prot · GU0984 · 2007-03-29 00:00:00 — Saknas kollektivavtal på en arbetsplats finns således inget skydd för de nuvarande eller framtida anställda när det gäller löner och anställningsvillkor. I är det helt lagligt att betala låga löner, och det finns ingen laglig skyldighet för arbetsgivare att exempelvis skaffa eller behålla försäkringar för sina anställda. Något stöd från samhället på arbetsplatser där det saknas kollektivavtal finns inte heller. Det är detta system som brukar kallas den svenska modellen. Konstruktionen med branschanpassade avtal i stället för fyrkantig minimilagstiftning har kunnat ge bättre villkor för såväl anställda som arbetsgivare. Systemet förutsätter dock starka, jämbördiga parter och tydliga spelregler. När en arbetsgivare tecknat ett kollektivavtal råder i stort sett strejkförbud under avtalets giltighetstid. Om arbetstagarorganisationers medlemmar skulle börja avstå från att kräva kollektivavtal, eller om organisationerna får begränsade möjligheter att kräva kollektivavtal drabbas dock i förlängningen alla arbetstagare av sämre löner och anställningsvillkor. Företagen får en osund konkurrens, och det blir mer konflikter på arbetsmarknaden. Om man börjar ifrågasätta och göra ingrepp i delar av den svenska modellen kan den ordning och reda som rått på svensk arbetsmarknad komma att äventyras. I sammanhanget kan också påpekas att svensk fackföreningsrörelse ur ett internationellt perspektiv är mycket varsam med konflikter. Vår ståndpunkt är att parterna på ett ansvarsfullt sätt hanterar såväl rättigheter som skyldigheter inom ramen för det system som vi alla säger oss vilja ha. Vi försvarar den svenska modellen och arbetstagarorganisationernas rätt att kräva kollektivavtal av arbetsgivare som bedriver verksamhet i . Vi gör det utifrån att alla tjänar på det system som arbetsmarknadens parter gemensamt har byggt upp. Nästa område som förtjänar att tas upp är turordningsundantaget i LAS som infördes . Utskottet konstaterar i sitt ställningstagande att frågan om att avskaffa tvåpersonersundantaget i LAS har varit uppe till prövning i kammaren sedan det infördes utan att det har lett till någon omprövning av beslutet. Sannolikheten för att majoriteten skulle ompröva sitt beslut är givetvis obefintlig, men det gör inte undantaget mer rätt eller ens rimligt! Vidare skriver utskottet att man vill understryka att undantaget är till för att nyckelpersoner ska kunna vara kvar i verksamheten. Vad menar man då, egentligen? Den lag som innefattar hela arbetsmarknaden innehåller redan regler som gör det möjligt att undanta nyckelpersoner vid arbetsbrist. Skillnaden som man här försvarar handlar snarare om att man i undantagslagstiftningen inte behöver ange sakliga skäl för att undanta två personer från turordningen vid arbetsbrist. Undantaget kan heller inte prövas rättsligt. Socialdemokraterna och har gemensamt lämnat in en reservation där vi redogör för våra invändningar mot undantagsreglerna i LAS. Kortfattat kan man sammanfatta våra synpunkter med att vi vänder oss mot en lag som ger arbetsgivarna möjlighet att ensidigt och godtyckligt göra undantag från turordningsreglerna. Det är en lag som lämnar den enskilde rättslös. Det är en lag som slår särskilt hårt mot redan utsatta grupper på arbetsmarknaden, till exempel gravida kvinnor, arbetstagare med utländskt ursprung, långtidssjuka, äldre, fackligt förtroendevalda och övriga anställda som av arbetsgivaren uppfattas som besvärliga. Dessutom anser vi att det är principiellt orimligt att anställda i små företag ska ha sämre rättsligt skydd än anställda i större företag. Vi kan inte acceptera att det är en legitim konkurrensfördel för små företag att ha sämre anställningsskydd. Det sista området som jag har för avsikt att beröra är allas rätt till heltid. Det är en fråga vars problemställning nästan uteslutande berör kvinnor. Kanske är det därför som utskottsmajoriteten under denna punkt lämnar ifrån sig en i det närmaste icke-text. Det snällaste man här kan