prot · GU0978 · 2007-03-20 00:00:00 — När man läser denna proposition kan man undra om den över huvud taget har delats på . Det verkar nämligen som om de viktiga frågorna om forskning och utbildning över huvud taget inte är belysta och inte nämns på något sätt i propositionen annat än några fromma förhoppningar om att skulle kunna lösa detta. Men har helt andra uppdrag och har inte alls uppdraget att lösa frågan om ansvaret för utbildningen och forskningen inom det medicinska området. Det finns anledning till oro just därför att vi vet av erfarenhet. Det är till exempel erfarenhet att det är näst intill omöjligt att få de privata entreprenörer som finns, och i stor omfattning i , att ställa upp med utbildningsplatser för den kliniska utbildningen. Detta är ett reellt problem. Och talar vi inte om de viktiga och centrala delarna som universitetssjukhusen kan stå för. Jag tycker att det är sorgligt att den borgerliga regeringen är liksom förblindad av att av ideologiska skäl gå fram i blixtfart med att göra allvarliga lagändringar som väcker berättigad oro om frågor som rimligen borde oroa också socialministern. 53 FINN (): Jag skulle vilja rikta en fråga till socialministern med anledning av den proposition som har lagts fram när det gäller forskningen relaterad till det som kallas en startlag. När den tidigare stopplagen hade införts av den tidigare regeringen upplevde jag, dels eftersom jag civilt har arbetat med klinisk forskning, dels även från annat håll i min närhet, ett bekymmer med att man fick allt svårare att se hur man skulle kunna skaffa ett vettigt samarbete mellan landsting och inte minst statligt anställda forskare för att bedriva klinisk forskning. flaggas det en hel del för en positiv ändring, som jag ser det, i den blivande startlagen på denna punkt. Ett orosmoment är dock att även vi forskare är centrerade i ett någorlunda hierarkiskt system. Med det vill jag säga att det i debatten har förekommit kritik från en remissinstans mot att låta de fria och oberoende forskarna själva vara inblandade med sjukvårdshuvudmännen när det gäller hur man ska kunna organisera sådan här verksamhet. Det är bekymmersamt om det skulle bli på det sättet att man återigen kringskär den enskilda, fria och oberoende forskargruppens möjligheter att ha avtal med sjukvårdshuvudmännen just i forskningssyfte. Min fråga till statsrådet är om vi kan känna oss trygga i och med den nya propositionen och om vi verkligen ges denna frihet. Denna remissinstans är alltså en av landets sex medicinska fakulteter. Och vid socialutskottets offentliga hearing ställde jag frågan till den remissinstansen om man hade förankrat detta ute bland de andra medicinska fakulteterna. Det hade man uppenbarligen inte gjort. Och jag har ett exempel på att just den förankringsprocessen nog inte hade lett fram till denna typ av kritik. Därför är min fråga riktad till statsrådet om vi kan känna oss trygga i förhoppningen att startlagen, som egentligen är benämningen på att återgå till ett sunt system som vi hade tidigare, ger oinskränkt frihet till fria och oberoende offentligfinansierade forskare tillsammans med entreprenörer av olika slag, som naturligtvis gärna kan vara offentligt driven forskning vid universitet men även annan typ av kombinationsentreprenörskap, och att sjukvårdshuvudmannen ytterst har att besluta om detta. 54 Socialminister (): Jag vet inte riktigt vad jag ska kunna säga för att lugna upprörda meddebattörer eller motdebattörer i detta sammanhang. Här känns det lite grann som att man så att säga behöver veva upp sig ganska rejält och höja tonläget till sällan hörda nivåer för att möjligen nå utanför huset. Men det är ändå så, mina vänner, att vi klarade oss utan en stopplag, den lag som vi nu tar bort, fram , och vi klarade oss utan den 20022006, och jorden gick inte under . Det bedrevs forskning med stor framgång i , och den forskningen kan naturligtvis också bedrivas när den stopplag som fanns tas bort. Och han talar om vad ett skräckscenario