och med så att frivilligorganisationer och andra får ordna aktiviteter så att folk kan resa hemifrån när den här demonstrationen är för att de är rädda. Det krävs ett omfattande engagemang från olika håll för att man inte ska må dåligt i samband med de här demonstrationerna. Det är väldigt olyckligt att Salemborna på det här sättet har kommit i kläm när det gäller demonstrationsrätten. Som jag har försökt visa i mitt svar vill vi i grunden inte genomföra några inskränkningar i demonstrationsrätten och kommer inte, planerar inte, att göra det. Vi litar till att polisens och andras arbete ska kunna leda till att man hittar praktiska lösningar som kan fungera . Det är mycket krävande. Det här är en av de största kommenderingar som polisen har i . Förra gången kostade det oss 500 poliser och ungefär 270 poliser dagen innan. Till det kommer planeringsarbete och mycket annat. Det går åt väldigt mycket resurser för dessa insatser, och det visar ju också vilket värde vi i sätter på demonstrationsrätten. Mycket svårare att mäta är de uppoffringar som många människor som inte är direkt berörda av de här åsiktsyttringarna ändå är. Det är klart att jag har förståelse för att många Salembor känner att det här är fullständigt vettlöst. De här människorna kommer inte ens från , men de bestjäl vår frihet och ställer till med oreda och olägenhet för oss. Det finns ingen riktigt bra lösning på detta. Jag tror att vi måste jobba med polisens insatser och att det också är viktigt att synliggöra Salembornas problem med det här. Jag nämnde geografin till exempel, som gör att man i vissa lägen är väldigt avstängd från omvärlden i samband med demonstrationerna om man bor i . Det är inte bra. Det är naturligtvis också så att man försöker erbjuda dem som vill demonstrera bättre placeringar, men i det här fallet är det väldigt mycket kopplat till det här mordet. Det finns en väldigt stark vilja. Om man går för hårt fram när det gäller att diskutera med grupperingar är risken att de struntar i att lyssna på tillståndsgivningen. Då har vi undergrävt möjligheterna att arbeta på ett bra sätt med ordning och säkerhet. Jag litar alltså på att det konsekventa arbetet från polisens sida i längden ändå ska vara det som gör att vi reder ut problemen. 90 (): Jag respekterar givetvis justitieministerns ställningstagande till förmån för yttrandefriheten. Den är oerhört viktig för demokratin även när den utnyttjas av extremiströrelser. Men jag ser det också som viktigt att värna den vanliga människans, den fredliga kommuninvånarens, fri- och rättigheter. De årliga Salemdemonstrationerna kränker onekligen dessa fri- och rättigheter om än bara en gång . Det borde finnas lagligt utrymme och en laglig möjlighet för polismyndigheten att också ta hänsyn till Salembornas intressen. Det är inte, eller borde inte vara, nödvändigt att ge tillstånd till demonstrationståg i den omfattning som skett. Det är inte, eller borde inte vara, en absolut rättighet att demonstrera precis när, var och hur som helst. Det är, eller borde vara, möjligt att hänvisa demonstranterna till en mindre central plats för stillastående demonstrationer eller att åtminstone förlägga demonstrationstågen till vägar som inte lamslår kommuninvånarnas rörelsefrihet i den orimliga omfattning som skett de gångna åren. Det ligger i extrema ytterlighetsgruppers intresse att skapa och underblåsa motsättningar i samhället. Jag tycker inte att vi förbehållslöst ska acceptera detta. Människor har rätt att kräva att de ska kunna leva och röra sig tryggt och fritt i sitt samhälle . Polisstyrelsen i kommer att behandla denna fråga. Det är min förhoppning att dagens diskussion kan ge en viss vägledning också för polismyndigheten när det gäller årets demonstrationstillstånd. 91 (): Det är ju svårt att inte känna sympati för alla de Salembor som utsätts för de här demonstrationerna. Det är också lätt att instämma i vad justitieministern säger om sakernas ordning, om de fri- och rättigheter vi har och framför allt kanske rätten att demonstrera, att uttrycka vår åsikt. Min fråga är kanske mer politisk. Var finns vi andra i det civila samhället när man demonstrerar i ? Varför har vi upplåtit hela denna scen för ganska odemokratiska krafter från två olika håll? Varför finns vi inte där? Varför står vi inte där med utgångspunkt från våra respektive uppfattningar för att demonstrera för mänskliga rättigheter, mot rasismen? Vart har vi tagit vägen? Den frågan tycker jag att det är vettigt att vi ställer oss själva i detta sammanhang. Vi kan inte angripa demonstrationsfriheten för att vi har tillåtit något som i verkligheten är en styggelse i vårt samhälle. Det bästa får så att säga bli det godas fiende. Det tycker jag är fel i det här sammanhanget. Därför tycker jag att vi ska gå ut på gator och torg för att bevisa vår solidaritet inte minst med Salemborna. 