prot · GU09100 · 2007-04-27 00:00:00 — Jag fick en fråga om mänskliga rättigheter. Jag väljer att uttrycka det som att kvinnors bristande tillgång till säkra och lagliga aborter utgör ett av de största hindren för deras möjligheter att åtnjuta de mänskliga rättigheterna. Jag tycker att det är så tydligt att man i de länder där detta förvägras bryter mot de mänskliga rättigheterna. I stället för att lägga till rättigheter tror jag att det är viktigt att vi visar på att detta är en viktig fråga för att stärka kvinnors rätt och självkänsla och för att de ska åtnjuta respekt också i vardagen och det politiska samhället. Jag fick också frågan om en ökad fokusering i utvecklingssamarbetet och hur vi går till väga. Jag har försökt att i interpellationssvaret tala om hur vi ser på SRHR-frågorna. Jag kan lova att när vi tittar på de komparativa fördelar som har i olika länder ser vi att vi är duktiga på SRHR. När och om vi väljer att dra oss ur vissa länder ska vi veta att det finns andra som tar vid och håller fanan högt vad gäller SRHR-frågorna, annars ska vi inte dra oss ur. I , som uppmärksammades, har vi gjort bedömningen det gjorde den förra regeringen när vi gick ned till färre sektorer inom utvecklingssamarbetet i landet med den tanzaniska regeringen att inte längre fokusera på hälsoområdet utan vi valde andra områden. påverkar vi genom det multilaterala samarbetet i , och vi påverkar också tack vare enskilda organisationer och FN-organ som får stöd, till exempel IFFP och UNFPA. Det finns alltså fler aktörer än , och har ansvar i många av de multilaterala organen. Själv har jag valt att lyfta upp kvinnors och barns utsatthet och också rättigheter i den utvecklingspolitik som vi nu utformar. Jag är förtvivlad över att vi inte har fler indikatorer. Jag är förtvivlad över att det inte finns fler strategier. Därför är jag, herr talman, glad över att vi har den här interpellationsdebatten. Det finns nämligen mycket kvar att göra på det här området även i . Då är det skönt att vi har en bred politisk samstämmighet kring detta och att vi kommit långt, både i vårt eget land vad gäller respekt för människor alldeles oavsett kön eller sexuell läggning och i hur vi tillsammans utformar en utvecklingspolitik som åstadkommer de mål som vi har föresatt oss att nå. 18 HANS (): Anledningen till att jag frågade hur statsrådet ser på frågor om abort, om rätten till abort betraktas som en grundläggande mänsklig rättighet, är att jag ser en risk att dessa frågor, när vi diskuterar dem, förminskas till att bara bli kvinnofrågor, jämställdhetsfrågor. Här är det viktigt att ge en tydlig signal. Det är viktigt att är tydligt gentemot till exempel , som är en av samarbetsländer, och talar om att beslut att inskränka aborträtten också var en kränkning av de grundläggande mänskliga rättigheterna i landet. Beträffande lyfte jag upp något som jag tyckte var väldigt oroande när jag träffade Sidapersonal där, nämligen att det inte fanns något forum där de kunde lyfta upp HBT-frågorna. Jag frågade därför ministern vad man skulle göra för att garantera att dessa frågor finns med i dialogen med samtliga 70 länder. Det behövs utbildningssatsningar bland personalen för att de ska kunna ta upp dessa frågor i dialogen. Jag tror att vi skulle behöva börja här hemma. För inte så länge sedan besökte president . Jag frågade utrikesministern om han i dialogen med Kikwete skulle ta upp HBT-frågorna eftersom är ett av de länder där homosexualitet är förbjudet. svar var att han hade pratat om mänskliga rättigheter. Jag har i hunnit bli tillräckligt bevandrad i politisk retorik för att förstå att det innebar att han inte hade tagit upp HBT-frågorna specifikt. Det är lite oroväckande att inte ens våra egna ministrar tar upp dessa frågor i dialogen. Det kanske är så att inte bara vår Sidapersonal behöver handlingsplaner och utbildning utan även delar av regeringen. Jag tänkte återgå till några av de saker som statsrådet tog upp i sitt svar. En sak som gör mig bekymrad är när