skulle innebära. Och det är just ett skräckscenario. Jag drar mig till minnes att jag som pojke läste seriealbumen om Asterix. Där fanns det en hövding som hade stora problem i livet. Det berodde på att han trodde att himlen skulle ramla ned i huvudet på honom. Det finns naturligtvis alla möjligheter för den politiker som vill måla upp ett skräckscenario om att himlen ska ramla ned i huvudet eller att svensk forskning kommer att gå under . Men jag kan försäkra er att det inte kommer att ske. Regeringen är fast besluten om att fortsättningsvis ska vara ett framgångsrikt forskningsland och att ytterligare resurser kommer att satsas på detta område. Vi bereder just nu ett arbete som kommer att göra ett nytt avstamp på detta område. Forskningen är nämligen nyckeln till att ska vara framgångsrikt inom sektorer där vi har varit framgångsrika och där det naturligtvis finns mycket ytterligare att vinna ur ren kommersiell synpunkt, förutom det viktiga som ligger i att man uppfinner och utvecklar nya läkemedel som gör att människor kan bli botade eller få sitt lidande lindrat. När det gäller denna proposition som berörs, och som vi diskuterar, är jag naturligtvis helt överens med forskningsministern. Vi har berett den gemensamt. Alla departement har haft sina synpunkter. En klar majoritet av alla remissinstanser som har yttrat sig har med mycket tunga argument understött regeringens politik på detta område, även om inte alla remissinstanser med en röst har ropat att den är toppen. Staten har en uppsättning instrument som kan användas för att värna forskningen om den i något sammanhang skulle vara hotad. Men i just detta sammanhang tror jag att man ropar att vargen kommer alldeles i oträngt läge. Och det är väl skönt i så fall. När det gäller Finn fråga har regeringen naturligtvis för avsikt att framöver värna den fria och oberoende forskningen eftersom vi tror att den är grunden till framgångar på detta område och på många andra områden. Det kommer naturligtvis att gälla också då vi har tagit bort den stopplag som har varit ett hinder för det är en del av utgångspunkten i vårt resonemang dem som har ett ansvar för hälso- och sjukvården i landet att få tillgång till de befogenheter som de behöver ha för att fullt ut kunna sköta sitt uppdrag. Jag hyser väldigt små förhoppningar om att mina motdebattörer nu kommer att säga att de därmed är lugnade eftersom jag tror att det ligger en politisk poäng i att försöka driva upp denna debatt till ett tonläge som saknar grund i den fråga som vi nu diskuterar. 55 (): Socialministern kan vara lugn. Vi är inte överens; det kan vi säga. Socialministern svarar inte på mina frågor. Jag vet inte hur jag ska ställa frågan om hur regeringen ser på möjligheten att, som den borgerliga landstingsledningen i nu vill, stycka upp eller genomdriva vårdgallerior. Jag återger vad cheferna på säger det är alltså inte mina ord. De säger att ett skräckscenario vore att man skulle stycka upp eller införa vårdgallerior. Man ser problemen för svensk forskning och utbildning på medicinområdet. Vi har en socialminister som inte tycker att det här verkar intressant och som hänvisar till att det gick bra före stopplagen. Men då hade vi inte ett enda landsting som satt med planer på att på det här sättet sälja ut sjukhusen och stycka upp dem. Såvitt jag vet är begreppet vårdgallerior detta med att stycka upp ett universitetssjukhus i vårdgallerior ganska nytt. Du kan rätta mig om jag har fel och om det getts exempel i svensk historia. Men det är detta som oroar forskningsinstitutionen på . Det finns två sätt att se på det här. När det gäller det första synsättet hoppas jag, återigen, att socialministern ger besked om hur man ser på utvecklingen. Om , precis som de har sagt, vill stycka upp och göra vårdgallerior av kommer regeringen då att acceptera det? Det står lite allmänt i svaret om att man förutsätter att landstingen tar sitt ansvar. Man liksom antar att det här kommer att rulla på. Men hur kommer regeringen att agera om