konstatera är att högeralliansen åtminstone är konsekvent. De säger, menar och gör absolut ingenting! Frågan är möjligtvis varför. Tycker man inte att det är ett problem att företrädesvis kvinnor i stor utsträckning arbetar deltid mot sin vilja och att många av dem inte kan leva på sin egen lön utan är beroende av någon annan för sin försörjning? Jag ser fram emot svar från utskottsmajoritetens företrädare i denna fråga under debatten. Trots att jämställdhetsfrågor uppenbarligen inte är en stark gren för högeralliansen vore det klädsamt om man ville utveckla hur man har resonerat när man i samband med budgetpropositionen beslutade att dra tillbaka betänkandet Stärkt rätt till heltidsanställning i sin helhet utan ytterligare åtgärder. Och menar jag utöver det uppenbara faktum att betänkandet har tagits fram av den gamla regeringen, som ansvarig minister anförde som skäl i ett svar på en fråga i en interpellationsdebatt . I budgetpropositionen kan man utläsa att 250 000 personer arbetar mindre än de skulle vilja. 200 000 av dem önskar enligt tidigare undersökningar att få arbeta heltid. av dem är kvinnor. Genom att arbeta ofrivillig deltid har de, utöver svårigheter att försörja sig på sin egen lön, överlag en svagare förankring i arbetslivet. De har oftast sämre löneutveckling, mindre kompetensutveckling, färre karriärmöjligheter, lägre sjuk- och arbetslöshetsersättning och sämre pension. För att komma till rätta med problemet vill vi ha en lagstiftning som innebär att heltid är en rättighet och deltid en möjlighet. Att heltid ska vara en norm innebär inte att alla som förvärvsarbetar ska arbeta heltid men att skäl måste anges när man avviker från . Vi står givetvis bakom samtliga våra reservationer och särskilda yttranden, men för att spara kammarens tid nöjer mig med att yrka bifall till reservation 2, reservation 6 och reservation 9. I detta anförande instämde , , och (alla s). 75 (): Jag ska börja med att säga att jag även är ersättare. skulle ha varit här, men hon är fortfarande sjuk. tänker jag försöka vara med i debatten lite längre. Det arbetsrättsliga skyddet har urholkats ganska väsentligt . En långvarigt hög arbetslöshet, allt fler tillfälliga anställningar, privatiseringar av offentlig verksamhet och ett tuffare klimat för fackligt förtroendevalda har i praktiken ställt många löntagare utanför det skydd som lagar och avtal ska ge. Ett i grund och botten rättssäkert och flexibelt system har blivit kringskuret av strukturella förändringar och smitvägar som öppnats efter hand. Otryggheten i arbetslivet är ett stort och växande problem på den svenska arbetsmarknaden. av arbetstagarna i har en tidsbegränsad anställning. Om man bryter ned statistiken på grupper blir det tydligt vilka det är som har fått sin trygghet och frihet beskuren av denna utveckling. Det är kvinnor, unga och personer med utländskt ursprung. Var fjärde LO-ansluten kvinna mellan och över en tredjedel av alla LO-kvinnor födda utanför är tillfälligt anställda. Den form som innebär den allra största otryggheten, den så kallade behovsanställningen, har det är rätt länge sedan ökat från ungefär 40 000 till nästan 145 000 . Det är en explosionsartad utveckling. Det är i stort sett uteslutande kvinnor i LO-yrken som på detta sätt går som daglönare helt utan kontroll över sin vardag, sin ekonomi och sin arbetssituation. Urholkningen av anställningstryggheten har alltså mycket tydliga köns-, klass- och etnicitetsaspekter. Om vi ska lyckas minska klyftorna mellan fattiga och rika, mellan kvinnor och män och mellan svenskfödda och invandrade är det helt avgörande att den fasta heltidsanställningen återupprättas som norm på arbetsmarknaden. Det är den mest grundläggande och angelägna förändringen av arbetsrätten vi står inför . Tyvärr har vi nu en högerregering som i stället vill utöka arbetsgivarnas möjligheter att ha folk anställda på otrygga visstider utan anställningstrygghet. Jag skulle gärna vilja höra någon av de borgerliga ledamöterna här försvara det