statsrådet säger att budgetpropositionen och Sidas regleringsbrev är exempel på hur regeringen prioriterar SRHR-frågorna. Jag satt i går och tittade i vårpropositionen. Där finns inga förslag om SRHR-frågorna. Jag hittade faktiskt inte några skrivningar om SRHR-frågor över huvud taget i vårpropositionen. Inte heller i den mer omfattande höstbudgeten finns några satsningar på SRHR-området, och referenserna till SRHR kan räknas på ena handens fingrar. I Sidas regleringsbrev avsätts miljoner till SRHR av det totala ramanslaget på drygt 16 miljarder. UNFPA kommer att få ökade anslag . Det vittnar inte precis om hög prioritering när det väl handlar om att förmedla pengarna. Än mer orolig blir man om man betraktar den samlade svenska utrikespolitiken, vilket jag tycker är viktigt att göra. Enligt PGU ska rättighetsperspektivet genomsyra alla politikområden. Om man läser den utrikespolitiska deklarationen ser man att regeringen inte fick in SRHR-frågorna någonstans, trots att man hade 14 sidor till förfogande. Den gigantiska frågan om hiv/aids, en av vår tids stora ödesfrågor, fick en bisats. ska man inte lasta för det, men vår utrikesministers engagemang i SRHR-frågorna imponerar inte precis. Om man går in på hans blogg även om det kanske inte är en indikator på regeringens samlade politik sägs Jag vill erinra om att debatten förs med biståndsministern, inte med utrikesministern. 20 HANS (): Jag ber om ursäkt. Jag välkomnar i alla fall biståndsministerns engagemang på området, men det är viktigt att biståndsministern också driver på så att det samlade arbetet på det här området stärks i regeringen. 21 Statsrådet (): Vad gäller frågan om HBT, som vi nu kommit in på, har jag valt att inte skriva så mycket om den i vårpropositionen. Anledningen till det är att jag vill ha en väl genomtänkt politik som är möjlig att genomföra på det här området. Redan nu görs väldigt mycket. Den handlingsplan som Sida överlämnade UD hade beställt den, alltså den tidigare regeringen ligger nu till grund för vårt arbete. Det kan finnas all anledning att ytterligare se över den, att ytterligare se hur vi inom ramen för regeringssamarbetet, men också i våra kontakter med , ska lyfta fram dessa frågor mer än vad som redan görs . Jag har själv föreslagit att vi, till exempel inom ramen för den vidareutbildning som sker av våra utlandsstationerade, mer ska lyfta fram just kvinnors och barns rättigheter men naturligtvis även komma in på HBT-frågor och annat. Det blir, om jag får lov att säga så, en liten indikator på hur det verkligen ser ut i vardagen. Detta är en känslig fråga i många länder. Jag vill påminna om att det inte var så länge sedan den var känslig också i , och därför förpliktar våra erfarenheter. Ett bra sätt när jag besöker utvecklingsländer, men även när jag träffar EU-kolleger, är att just tala om HBT-frågor och abortfrågor. Och när nu antar lagen måste vi fundera på hur vi ska använda biståndet. Ska vi överge fattiga människor i för att en dålig lag antas? Och hur mycket ska vi använda biståndet som påtryckningsmedel? Det är inga enkla frågor, och därför vill jag ha en bred och sammanhållen politik på området. Men vi måste också använda FN-organen på ett bra sätt. Därför såg jag till att vi gav mer pengar till UNFPA, som jag tycker är ett av de mest effektiva och bra FN-organen. Jag har redan träffat dess nuvarande chef just för att dessa frågor är så viktiga. Jag vill påminna om att det också handlar om att ge henne politiskt stöd och träffa henne ofta, inte enbart vara en av de allra största givarna till organisationen, vilket ju är. Jag är mycket glad över att de här frågorna reses. Låt mig därför återkomma till frågan om vilka initiativ jag avser att ta. Jag har precis varit i , i , och sett hur fruktansvärt det humanitära läget är. Mest utsatta är kvinnorna och barnen. Vi kan därför se att vi inom ramen för det humanitära engagemanget, såväl som i utvecklingssamarbetet, kan göra mycket mer. När vi deltar som hjälparbetare och dessutom är stora