här i alla fall gör så här? Kommer man då att försvara forskningen? Kommer man att lyssna på cheferna på eller är det för er bara politisk retorik från socialdemokrater? Jag vet inte vilken politisk tillhörighet de har. När man läser svaret från socialministern framstår liksom en övertro på avtal. Man förutsätter att det ska bli avtalslösningar som garanterar det här. Men ärligt talat: Jag kommer från , och vi har sett hur avtal kan fungera och inte fungera oavsett politiska majoriteter. Om jag får ta ett annat exempel, socialministern, vill jag nämna kollektivtrafiken i . Vi har försökt göra det här med upphandlingar, avtal och sådant. Man kan tycka att det inte ska vara så svårt att fixa ett avtal som gör att pendeltågen går och kommer . Men inte ens det har visat sig fungera så enkelt. heter det att man förhoppningsvis kan fixa ett avtal. Men hela forskningen och den långsiktiga utbildningen av nya doktorer liksom omvårdnadssektorn är sådant som ska lösas genom enskilda specialiteter med avtal. De ska samverka med varandra. Vilka krav vill socialministern ställa på de här avtalen? Kan han redovisa det? Hur ska de här avtalen och konstruktionerna se ut? Finns det en plan för detta? Har socialministern redan den kvalitetsgranskningen klar? Jag skulle vilja veta hur socialministern resonerar också när det gäller hur man ska gå vidare med detta. Avslutningsvis: Jag kan förstå varför socialministern inte vill svara på frågan om vårdgallerior och om avstyckning och uppstyckning av . Då måste han ju säga att den nuvarande statsministern lurade väljarna i valrörelsen. Den nuvarande statsministern stod ju där på slutet i tv-duellerna och sade: Vi ska inte privatisera de stora universitetssjukhusen. Är det därför regeringen inte vill svara? Om det blir så att den borgerliga landstingsledningen i avstyckar och privatiserar del för del, avdelning för avdelning, privatiserar man ju bakvägen alltså precis det som i valrörelsen lovade att man inte skulle göra. Kan det vara därför regeringen inte vill svara på mina frågor? 56 (): Nej, , vi har inte sagt att himlen kommer att falla ned över våra huvuden. Jag tycker att det var ett ganska lågt grepp. Vi försöker föra en diskussion om en ganska allvarlig kritik och om de farhågor som finns när det gäller vad som ska hända med universitetssjukhusen om man väljer att sälja ut dem som gallerior eller att knoppa av så att man lämnar det som vi faktiskt vet är en viktig förutsättning, nämligen den organiskt sammanhållna universitetssjukvården. Det är en av de saker som vi vet är en viktig förutsättning för god klinisk forskning och klinisk utbildning. När det däremot gäller privat eller offentlig drift finns det inga belägg för att det ena är bättre än det andra i kvalitetshänseende. En lång rad remissinstanser har tagit upp just behovet av att man i avtal på ett detaljerat sätt reglerar sådana här saker. Men regeringen föreslår inga sådana avtal. Det hade varit enkelt att föreslå en lagstiftning om att vissa saker ska säkerställas i avtal till exempel om man nu tycker att det är viktigt. Men man tycker inte att det är så viktigt att man kräver det. Man försöker spela på två olika sätt . statssekreterare var med på socialutskottets hearing . Hon sade så här: Vi måste självklart garantera goda förutsättningar för medicinsk utbildning och forskning. sade hon att universitetssjukhusen ska kunna knoppa av verksamhet dela upp i olika delar. Hur ska då de medicinska fakulteternas behov av att samverka genom en sammanhållen universitetssjukvård säkerställas? Och om regeringens representant säger att vi måste garantera, vem är det då som ska garantera? Forskningen och utbildningen är i ett statligt ansvar. Det finns länder där det inte är så, där man också har privat drift både av utbildning och forskning och av sjukhusen. Där kan man hålla samman det hela på det viset. I har vi statlig forskning och utbildning. Eller är det så att regeringen också vill privatisera som är den utbildningsinstitution i som har de allra bästa resultaten vid en internationell jämförelse? 