förslaget inför de hundratusentals unga, kvinnor och invandrade som inte kan förutse sin ekonomiska situation, inte kan ta ett banklån, inte kan planera en semester eller ens skaffa sig en egen bostad därför att de saknar en stabil inkomst. Jag vill också höra någon från den blå bänken förklara varför högern, som har gjort det till sin paradfråga att alla ska jobba och jobba mer, totalvägrar när det gäller rätten att få jobba heltid. Kan det bero på att också deltidsarbetslösheten är en tydlig klass- och könsfråga ? Kan det bero på att det är LO-anslutna kvinnor som utgör den största parten av de minst 250 000 som jobbar mindre än de skulle vilja och kunna? Det kanske inte är några viktiga personer för alliansen. Eller är det bara så att arbetsgivarnas önskemål om en flexibel och billig personal väger tyngre än kvinnors rätt till en lön de kan leva på? För det är ett faktum att deltidsarbetet är den största enskilda orsaken till inkomstklyftan mellan män och kvinnor. Dessutom vet vi att deltidsjobb ger sämre löneutveckling och mindre inflytande på jobbet. Lagstadgad rätt till heltid och deltid som en möjlighet går att genomföra utan att jobb går förlorade eller att verksamheter klappar ihop. Det finns det mängder med bevis för genom lyckade projekt och inte minst genom att i stort sett alla arbetsplatser där män jobbar faktiskt har heltid som norm. Det går om man vill, men högern vill inte. Därför påstår de att det inte går. En oroväckande tendens i arbetslivet är den hårdnade pressen på fackligt förtroendevalda. Det blir allt vanligare att skyddsombud, klubbordföranden och andra fackligt aktiva hotas, omplaceras och till och med avskedas på tvivelaktiga grunder som bristande lojalitet eller personliga skäl. Det mest uppmärksammade fallet är fackklubbsordföranden i i tunnelbanan, Per som avskedades sedan han offentligt kritiserat sin arbetsgivare för de stora brister i säkerheten i . Per fall har prövats i Arbetsdomstolen, och domen väntas inom en månad. Det rimliga är att vinner målet och att avskedandet ogiltigförklaras. Men det betyder inte att Per kan gå tillbaka till sitt jobb. § 39 i LAS ger nämligen utrymme för arbetsgivaren att betala ett relativt lågt extra skadestånd för att köpa ut den man sparkat trots att avskedet befunnits olagligt. Det här kryphålet gör det ganska smärtfritt för oseriösa företagare och arbetsgivare att göra sig av med obekväma anställda. Men det fungerar också som en varning och en munkavle för andra på arbetsplatsen. Den som använder sig av sitt fackliga mandat att ta strid mot arbetsgivaren kan räkna med sparken. I förlängningen handlar det om utrymmet för fackligt arbete och demokrati och yttrandefrihet i arbetslivet. Om den svenska modellen, som även ni i högern påstår er värna, ska fungera i praktiken måste den här möjligheten för arbetsgivarna att i strid med lagens intentioner göra sig av med obekväma personer täppas till. Den måste alltså ändras. Det enda rimliga är att vi inför samma regel som man har i till exempel vårt grannland där den som sparkas på felaktig grund har rätt att få sitt arbete tillbaka också om arbetsgivaren motsätter sig det. Om den avskedade i stället väljer att gå och ska skadeståndet vara betydligt mer kännbart än för stora arbetsgivare. Beloppets storlek bör därför sättas i proportion till företagets omsättning. Det är i sammanhanget närmast komiskt att utskottsmajoriteten motiverar sitt avslag på det här förslaget med att det riskerar att leda till en obalans till nackdel för arbetsgivarsidan. Det är ju liksom det som är poängen, fast jag skulle kanske uttrycka det så här: Det skulle leda till att balansera upp det totala övertag som arbetsgivaren har gentemot en felaktigt avskedad anställd. Slutligen måste jag också säga något om det kryphål i LAS som öppnades . Det ställer personer anställda i småföretag utanför det skydd alla andra har. Det handlar om rätten att utan motivering eller rättslig prövning undanta två personer vid uppsägningar. Argumenten mot att införa undantagsrätten håller lika bra som då, . Det finns ingen rimlighet i att anställda i små företag ska ha sämre rättsskydd än dem som är anställda i stora företag. Undantagsrätten öppnar för precis den typ av godtycke som LAS är till för att förhindra, nämligen att personer som arbetsgivaren av olika skäl anser vara besvärliga sorteras ut godtyckligt. Att täppa till det kryphålet är faktiskt att återupprätta själva idén med den arbetsrättsliga lagstiftningen. Jag står bakom alla yrkanden, men jag yrkar bara bifall till reservation 8 och reservation 9. 