givare har vi också ett stort ansvar för att väva in problemet med kvinnors utsatthet men även deras kraft. När jag träffar kvinnor märker jag att de nu är de största föregångarna för fred och försoning men också när det gäller att skapa förutsättningar för utveckling. Därför handlar mitt engagemang under mina resor om att just besöka områden där kvinnor deltar i utvecklingssamarbetet för att sedan diskutera allt utifrån detta. Det handlar om allt från frånvaro av hunger och tillgång till vatten, sanitet och el till att tala om deras rättigheter och att lära dem, utbilda dem. Vidare tror jag att vi måste se mer på hur vi kan nå ut till män och kvinnor så att de får information om de rättigheter som de faktiskt har. Därmed kan de själva bidra till utvecklingen och ställa de krav som behöver ställas. De länder där dessa rättigheter oftast kränks tillhör ju de mest totalitära staterna där det inte finns någon demokrati. 22 HANS (): Låt mig börja med handlingsplanen om HBT-frågor för Sidas personal. Det är naturligtvis ett steg i rätt riktning. När jag läser handlingsplanen ser jag dock, tyvärr, att målsättningarna är för lågt ställda. finns vid Sida, liksom på UD, stort behov av kompetenshöjning i HBT-frågor för att kunna bedöma situationen i de länder där man agerar, kunna ställa de rätta frågorna och se problemen. Jag hoppas att man intensifierar arbetet med Sidas handlingsplan gällande HBT-frågorna. Behoven är gigantiska. Visst är dessa frågor kontroversiella, och det är mycket möjligt att vi, när vi lyfter upp SRHR-frågorna, kommer att få en och annan ovän, men därför är de också helt avgörande. Jag, och många med mig, ser nämligen att om backar, om tystnar, finns det inte så många andra som i stället kan ta över. Jag tror också att genom sitt långa engagemang för biståndsfrågor och utvecklingsarbete har stor trovärdighet. Vi har en god relation till exempel till och . Den relationen ska vi använda till att trycka på på ett sätt som många andra länder inte skulle ha möjlighet till, även om de skulle vilja. Jag ser fram emot att regeringen mer detaljerat presenterar hur arbetet med Parisagendan ska fortskrida. Utifrån den här interpellationsdebatten förutsätter jag att SRHR-frågorna kommer att tillhöra de prioriterade sektorerna och att de vägs in när statsrådet beslutar om landfokusering. Jag tror att vi kommer att ha all anledning att återkomma till dessa frågor , dels för att det är stora och viktiga frågor, dels på grund av det engagemang som jag och har för sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter och som statsrådet tackade för inledningsvis. Detta varken började eller avslutades . Jag kan garantera statsrådet att vi återkommer. 23 Statsrådet (): Jag vill igen tacka för att han tagit upp frågan i denna interpellation och också tidigare i frågor från . Jag tror att han delar min uppfattning att det är bättre nu när vi har gemensamma synpunkter på den HBT-plan som finns. Den är en bra början. Den kan göras ännu skarpare. Vi ska inte hasta igenom den i , utan inte minst inom ramen för utrikesutskottets arbete föra en bra diskussion om hur vi ytterligare kan skärpa verktygen, så att vi kan vara en föregångare. Vad gäller SRHR-frågorna hoppas jag på fortsatt stöd från , en blåslampa. Jag hoppas också att vi kan diskutera detta i dess helhet och tillsammans hjälpas åt att sprida uppfattningar om demokrati, att vi är banerförare för att få undan totalitära stater, att vi kan hjälpas åt att skapa förutsättningar för utveckling genom att det blir säkerhet i länder. Jag har konstaterat att det är i de totalitära regimerna som HBT-personers och kvinnors rättigheter kränks som mest. Därför är det viktigt att hela vår utrikespolitik, i synnerhet utvecklingspolitiken, som jag ser som den viktigaste delen, kan väva in alla dessa aspekter och därmed tillåta oss att ha som en måttstock hur männen och kvinnorna mår i länderna och hur deras grundläggande rättigheter respekteras. Därmed kan vi också titta på inte minst SRHR-indikatorer som det yttersta måttet. Det är viktigt att vi kan stå upp för frihet och demokrati. Det tror jag är det absolut bästa sättet att verka för att alla människor ska kunna utnyttja de mänskliga rättigheterna fullt ut. Överläggningen var härmed avslutad. 