57 FINN (): Jag känner mig påtagligt lugnad av statsrådets svar. Jag känner faktiskt att molnen nu har skingrats på himlen. Himlen har öppnats. Äntligen blir det klart för den typ av forskare som jag själv representerar. Jag är inte någon av de två högsta cheferna på . Dock har jag samma bakgrundskompetens. Jag talar då för de andra medicinska fakulteterna. Låt mig nämna ett exempel på hur viktigt det kan vara med just öppenheten i att för den enskilda oberoende forskargruppen kunna sluta avtal med sjukvårdshuvudmannen. Vår senaste Nobelpristagare, som vi ska vara väldigt stolta över och som dessutom arbetar med ämnesområdet läkemedelslära har valt att lämna i och att bilda ett eget aktiebolag. Detta aktiebolag är ytterst attraktivt för såväl inhemska som utländska intressen när det gäller läkemedelsutveckling. Det är klart att det kan verka lite konstigt om ställer sig med hatten i hand och ber de högsta cheferna på om lov när det gäller att få sluta ett avtal till exempel med sjukvårdshuvudman om att bedriva klinisk forskning. Det blir paradoxalt. Det blir inlåsningsinsatser och också typiskt toppstyre, som ju kännetecknat den tidigare regeringen och det tidigare lagförslaget det som, mycket riktigt, kallas för stopplagen. På alla sätt välkomnar jag den öppning som propositionen givit när det gäller att se möjligheter för den enskilda oberoende forskaren och forskningsgruppen att tillsammans med sjukvårdshuvudmannen sluta de avtal som är bäst lämpade för just det projekt som är statsunderstött och som också skötts nära den enskilde utövaren av verksamheten. 58 Socialminister (): Jag tror, som sagt, att flera av mina motdebattörer nu försöker veva upp sig här till en orosnivå som det inte finns någon grund för. har under en mycket mycket förträffligt klarat sig utan en stopplag. En sådan har funnits på tillfälligt besök och kommer om landar i det beslut som jag hoppas att man landar i att förpassas någon annanstans. Den här frågan är i hand. Den oro som uttrycks när det gäller den högre forskningen bygger på något sätt också på att det är vi som finns här som vet bäst. Men jag lever i föreställningen att det är de människor som finns ute i landstingen som är de som är bäst skickade att hantera sin verksamhet. För den skull ska staten inte frånhända sig sitt ansvar när det gäller högre utbildning och forskning. Tvärtom gäller det att vi dockar ihop de här verksamheterna. Det är först då som det blir så bra som det faktiskt kan bli. Där har vi ju tidigare nått goda resultat. Hälso- och sjukvårdslagen finns i grunden. Regeringens ambitioner och, tror jag, höga ambitioner när det gäller forskningen finns också i grunden. Landstingen kan ta ansvar för det här, och staten har via de avtal som vi har möjligheter att säkerställa att det här blir framtiden också efter stopplagens avskaffande. När det gäller utvecklingen i eller i andra landsting har vi tagit bort en tvångströja som landstingen har haft. Vi gör det utifrån en föreställning en tro, en övertygelse om att landstingspolitikerna själva kan hantera denna verksamhet. Vi ser inga skäl till oro. Tvärtom är det så att oron vore på sin plats i en situation där svensk hälso- och sjukvård inte tillåts utvecklas utan låses av bojor i form av beslut som fattas på och som inte lämnar möjligheten för andra än de offentliga aktörerna att bidra till den utveckling som jag tror att vi alla eftersträvar. Jag tror att det är bra med flera röster i denna kör, med många blommor som blommar. På det viset tror jag att utvecklingen tar fart och att kan bibehålla och förstärka den position vi har som ett framgångsrikt land när det gäller hälso- och sjukvård. Jag tror som sagt att de mest ivriga debattörerna tar i lite när de lämnar den sakliga grunden och naturligtvis vill åstadkomma en viktig diskussion. Dock gör man det lite mot bättre vetande. 