76 (): Som sagts tidigare hade vi en lång diskussion i går om arbetsrätt utifrån ett EU-perspektiv. Vi diskuterade hur mycket EU skulle lägga sig i detta. Vi kom också ganska mycket in på grunderna och principerna för arbetsrätten. Vi i står naturligtvis bakom att kollektivavtalen ska gälla. De grundläggande bestämmelserna finns förvisso i lagstiftningen, men sedan är det upp till parterna att sköta de reella förhandlingarna, till exempel som de som just nu pågår i avtalsrörelsen. Jag ska därför inte dra hela grunder för arbetsrätten, infallsvinklar etcetera, utan jag ska koncentrera mig på två frågor. Den första gäller givetvis orsaken till att det finns en arbetsrätt och den utveckling vi har sett i . Jag tror att det är helt nödvändigt att vi har en stark arbetsrätt och att vi har starka parter både från arbetsgivarsidan och från arbetstagarsidan. Vi lever i en föränderlig värld. Företag kommer att startas och företag kommer att läggas ned. Så är det, och det är inget konstigt med det. Tvärtom är det nog något ganska positivt, framför allt om man som vi miljöpartister tycker att vi behöver förändra en del i den gröna omställningen. Vi vill inte ha oljeraffinaderier och kol. Vi vill satsa på miljövänlig teknik och få fram vindsnurror, bränsleceller och så vidare. Det innebär att vissa företag kommer att få läggas ned och att andra kommer att få starta. Men för att det ska gå att göra på smidig väg är det bra att ha parter som är jämbördiga. Det finns företag som läggs ned på grund av att vinsten inte är tillräckligt hög. Då börjar man få lite onda aningar. Är det verkligen så det ska gå till? Ska företag lägga ned verksamhet därför att det inte är tillräckligt hög vinst? I de fallen tror jag att det är nödvändigt att samhället sätter press på och tvingar företagen att ta ett större ansvar vid en sådan omställning. vill man flytta verksamheter till ett annat land för att därigenom kunna öka vinsten. Men det ställer också ansvar på det man lämnar kvar i , på anställningar. Där tror jag att samhället måste se till att regelverket är sådant att företagen helt enkelt måste ta ett mycket större ansvar. Vi har en reservation om detta i betänkandet, men den har blivit avslagen så nu att det väl inte är någon idé att hoppas på att den ska bli bifallen . Jag ber bara er i den borgerliga majoriteten att läsa den och försöka förstå grunderna för vårt ställningstagande, så kanske vi kan få den bifallen. Den andra viktiga frågan är rätten till heltid. De otrygga anställningarna har ökat betydligt , och antalet deltidsanställda fortsätter att öka. Tyvärr är det inte så att fler och fler får heltid. är deltid en norm för många yrkeskategorier, framför allt där kvinnor är i majoritet. Det är fullständigt obegripligt. Jag köpte färg . I den typen av butiker är det mest män som jobbar, och de jobbar i princip alltid heltid. Men tror ni att de som jobbar i en affär som till exempel säljer damunderkläder, oftast kvinnor, jobbar heltid? Nej, de flesta av dem jobbar deltid. Då är det någonting som inte stämmer. Männen får per automatik heltid, och det är ingen som ifrågasätter det, medan en kvinna som ska jobba i en affär får frågan: Varför ska du jobba heltid? Du kan väl jobba fyra då och då, för det är ändå inga kunder under de andra timmarna. Det räcker med två i personalen och inte tre. Och detta accepterar kvinnor. De vågar inte ta striden. Då kanske man säger att vi måste öka stödet