5 § Svar på interpellation 2006/07:429 om mer resurser till 24 Arbetsmarknadsminister (): har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder för att regeringen ska tillstyrka mer resurser till . Jag vill först påpeka att neddragningen av initierades under den tidigare regeringen. Neddragningen var en följd av den omstrukturering som skedde i den svenska industrin. Denna ledde till minskat antal arbetstillfällen och ökad undersysselsättning i . Mot bakgrund av denna problematik och efter förslag av och infördes nya insatser, bland annat trygghetsanställningar, som är alternativa arbeten till arbeten i . Regeringen har ekonomiska vårproposition föreslagit att ska ta en större roll i arbetet för att integrera de funktionshindrade som hamnat i utanförskap. Därför föreslår regeringen i propositionen att öka anslaget till med , vilket motsvarar ca 500 anställda eller en höjning av sysselsättningskravet från 23,4 till . Regeringen beräknar vidare ekonomiska vårproposition att anslaget tillförs 2008 för att öka sysselsättningskravet med motsvarande ca 1 000 platser i . Regeringen återkommer i budgetpropositionen om den exakta fördelningen av dessa medel. har fel när han säger att i sitt budgetunderlag kräver en sysselsättningsnivå runt för att bolaget ska finnas i hela landet. framhåller i sitt budgetunderlag att förutsättningarna för att ska fullgöra sitt uppdrag att finnas i hela landet är att minst innevarande års volym arbetstimmar om 23,4 miljoner upprätthålls. De i vårpropositionen aviserade volymerna hos ligger alltså över det som begär i sitt budgetunderlag. Jag bedömer att därmed kommer att ha nödvändiga förutsättningar för att finnas i hela landet. 25 (): Jag tackar för svaret från statsrådet, men är inte riktigt nöjd ändå. Det är inte min uppgift att vara det heller. Jag kommer att försöka förklara hur jag ser på saken och på svaret. Först och främst är frågan om det som läggs till i vårpropositionen och det som kommer i tilläggsbudgeten räcker till. Jag förväntar mig inte att det kommer att räcka till. Vi har ett dilemma . Vi har dragit ned på , som har problem med att fylla sin uppgift . Det behövs mer pengar för att de över huvud taget ska kunna fylla sin uppgift. Jag satt för och pratade med , som är vd för . Hon uttryckte en oro för att de pengar som är avsatta inte ska räcka till i alla fall. är ett slags nedre smärtgräns för att det ska fungera över huvud taget. Bedömningen är att man måste ha åtminstone 24,4 miljoner, kanske 25. I vår proposition lägger vi till så att det räcker till . Det är för att säkerställa att finns i hela landet och att det finns tillräckligt med medel för att ta emot de människor som behöver hjälp att komma in i verksamhet och även slussas ut vidare i arbetslivet. Tyvärr får jag känslan att regeringen ägnar sig åt sifferexercis. Regeringen försöker med ekonomiska medel hitta gränser och med något slags statistik visa att det den gör blir bra. På det sättet döljer man att man gör för lite. Man måste komma ihåg att har en väldigt specifik uppgift. De ska ta hand om människor som har extra stora behov och se till att de kan slussas ut i arbetslivet och få arbete. uppgift är inte primärt att göra vinst eller att skapa stora pengar och inkomster, utan att skapa arbete och meningsfull sysselsättning för dem som inte kommer in, för dem som står längst ut. Regeringen pratar om utanförskap. De här människorna befinner sig i utanförskap och måste ha hjälp. Om man inte löser det, om människorna inte kommer in i verksamhet, är frågan om fyller sin uppgift. Jag menar att de då inte gör det. De medel som finns avsatta och de som kommer att avsättas tror jag ändå inte räcker till för dem som ska in i verksamheten. Det kommer att finnas större