92 (m): Det är viktigt i den här diskussionen att ha klart för sig att genom att värna rätten att öppet demonstrera också extrema åsikter värnar vi allas vår rätt att ha fri åsiktsbildning. Varje form av inskränkning innebär också problem för dem som kan känna sig störda av en viss demonstration. Det där är en svår sanning som vi måste leva med i det demokratiska samhället. har naturligtvis rätt när han säger: Var är vi andra, och i vilket sammanhang agerar vi? Det är också viktigt. När vi ska arbeta med dessa frågor är det viktigt att vi har en tillståndsgivning. Det är en inskränkning. Man får begära tillstånd hos polisen. Det kan anordnas demonstrationer annars också, men fördelen med tillståndsgivningen är att polisen har bättre information och också kan ställa villkor för att man ska få ha demonstration på ett visst ställe. Det är möjligen den vägen som vi kan minska olägenheterna för dem som inte är direkt berörda eller engagerade i en fråga som man demonstrerar för eller emot, och det görs också. Det som jag försökte säga tidigare var att om man inte försöker arbeta med denna dialogmodell och så att säga försöker bli överens om att man ordnar demonstrationer på ett visst sätt, riskerar vi en situation där allt fler väljer att strunta i det över huvud taget, och då får vi verkligen problem med säkerhet, ordning och så vidare, och det är inte bra. I grunden gäller naturligtvis ändå yttrandefriheten och demonstrationsrätten. Det är alltså ett svårhanterligt problem. Jag tycker att man har en ordentlig diskussion, och jag vet att polisstyrelsen i diskuterar fram och tillbaka hur man ska göra avvägningar och vilka rekommendationer som finns. Det är inte bara i som det anordnas demonstrationer. Men just i detta fall tror jag faktiskt att vi har en särskilt olycklig situation därför att demonstrationerna är så knutna till en plats. , dessbättre, är det så att även tämligen extrema grupper som genomför demonstrationer vill ha en någorlunda central plats att demonstrera på. Då är det lättare för polisen att villkora, hänvisa till eller rekommendera en plats eller ett ställe där man kan gå och där det ger så små olägenheter som möjligt för andra invånare. Det är viktigt, i den anda som antydde om var vi andra är, att vi på olika sätt ser till att stötta dem som drabbas av det hela. När man får denna typ av extrema grupperingar, då det också framförs rasistiska åsikter och annat, tror jag att det är otroligt viktigt att det finns andra kloka medborgare som agerar så att inte minst barn och ungdomar känner att de som agerar just nu verkligen inte är i majoritet utan att många andra ställer upp. Jag tycker att och många föreningar och andra kring gör ett fantastiskt arbete för att just skapa den tryggheten och omtanken genom att erbjuda alternativ och genom att ställa upp på medborgarnas sida, om man ska säga så. Vi kommer säkert att få arbeta med detta framöver också, och jag tror att polisen har en mycket svår bedömning att göra. Vi får också betala ett ganska högt pris ekonomiskt ibland för att värna demonstrationsrätten och andra grundlagsfästa rättigheter. Men jag tror att vi är tvingade att göra det därför att alternativet vore så väldigt mycket sämre. 93 (): Jag vet, liksom justitieministern, att kommunledningen i gör ett mycket viktigt arbete just för att stärka demokratin och värna ungdomarnas bild av vad demokrati i realiteten är. Det är mycket bra att vi har lyft fram denna fråga i . Det är viktigt för invånarna i att deras situation diskuteras och uppmärksammas och att vi ser dem och deras problem. Vi är tydligen väldigt överens om den bild som vi har av , både den negativa och den positiva. är det kommunledningens sak att driva kommuninvånarnas intressen i polisstyrelsen och i samråd med polismyndigheten naturligtvis hitta bra lösningar när det blir dags för årets demonstrationer . 