prot · GV0914 · 2007-10-23 00:00:00 — Det ville tydligen i varje fall inte Finn lyssna på i det sammanhanget. När det gäller nationella riktlinjer har jag svårt att förstå vad det är för skillnad på till exempel sjukdomar inom psykiatrin, diabetes och astma i förhållande till epilepsi. Det har jag väldigt svårt att förstå. Jag kan inte få in i min hjärna att det skulle vara krångligare att ta fram riktlinjer när det gäller epilepsi än när det gäller psykiatri, tandvård eller något annat. Jag tycker att man ska ha nationella riktlinjer för att garantera vården. I en rapport har man kommit fram till riktlinjer för hur man ska hantera vården i . Den är dessutom det senaste som har kommit . Det är uppenbarligen så att när det gäller just epilepsi har de nationella myndigheterna inte velat ta detta på allvar och har därför inte heller gjort några rapporter . Och när det gäller en bedömning av helheten har man inte gjort det . 131 FINN (): Jo, det går nog att läsa innantill i svaret från socialministern. Jag misstror inte alls att man kan läsa och reflektera. Men man ser kanske inte problemlösningen bakom orden och kan identifiera problemet. Precis har det kommit en rapport från som heter Euro Health Consumer Index. Där tittar man på ett antal olika variabler för sjukvården. När det gäller tillgängligheten är sämst av 29 länder. Det handlar inte bara om EU utan om hela . ligger allra sämst till. De fyra tyngsta faktorerna som vi kan ta ut gäller tillgång till distriktsläkare , där vi får allra sämsta betyg, datoriserad skiktröntgen , där vi får allra sämsta betyg, större elektiv icke-akut kirurgi , där vi får allra sämsta betyg, och möjlighet att träffa en specialist, i detta fall måste det vara en neurolog, eller epileptolog, som det heter när det är specialinriktat på epilepsi, där vi får allra sämsta betyg. På vilket sätt tror att någon riktlinje i hela världen kan förbättra den bristen på tillgänglighet till dem som faktiskt kan läsa riktlinjerna och dessutom väga in sin egen bedömning? Saknas det människor som kan ge ett innehåll i det unika vårdmötet mellan patient och vårdgivare, och patient och anhörig, som i många fall måste blandas in i diskussionen och lugnas, där få riktlinjer kan hjälpa till i det betydelsefulla mötet individer emellan, då tror jag inte att man har sett problemet, och då kan man ropa på hur många riktlinjer som helst och känna att den ena sjukdomsgruppen är mer utsatt än den andra. Det hjälper tyvärr inte. Det finns ett strukturellt problem i fråga om bristande tillgänglighet till vården som är orsakat av en andefattig socialdemokratisk syn på det som gör sjukvården så bra. Att den är bra men inte tillgänglig hjälper inte, och då hjälper inte heller riktlinjer. 132 Socialminister (): En hel del handlar naturligtvis om att ha tillräckligt många specialister utbildade som är kunniga på olika sjukdomar eller sjukdomsgrupper. Där har vi ett problem. Ledtider när det gäller läkare och specialister är ganska långa. Vi har förstärkt läkarutbildningen i den senaste budgeten, och jag föreställer mig att det kommer att behöva göras mer på det området eftersom vi har stora avgångar framöver, och vi behöver förstärka tillflödet av nya läkare. En fråga som jag som minister ständigt har att ställa mig och som jag försökte beskriva lite grann i mitt tidigare inlägg är: Vad är min sak som politiker att göra, och vad ska jag överlämna till myndigheter som sannolikt när det gäller många frågor har en större specialistkunskap än jag har kan jag utifrån till exempel interpellationer eller på annat sätt låta mig styras till att lägga pengar och resurser på ett visst område som är på tapeten? Det är ofta väldigt behjärtansvärda ändamål och områden som borde få förstärkningar. Men den fråga som jag måste ställa mig är: Gör jag rätt avvägning i detta sammanhang finns det någon som har en samlad bild och som kan se var nationella riktlinjer spelar den allra största rollen för att höja livskvaliteten hos patienter som lider av en viss sjukdom, så att vi använder våra resurser på bästa möjliga sätt? Det får absolut inte vara så att vissa grupper hamnar på undantag eller att man hamnar längre ned på prioriteringslistor därför att man inte är tillräckligt röststark eller kan göra sig gällande i debatten. Där har jag naturligtvis en viktig uppgift tillsammans med riksdagsledamöter och andra för att förstärka den viktiga etiska diskussion som ständigt måste föras. De råd som jag får från experterna på detta område är att låta expertmyndigheterna ha perspektivet och låta dem avgöra på vilka områden som dessa riktlinjer har den allra största verkan och kan få den största betydelsen för patientgrupperna. Det är det råd som jag lutar mig mot. Detta innebär förstås inte att allting fungerar perfekt, för det gör det verkligen inte när vi ser situationen runt om i . Vi vet att landstingen behöver arbeta vidare med att utveckla och kvalitetssäkra vården för människor med epilepsisjukdom, och särskilt gäller det frågan om tillgänglighet. Där har jag naturligtvis en uppgift att driva på. Jag ska nämna en sak till som möjligen kan vara intressant att veta i sammanhanget. När till exempel resonerar om frågan om nationella riktlinjer säger man att om man skulle utforma riktlinjer på detta område skulle det sannolikt vara klokare att göra sådana på en något bredare bas av neurologiska sjukdomar och inte enbart när det gäller den delen av neurologiska sjukdomar som epilepsi utgör. Jag vet inte om det tillför något ytterligare till debatten. Men jag tycker att detta är komplicerat, och vi gör kanske inte sjukvården den allra största tjänsten om vi i kammare bestämmer oss för att vi nu ska satsa på det ena eller det andra, utan det är bra att man har ett samlat grepp. 