behov som inte kommer att kunna tillgodoses. Regeringen pratar också om att man ska skapa incitament för att se till att människor kommer in i arbete. Ger man inte tillräckliga medel för att ta in de här människorna i verksamhet till att börja med kommer inte dessa incitament att finnas för dem. Det finns många andra signaler som gör att i alla fall jag är orolig för att det inte kommer att fungera. Det kommer att skapas ett utanförskap igen. En interpellant visade siffror på att utanförskapet nu är större än före valet. Hur de siffrorna ser ut behöver man kanske inte kommentera, men signalerna finns där. Regeringen berömmer sig för att bry sig om de människor som står längst bort från arbetsmarknaden, dem som står i utanförskap. Men om man inte gör tillräckligt mycket för att få in dem i verksamhet, som är första steget in, om man inte ger tillräckliga medel för att ska klara av den uppgiften, då blir det inte rätt. Då blir det fel. De pengar som arbetsmarknadsministern nämner i sitt svar är inte tillräckliga. Det måste till mer pengar. Vår bedömning är att det behövs minst för att ska fylla sin uppgift. 26 Arbetsmarknadsminister (): Låt mig först säga att jag naturligtvis delar grunduppfattning, som uttrycks i interpellationen. har en mycket betydelsefull roll på arbetsmarknaden. De fyller, som säger, en viktig funktion för att hjälpa dem som verkligen behöver vår hjälp att få lägre trösklar in på arbetsmarknaden och som annars inte hade haft en möjlighet att vara med. Jag är själv väldigt engagerad i verksamhet. Jag har varit och besökt den . Jag tycker att de gör ett fantastiskt bra jobb. Det måste alltid vara bättre att hitta en möjlighet att vara med genom eller på annat sätt med lönebidrag eller olika skyddande anställningar för den som verkligen behöver den typen av hjälp. Där delar jag absolut grunduppfattning. Grundfrågan är om pengarna räcker till. Är det nog? Det första jag kan säga är att vi har ökat anslaget. Vad vi föreslår i vårpropositionen är en satsning för fler funktionshindrade i arbete genom att öka anslaget successivt med innevarande år och med 435 miljoner, 210 miljoner respektive för . Exakt hur fördelningen mellan lönebidrag och andra insatser ska se ut håller vi på att jobba med just . Vi ska återkomma om det i budgetpropositionen för . Sammantaget beräknas antalet platser med lönebidrag hos , utvecklingsanställningar, trygghetsanställningar och offentligt skyddade anställningar successivt öka med ungefär 2 500 platser genom satsningen till en sammanlagd kostnad på . Exakt hur stor ökningen blir beror lite grann på fördelningen av de olika insatserna. Klart är dock att lönebidragen ökar med ungefär 300. Antalet platser i ökar med 450 platser eller . Jag är beredd att diskutera detta i sitt stora sammanhang för att se att vi når en bra balans. Grunduppfattningen och grundinställningen är att det är en vettig verksamhet och ett bra sätt att få in personer på arbetsmarknaden som annars skulle stå utanför. befinner vi oss i ett arbetsmarknadspolitiskt läge som är väldigt gott. Det sprutar på som tåget, om jag får tillåta mig att uttrycka mig på det sättet i kammaren. Vi ser hur arbetslösheten sjunker, sysselsättningen ökar och utanförskapet minskar. Men det kommer ändå alltid, hur gott arbetsmarknadsläget än är, att finnas en grupp människor som har väldigt svårt att ta sig in. Personer med olika typer av funktionshinder hör till den gruppen. ska där inte känna något bristande engagemang från min sida. Där kan vi säkert i stället ha en debatt om nivåer. Det här är ett första steg. Jag är beredd att fortsätta att titta över detta och se vad som behöver göras i väldigt konstruktiv anda. Det är oerhört viktigt att vi inte lämnar någon bakom oss. 27 (): Jag tvivlar inte på att statsrådet har ett stort engagemang för de här frågorna. Det är jag övertygad om. Men bedömningen av hur utvecklingen ser ut för del är tveksam. Jag var på besök på anläggningen i för . Jag träffade alla anställda som fanns där, både de