59 (): Socialministern och jag är överens om att det är viktigt med stora satsningar på forskning och utveckling. Jag tror att det är en helt avgörande framtidsfråga för som nation. Jag tycker dock att socialministern nonchalerar den oro som finns. Jag vet inte om han är medveten om den stora oro som finns för den kliniska forskningen i som skulle behöva utökas och förbättras, att svensk medicinsk forskning inte klarar av att hålla samma takt som man har haft tidigare. Man möter en större internationell och global konkurrens . Det märks inte minst på våra stora läkemedelsföretag. Därför är det en väldigt viktig framtidsfråga för att inte äventyra den forskning vi har på detta område utan snarare förstärka den i stället. Jag har sagt under debatten att det är märkligt att regeringen inte kan ge svar på frågan om man tycker att det är bra om den borgerliga landstingsledningen i skulle stycka av eller införa en vårdgalleria. Jag har ställt frågan, tror jag, under denna debatt. Den finns också i den skriftliga interpellation jag har ställt till socialministern. Det vore väl rimligt att man får ett svar! Men svaret på den frågan är ju lite knepigt, för säger man att det är bra att stycka av och privatisera delar av det säger man också att statsministern faktiskt for med osanning i tv-duellerna inför valet, och det kan vara problematiskt. Jag tycker inte heller att man ska säga att det är att politisera, att vi i riksdag vet bäst i de här frågorna. Det jag har hänvisat till är den oro som har påtalat om forskningens betydelse för och att forskningen och utbildningen behöver hållas ihop . Jag hoppas att socialministern nu kan använda sitt sista anförande till att faktiskt svara på frågan om han tycker att det är bra om man styckar upp och inför vårdgallerior. Om man hade velat garantera detta från statens sida hade du i din proposition kunnat skriva in att avtal som säkerställer detta ska finnas. Men det återfinns inte heller i propositionen. Därför är vi oroliga, och vi kommer att fortsätta att vara oroliga tills regeringen har gett tydliga besked på denna punkt. 60 Socialminister (): beskriver här hur möjligen har halkat efter lite grann och inte har haft samma utveckling som de mest framgångsrika länderna när det gäller den kliniska forskningen. Det är förbluffande att det har skett under det att stopplagen har funnits på plats! Det är naturligtvis inte den avgörande faktorn, och det inser vi båda två. Är det bra eller dåligt om man i , i , i eller någon annanstans gör si eller så? Jag tycker att det är bra om de landstingen får beslutandemakten själva. Sedan finns det vissa centrala värden som det slås vakt om i bland annat hälso- och sjukvårdslagen och som är grunder för den svenska sjukvårdspolitiken. Det handlar bland annat om att vård är någonting som man får efter behov eller som ges efter behov, och att vården finansieras gemensamt. Vilken driftsformen är är en mindre viktig fråga. Det är däremot väldigt viktigt att säkerställa att forskningen har goda möjligheter för framtiden. I de samtal som jag har fört med personer som företräder har man inte uttryckt någon oro på just detta område. Stopplagen är inte någonting som äventyrar deras verksamhet, utan det är helt andra saker. Därför gör regeringen ett nytt avstamp genom en utredning och senare också med en forskningsproposition som sammantaget kommer att ta ett helhetsgrepp på detta område. Jag tror inte att eller andra behöver vara oroliga i avvaktan . Framtiden kommer att ge lugnande besked om att detta var ett överdrivet tonläge. Överläggningen var härmed avslutad. 