för kvinnoorganisationer för att kvinnor ska organisera sig bättre och kräva sin rätt. Ja, det kan man göra. Jag har ingenting emot det. Alternativet är givetvis att vi har en lagstiftning som ger rätt till heltid och där arbetstagaren är den som säger: Nej, jag vill inte jobba heltid. Jag vill bara jobba , för det passar min livsstil eller min levnadssituation just . Men när rätten till heltid är just en rättighet kan arbetstagaren inte tvinga någon att jobba deltid. Vi i majoriteten förra mandatperioden, s, v och mp, arbetade fram ett sådant förslag som den borgerliga majoriteten nu drar tillbaka. Det är nästan det värsta sveket under de här sex månaderna ur ett jämställdhetsperspektiv. Det hade kunnat ge en möjlighet för kvinnor att jobba heltid, för majoriteten av dem som har deltid är just kvinnor. Men ni drar tillbaka förslaget. Det hade varit en sak om ni hade föreslagit någonting annat, kanske justerat lagstiftningen och lagt fram ett annat förslag. Då kanske vi inte hade sagt så mycket. Men problemet nu är att ni inte lägger fram ett enda förslag. Ni drar bara tillbaka vårt förslag och säger att det är väl bra som det är. Det är inte bra som det är. Vi har inte jämställdhet i , och vi har framför allt inte en jämställd arbetsmarknad. Då måste vi som riksdagsledamöter, som lagstiftare, försöka ändra den situationen. Och rätt till heltid men möjlighet till deltid hade varit en möjlighet. Jag beklagar att inte den nya majoriteten väljer att fortsätta i den riktningen utan helt och hållet abdikerar och låter ojämställdheten fortsätta på detta område i . Jag stöder givetvis många saker i reservationerna och de särskilda yttrandena från både mig själv och delvis också från s och v, men för tids skull yrkar jag bifall till reservation 9. Kanske majoriteten ändrar sig och trycker rätt när vi voterar. 77 (): Samtliga svenska partier säger sig värna grunden för den svenska modellen, där utgångspunkten är att reglering av villkoren på svensk arbetsmarknad i huvudsak bör ske genom kollektivavtal och inte genom lag. Vi moderater får ofta frågan hur vi ser på kollektivavtalen. Jag ska därför börja detta anförande med att ge ett tydligt svar på denna fråga. De flesta arbetstagare och de lite större arbetsgivarna ser oftast fördelar med ett system med ett kollektivavtal med normalt tillhörande fredsplikt. Däremot upplever många mindre företag och enskilda oorganiserade arbetstagare problem med kollektivavtalssystemet. Detta går inte att bara vifta bort! En viktig sak är att genom den svenska modellen har lämnat ifrån sig den parlamentariska makten över stora delar av arbetsmarknadslagstiftningen till arbetsmarknadens parter. De avtal som träffas påverkar även oorganiserade arbetstagare och arbetsgivare. Detta ställer stora krav på ansvarstagande från parterna så att inte den makt man förfogar över missbrukas. För det mesta tar också parterna detta ansvar. Det är ett faktum att vi har ytterst få konfliktdagar på den svenska arbetsmarknaden jämfört med många andra länder. De flesta fackliga organisationer visar också stor återhållsamhet med konfliktvapnet. Bara ett fåtal använder detta för att tvinga fram kollektivavtal på arbetsplatser där man saknar medlemmar. Vi moderater hoppas att dessa organisationer själva ska ta sitt ansvar och använda konfliktvapnet på ett sätt som gör att man inte skrämmer bort sina egna medlemmar och hotar organisationernas legitimitet hos allmänheten. Det är viktigt att alla tar sitt ansvar för att bevara förtroendet för den svenska modellen både inom och i EU. Enskilda händelser som av vissa tolkas som bristande ansvarstagande får inte skymma det faktum att systemet oftast fungerar ganska bra. Vi avvisar därför alla förslag som gäller att såväl inskränka som utöka de fackliga organisationernas rätt till stridsåtgärder. Visst finns det kritik mot dagens system, och kollektivavtalen har sina brister. Men det är svårt att hitta ett system som skulle fungera bättre. Det var därför gick till val på att