som jobbade i verksamheten och de som jobbade med människorna där. Det finns en stor oro. Detta är människor som behöver extra stöd. De känner oro för saker som att ta sig till sitt jobb på ett bra sätt och att inte ha för långt till jobbet. De behöver kanske få det lugnt på jobbet. De har sådana funktionshinder att de behöver ha det stödet. Det finns en tendens och risk i jakten på att få många övergångar, det vill säga att få människor vidare från ut till arbetslivet det kan ske med lönebidrag eller inte att man går för fort fram. Frågan om lönebidrag är också en specifik sak. En del av anslaget är till för att jobba med och funktionshindrade. Fördelningen mellan och lönebidrag kan man diskutera i sig. har uppgiften att arbeta med dessa människor, till exempel i . De uttryckte en väldigt stor oro för sin situation. Man förändrar och tar kanske bort verksamhet. Det gör man naturligtvis för att spara pengar men också för att förändra utifrån den arbetsmarknad som finns . Det blir mindre varor och fler tjänster. Det gör att dessa människor inte får det stöd de behöver ha. En sådan sak som att resa från till , där man har en annan anläggning, är för en del ett oöverstigligt hinder. Det är inte uppgift att spara pengar. De ska se till att dessa människor får en bra verksamhet. Dessutom finns det i varje fall i Emmabodaexemplet lokalt en efterfrågan på de varor och tjänster som man gör i . Att då på något sätt flytta verksamheten till för att sedan skicka ut varorna igen är inte speciellt smart. Man måste ha något slags tanke i detta. Vad är den primära uppgiften för ? Är det att tjäna pengar eller att se till att människor har en bra sysselsättning och får hjälp ut i arbetslivet på ett bra sätt? Man måste ta den här stora oron på allra största allvar. Det är inte bara här. Jag har haft kontakter med och ett par andra ställen. Man uttrycker samma oro för att förändringen man gör går för fort och blir fel. Man lämnar människor bakom sig. Man måste ha tillräckliga resurser för att ta hand om den allra sista gruppen funktionshindrade, som kanske inte kan slussas ut i arbetslivet normalt utan behöver ha verksamheten stadigvarande på sin hemort så att de har någonting att göra och en sysselsättning. Klarar inte av det så klarar de inte av sin uppgift att finnas i hela landet och skapa arbetstillfällen för dem som behöver extra hjälp och extra resurser för att på något sätt komma till. Människor kan kanske slussas ut i någon verksamhet i samhället som har behov av lönebidragsanställda eller där de som funktionshindrade kan fungera som en vanlig anställd. Det är det primära i verksamheten att se till det. 28 Arbetsmarknadsminister (): Jag ska passa på att tacka för interpellationsdebatten. Det ger också tillfälle att stilla en del av oron. Vårpropositionens förslag innebär trots allt att vi ökar anslaget med nära 1 miljard till det samlade området för att hjälpa den här målgruppen tillbaka till en anställning. På det sättet tror jag att man kan lugna dem som är verksamma inom på olika sätt och vis. När det gäller exemplet från och förstår jag naturligtvis oron. Det är förstås självt som fattar beslut om sin organisation. Det kan jag inte kommentera annat än genom att säga att det med det arbete vi gör genom propositionen inte finns grund för den oro som vädrar. Det är klart att detta måste följas ganska noga framöver. Vi måste se att vi når det resultat vi gemensamt vill uppnå så att de som verkligen är i behov av vår gemensamma hjälp också får det. Den tyske professorn var här för inte så hemskt länge sedan och höll ett föredrag i samband med globaliseringsrådet. Jag ska försöka sammanfatta det han sade. En av de saker han sade var: Det är bättre att betala människor för att jobba än för att inte jobba. I någon mening är det en väldigt bra utgångspunkt. När det gäller personer som har behov av hjälp och stöd för att över huvud taget ha en möjlighet att ta sig in måste vi vara beredda att göra någonting. Ambitionsnivån är det inget fel på.