10 § Svar på interpellationerna 2006/07:342, 343, 344 och 348 om vårdnadsbidraget 61 Socialminister (): har frågat mig vad jag avser att vidta för åtgärder för att införandet av vårdnadsbidraget inte ska stimulera föräldrar att lämna arbetsmarknaden och därmed leda till en kraftigt försvagad arbetslinje. har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att vårdnadsbidraget inte ska leda till negativa konsekvenser för jämställdheten, och vilka åtgärder jag avser att vidta för att införandet av vårdnadsbidraget inte ska leda till att kvinnor förlorar sin förankring på arbetsmarknaden. har frågat mig vad jag avser att vidta för åtgärder för att i samband med införande av ett vårdnadsbidrag förhindra kvalitetsförsämringar i den kommunala förskolan. , slutligen, har frågat mig vad jag avser att vidta för åtgärder för att vårdnadsbidraget inte ska bli en inskränkning av barns integration i det svenska samhället. Jag har för avsikt att besvara alla interpellationerna i ett sammanhang. Först vill jag börja med att tacka för frågorna och för att jag genom dessa bereds tillfälle att föra fram mina och regeringens värderingar i familjepolitiken. Familjen är den gemenskap där vår trygghet och känsla av sammanhang grundläggs redan när vi är barn. En modern familjepolitik måste utgå från att familjer är olika och har olika önskemål och behov. Jag vill här lyfta in barnperspektivet i debatten om familjepolitiken. Det är särskilt viktigt att se att barnen är individer och har olika behov. Vi tror på föräldrarna. Föräldrarna är de som har huvudansvaret för barnets välbefinnande och skall, utifrån familjens livssituation och barnets behov, se till barnets bästa. Föräldrarna är också de som känner sina barn bäst, och statens roll i sammanhanget är att stödja föräldrarna i deras val. Jag vill också betona att möjligheten, för de kommuner som vill det, att införa ett vårdnadsbidrag handlar om att öka föräldrarnas valfrihet, inte kommunernas. Vårdnadsbidraget ska ge föräldrarna möjlighet att ta hand om sitt barn i hemmet eller att kombinera detta med förskoleverksamhet eller annan barnomsorgsverksamhet. Regeringen har även för avsikt att genomföra andra reformer på det familjepolitiska området. Föräldrar som helt eller delvis väljer att inte utnyttja vårdnadsbidraget ska också få ökad valfrihet. Detta ska ske genom att öka mångfalden i barnomsorgen och därmed ge föräldrar möjlighet att ordna den barnomsorg som passar dem och deras barn. Kommunernas skyldighet att erbjuda barnomsorg till god kvalitet kvarstår. Det är synnerligen viktigt att kvaliteten i barnomsorgen förbättras. Därför vill regeringen särskilt satsa på att öka kvaliteten i barnomsorgen. Rätten till arbete, villkoren i arbetslivet och jämställdheten är också viktiga frågor kopplade till familjepolitiken. Regeringens mest prioriterade fråga är att sätta fokus på jobben och minska utanförskapet. Därför är det häpnadsväckande att interpellanterna ifrågasätter regeringens vilja att stärka arbetslinjen. Människors möjlighet till god välfärd, frihet och integration i det svenska samhället bygger på förutsättningen att kunna försörja sig själva. När det gäller frågan om föräldrarnas valfrihet och barns integration i det svenska samhället är jag övertygad om att det är föräldrarna som vet vad som är bäst för just deras barn, oavsett om föräldrarna kommer från eller från något annat land. Regeringen kommer inte att utforma vårdnadsbidraget så att det innebär ett hinder för att arbeta eller minskar människors ekonomiska självbestämmande. Vårdnadsbidraget ska dessutom gå att kombinera med förvärvsarbete och ska också kunna tas ut på deltid. Det är avgörande att familjepolitiken utformas så att barnfamiljernas handlingsutrymme, möjligheter att själva påverka sin ekonomiska situation, är stort. Både kvinnor och män ska kunna kombinera familjeliv med arbetsliv. Regeringen vill förbättra förutsättningarna för ett aktivt och jämlikt ansvar för föräldraskapet, utan att för den skull ta ifrån familjerna sitt självbestämmande. Som jag tidigare nämnt är vårdnadsbidraget en del i den familjepolitiska reformen. En annan del är regeringens förslag till jämställdhetsbonus. Den kommer att öka föräldrarnas ekonomiska möjligheter att fördela föräldraledigheten mer jämlikt och därmed förbättra förutsättningarna för en jämställd och stark relation mellan föräldrarna. Den stärker också motiven för kvinnor att bibehålla sin förankring i yrkeslivet och motverkar omotiverade löneskillnader. 62 ():