94 (): Egentligen ska man inte referera döda människor, men lär ha sagt ungefär följande: Demokratin är ett väldigt dumt system, men vi vet inget system som är bättre, och därför är nog demokratin väldigt bra i alla fall. Jag tycker på något sätt att det är enkelt att stå här och diskutera hur vi ska göra rent praktiskt, hur vi ska hantera detta. Men fortfarande måste vi ändå ställa frågan: Var någonstans finns vi? Varför låter vi bara rasister och ungdomar på den yttersta vänsterkanten stå där? Jag ska uttrycka mig lite sossigt i detta sammanhang. Varför finns inte de socialdemokratiska röda fanorna med där mot dessa svarta fanor? Varför säger man inte: Nej, det finns andra krafter också. Varför finns inte de svenska fanorna där hos demokratiska krafter? Varför säger man inte: Nej, vi accepterar inte att man har det på detta sätt. Vi står upp för mänskliga rättigheter och mot rasismen. Varför finns inte detta med? Ända tills vi har hittat svaret på detta kommer vi att överlämna detta samhälle till två odemokratiska krafter som står mot varandra. Jag hoppas att vi inte ska göra det, utan vi , jag och andra Stockholmsbor måste ge oss i väg ut för att stå där . 95 (m): Jag tror att vi har vänt utochin lite grann på detta. Vi arbetar naturligtvis ganska mycket med dessa principiella frågor inom därför att de ibland är svåra att omsätta i praktiken. De är inte så enkla som säger. Men det ligger också mycket i att det finns en del mer principiella frågor som man har anledning att ofta lyfta fram och inte minst i . Det är därför väldigt bra att vi får lyfta fram denna fråga eftersom den sätter olika intressen och den konflikt som ligger i hur man på bästa sätt värnar grundläggande rättsprinciper på sin spets. Det är också bra att vi får en sådan principiell diskussion i polisstyrelse och andra organ eftersom jag tror att vi inte kommer att få färre utan kanske fler sådana här svårigheter . Det är viktigt att vi ser till att skaffa oss normer och ett regelverk för hur vi använder våra grundlagsfästa rättigheter. Det är någonting som vi måste vinna ungdomar för. Det är väldigt lätt att det skapas en känsla av att man gör detta lite grann som man vill och att det inte krävs ordning och reda och allt vad det nu kan vara. Men jag tror att det är viktigt att vi har den ordning som vi är vana vid att man söker tillstånd, diskuterar med polisen, har ordnade former och att det finns ansvariga som man diskuterar med. Då kan vi också se till att vi har en levande debatt och en bred debatt ute bland människorna. Jag tackar så mycket för att denna fråga har lyfts fram. Jag har naturligtvis träffat företrädare för och andra för att diskutera dessa frågor, och det finns ett stort engagemang, inte minst för att värna demonstrationsrätten utan att det blir problem även i . Överläggningen var härmed avslutad. 13 § Svar på interpellation 2007/08:32 om Äktenskaps- och partnerskapsutredningen och utredningsväsendet i allmänhet 96 (m): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att direktiven till utredningar ska följas och för att säkerställa kvaliteten i och tilltron till det svenska utredningsväsendet. Vidare ställs frågan vilka åtgärder jag avser att vidta när det gäller Äktenskaps- och partnerskapsutredningen, som interpellanten menar inte har följt sina direktiv eller allmänna utgångspunkter om grundlig analys. Eftersom det är Äktenskaps- och partnerskapsutredningen tar till utgångspunkt för frågorna hänvisar jag vad gäller de lite mer allmänna frågorna om valet mellan enmansutredningar och parlamentariska utredningar till svar på interpellation (2007/08:29) om statliga utredningar och kommittéer, som tas upp i en annan debatt. Äktenskaps- och partnerskapsutredningen tillsattes av den förra socialdemokratiska regeringen. och jag är överens om att det bästa hade varit en parlamentarisk utredning i enlighet med begäran 2004. När alliansregeringen tillträdde hade emellertid den tillsatta utredningen kommit långt i sitt arbete, och alternativet att låta den börja om från början i en annan form var inte lämpligt. Ett sådant beslut hade knappast gett uttryck för det parlamentariska inflytandet, utan tvärtom nog setts enbart som ett förhalande av frågan. Till saken hör också att frågan varit föremål för debatt och politiska ställningstaganden. Min uppfattning är att utredningen, som den har bedrivits, har gett utrymme för en bred diskussion i samhället. Utredaren har haft två referensgrupper, en för riksdagspartierna och en för trossamfunden. Utredaren har fortlöpande informerat och samrått med referensgrupperna. Flertalet utredningssammanträden har varit gemensamma för sakkunniga, experter och referensgrupperna. Dessutom har samtliga medverkande i referensgrupperna haft möjlighet att avlämna särskilda yttranden. Någon brist i den demokratiska förankringen kan man inte säga att det är. För den fortsatta beredningen är det viktigt att det finns tid för att analysera och diskutera frågan. Därför är remisstiden ordentligt tilltagen. Mitt intryck är att det är en gedigen utredning och att den inte skulle ha sänts ut på remiss om den hade haft allvarliga