behålla kollektivavtalsmodellen som huvudprincip för den svenska arbetsmarknaden. Och detta vallöfte tänker vi hålla! har vid olika tillfällen träffat företrädare för alla de stora fackliga centralorganisationerna liksom företrädare för näringslivet. Alla har de varit eniga om att kollektivavtalsreglering är att föredra framför detaljerad lagstiftning, detta för att inte ytterligare urholka den svenska modellen. Och majoriteten i utskottet har lyssnat. Utskottet har trots detta tvingats behandla hela 66 motioner inom arbetsrättens område, de flesta inlämnade av Socialdemokraterna och . Det stora antalet motioner är uppseendeväckande med tanke på att även dessa två partier säger sig värna kollektivavtalsmodellen. De två partiernas förtroende för arbetsmarknadens parter verkar inte vara särskilt stort. Majoriteten i utskottet avstyrker samtliga motionsyrkanden, inte för att alla förslag i sig är ointressanta eller för att problemskrivningen alltid är felaktig. Men majoriteten anser att de flesta av de frågor motionerna avser med fördel kan regleras avtalsvägen mellan arbetsmarknadens parter. Om vi skulle börja detaljreglera arbetsmarknaden ännu mer innebär det sannolikt i förlängningen ett hot mot hela den svenska modellen, där vi har branschvis anpassad avtalsreglering. Behövs det då ingen lagstiftning alls inom arbetsrättens område? Jo, det är givet. Att låta parterna fritt avtala om skydd mot diskriminering är kanske inte en framkomlig väg. Lagen innehåller också viktiga grundläggande minimiregler, exempelvis om uppsägning, anställningsskydd och arbetsmiljö. Den arbetsmarknadslagstiftning som finns behöver naturligtvis, precis som all annan lagstiftning, en översyn emellanåt, men majoriteten i utskottet ifrågasätter införandet av en ny omfattande och detaljerad lagstiftning. Vi ser hellre att arbetsmarknadens parter i första hand löser problemen avtalsvägen. I gårdagens debatt om om arbetsrätt påpekade vi också att i den mån arbetsrättsliga lagar ska korrigeras, avskaffas eller tillföras är detta en fråga om ska avgöras i riksdag, gärna efter samråd med arbetsmarknadens parter, men det är inte en fråga för EU. Jag ska kort kommentera några av motionerna. När det gäller de 14, delvis exakt lika formulerade, motioner från s och v som rör avskaffande av undantag från turordningsreglerna avvisar utskottet dessa, precis . Vi vill värna om dagens viktiga möjlighet för de minsta företagen att undanta två personer från turordningsreglerna vid nedskärningar. Detta kan vara avgörande för att rädda företagens överlevnad och trygga övriga jobb. De elva motioner från oppositionspartierna som rör rätt till heltid avvisas också. Infördes rätt till heltid för alla skulle detta sannolikt öka arbetslösheten. Det är inte så att tre halvtidsjobb blir tre heltidsjobb. Det kanske inte ens blir två heltidsjobb. Det kanske blir bara ett. Denna oro delas av flera fackliga organisationer, och jag är lite förvånad över att oppositionen inte uppmärksammat detta. Det är dock viktigt att kommuner och landsting är ett föredöme i de här frågorna och att man där försöker gå före och erbjuda heltidstjänster. De nya satsningar som regeringen gör på kommuner och landsting för att förbättra kvaliteten i verksamheten kommer också att göra det möjligt att anställa fler på heltid. I två motioner, en moderat och en folkpartistisk, vill man förbättra ledighetsreglerna och anställningsskyddet vid fredsbefrämjande uppgifter utomlands och vid tjänstgöring vid frivilligförsvaret. Utskottet ser positivt på dessa motioner men konstaterar att problemen ofta kan lösas genom överenskommelse mellan den anställda och arbetsgivaren. Vi utgår från att regeringen vid behov uppmärksammar problemen och avstyrker motionen. Slutligen kan jag nämna att de motioner som rör visstidsanställningar kommer att behandlas och debatteras senare i samband med regeringens proposition i denna fråga. I gårdagens debatt om grönboken påpekade jag också hur splittrad oppositionen var i dessa frågor.