brister. Jag är inte beredd att nu gå in i en diskussion om förslagen utan avser att återkomma i frågan när remisstiden har gått ut. 97 (): Jag vill varmt tacka statsrådet för svaret. Jag har stor respekt för att statsrådet upplever att det i skedet just , , inte finns anledning att diskutera själva sakfrågan. Efter bästa förmåga ska jag försöka hålla mig till de ramar som statsrådet här ger. Det har kommit vittnesmål om att utredningen hade kunnat ha en större bredd. I interpellationen till statsrådet ställer jag frågan om inte allt fler ensamutredningar hotar också den kvalitet som vi vill upprätthålla vad gäller statliga utredningar. När utredaren på s. 219 i utredningen frankt deklarerar att han inte kommer att göra en analys i vedertagen mening utan endast en bedömning av de olika skäl som finns kan man tycka att kvaliteten och kraven på utredningen inte upprätthålls. Utredaren säger också att han inte har gjort en egen efterforskning av fakta kring samtliga skäl som talar för och emot en lagändring utan enbart redovisar de skäl och argument som kommit till honom vid olika hearingar. Det talas om detta på s. 221. På s. 228 gör utredaren en avgränsning enbart till det rättsliga äktenskapet. Avgränsningen innebär vidare att den grundliga analys av frågan som direktivet talar om inte kan fullföljas detta eftersom endast den lagtekniska lösningen, inte den verklighet som den rättsliga formen är till för att reglera och skydda, tillräckligt väl beskrivs. Vidare konstaterar utredaren att det inte är en mänsklig rättighet för enkönade par att ingå äktenskap, s. 130. Därför pekar utredaren på att det inte heller finns skäl att säga att den nuvarande äktenskapslagstiftningen är diskriminerande detta som en bakgrund. Jag vill gå vidare utifrån det svar som statsrådet har givit. Hade vi haft en parlamentarisk utredning skulle inte en enda person ha ägt denna mycket stora och viktiga fråga. En bred parlamentarisk utredning hade också haft starkare resurser från departementet; det är min bedömning. Ett större sekretariat hade också kunnat anlitas med kompetens från olika håll. Jag menar också att insynen som inte har varit dålig hade kunnat bli ännu större om det inte hade varit bara en ensamutredare som höll i utredningen. Jag vill också till statsrådet lyfta fram att haft en utredning om äktenskapslagstiftningen som byggt på andra premisser och som kommit fram till andra slutsatser. Då kan man naturligtvis undra över det faktaunderlag som utredaren har byggt sin utredning på. Först vill jag ta upp frågans vikt. I FN-deklarationen uttalas att familjen bygger på äktenskapet mellan man och kvinna. Jag vill ställa följande fråga till statsrådet: det inte i anslutning till regeringsskiftet en möjlighet att ändå bredda utredningen i en så grundläggande civilisatorisk fråga som den om äktenskapets innehåll, status och symbolik alltså att vidga utredningen från att gälla en ensamutredare till att vara parlamentariskt sammansatt? 98 (): , speciellt i föreningslivet, kan man stöta på dem som är frustrerade över någonting som är fel i sak. Sedan kommer man med det fantastiska förslaget om en stadgeändring. Därefter ägnar man under årsmötet, eller vad det nu är, åt att diskutera denna stadgeändring. Jag vet att är väldigt upprörd över resultatet av den här utredningen och att han inte gillar förslaget. Det har jag respekt för. Däremot har jag lite svårt att ha respekt om man angriper sättet på vilket utredningen har arbetat. Jag skulle kanske säga att ofoget möjligen bruket att använda enmansutredningar har utvecklats under en lång följd av år och blivit mer och mer vanligt. Kanske är det en fråga för oss i att fundera på om det är på det sättet vi ska ha det . har det där utvecklats . Jag kan inte se att den nya regeringen heller har tillsatt särskilt många om ens någon parlamentarisk utredning i någon enda fråga. Till stöd för sina påståenden hänvisar till tre olika ställen i den ganska omfattande utredningen. Jag har svårt att dra några slutsatser av det. I och för sig har jag inte hunnit kontrollera vad som låg bakom detta och annat i sak. Men på något sätt är det väl bättre att ta en debatt om en fråga där vi faktiskt har olika uppfattningar i sak än att diskutera formen. På något sätt känns detta väldigt futtigt; det måste jag säga, ! Jag tar gärna en debatt om sakfrågan. Men varför ska vi diskutera formfrågorna? För övrigt vill jag slutligen säga att jag till fullo instämmer i vad justitieministern på alla punkter säger, möjligen med undantag av punkten om den långa remisstiden. Men det kan vi väl gräla om någon annan gång, tycker jag. 99 ():