133 (): På något sätt är den här debatten egentligen ganska konstig. Nationella riktlinjer är ju just detta med att se till att beskriva hur man ska försörja till exempel med specialister och hur man ska kunna lösa de strukturella problemen. Men det handlar inte bara om läkare och om antalet neurologer i det här sammanhanget, utan det handlar också om att kunna få rehabilitering och om att kunna leva med sin sjukdom. Det är kanske det som diskuteras allra mest. Läkaren har kanske inte den allra största betydelsen i de sammanhangen, utan det finns andra professioner som har det. En annan sak som jag tycker är intressant är att man försöker ta fram en rapport och att man talar om att tillgängligheten i vården är allvarlig. Ja, det kan väl hända att det är så. Det ifrågasätter jag inte på något sätt. Men det som är intressant i det sammanhanget är var de fräscha förslagen finns när det gäller att lösa de olika frågorna. Kammaren har i alla fall inte sett till några sådana förslag, utan det har handlat om andra förslag. Jag tänker inte gå in på en allmän sjukvårdspolitisk debatt. Men i just detta sammanhang allt möjligt dras ju in i debatten kan det finnas anledning att ta upp det här. Jag har inte sett några skarpa förslag i alla fall inte när det gäller detta. Jag håller med om att det är myndigheten som har expertkunskapen och som ska göra bedömningen. Men det kan ju inte vara fel att fråga myndigheten. Varför har man på inte gjort någonting när det gäller epilepsi? Varför händer det inte någonting? Varför kommer det inga expertutlåtanden eller andra publikationer om epilepsi när det haglar om sådant när det gäller alla möjliga andra sjukdomar? 134 Socialminister (): Just i fråga om läkarförsörjningen finns det nog många andra viktiga instrument som är mer ändamålsenliga än just riktlinjer för behandlingen av sjukdomen. Det är en väldigt central fråga som ställer. Men jag tror att han levererar fel lösning där. Frågan är angelägen, men jag tror att svaret är ett annat än det som han i den här debatten företräder. Var finns de fräscha förslagen? Svaret på frågan är kanske att det inte finns så jätteenkla lösningar som upplevs som fräscha och spännande eller som skarpa, som uttrycker det. Det handlar nog i stället väldigt mycket om ett dagligt gnetande i . undrar också varför man inte frågar . Jag har redovisat en del av de synpunkter som vi har fått från och andra när det gäller synen på riktlinjernas betydelse. Jag tror att utgångspunkten för inte nödvändigtvis är riktlinjer, utan är nog ute efter förbättringar för människor som är epileptiker och som behöver få en bättre vård. Jag säger att riktlinjerna kanske inte är det bästa instrumentet och att det finns andra metoder för att genomföra förbättringar. Det är något som man ständigt och jämt jobbar med i . Jag har pekat på det arbete som vi gör när det gäller tillgängligheten och en hel del annat som regeringen gör på området och som sammantaget, tror jag, kommer att leda till förbättringar. Men vi är förstås inte nöjda förrän alla människor kan säga att de tycker att de får en vård som svarar mot de medicinska problem som de har. Överläggningen var härmed avslutad. 16 § Svar på interpellation 2007/08:50 om legitimation för cytodiagnostiker 135 Socialminister (): har frågat mig om jag är beredd att verka för att legitimation för yrkesgruppen cytodiagnostiker kommer att införas och vilka åtgärder jag kommer att vidta för att verkställa det tidigare riksdagsbeslutet och lämna en proposition till med förslag om legitimation för cytodiagnostiker. Eftersom man kan vänta sig en betydande ökning av personer som drabbas av cancer inom de kommande 1015 åren arbetar vi på med en cancerstrategi för att ta ett helhetsgrepp om den komplicerade frågan. Att analysera och diagnostisera cancer är en viktig uppgift där bland annat cytodiagnostikern är en av aktörerna. Det är viktigt att i detta sammanhang poängtera att detta med vara legitimerad inte är avgörande för att tillhöra hälso- och sjukvårdspersonalen och därmed omfattas av både de rättigheter och de skyldigheter som hälso- och sjukvårdspersonalen har. Bland annat är den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen ansvarig för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter. Arbetet ska självfallet utföras enligt vetenskap och beprövad erfarenhet. Där det bedrivs hälso- och sjukvård ska det finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård ska kunna ges. Det är vårdgivaren som har ansvaret för att se till att så sker. I samband med att fyra nya yrkesgrupper fick legitimation tillkännagav socialutskottet som sin mening att regeringen skulle pröva om även cytodiagnostiker skulle kunna få legitimation. En utredare fick därför i uppdrag att utreda om det fanns juridiska hinder för att ge cytodiagnostiker legitimation. Av tradition har legitimation och skyddet av yrkestitel varit förbehållna vissa yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården. har hälso- och sjukvården utvecklats bland annat på ett sådant sätt att nya yrkesgrupper har tillkommit. Det är många yrkesgrupper inom hälso- och sjukvården och även yrkesgrupper som är verksamma både inom hälso- och sjukvården och utanför den som önskar få legitimation eller på annat sätt skydda sin yrkestitel. Det är viktigt att fundera på vad det innebär för till exempel hälso- och sjukvårdens utveckling om nya grupper får legitimation, hur behörighetsfrågor för de yrkesgrupper som inte enbart är verksamma inom hälso- och sjukvården ska hanteras och kanske framför allt hur det här påverkar patientsäkerheten. Frågor om legitimation innehåller därför många dimensioner som inte har belysts närmare. Denna fråga bereds inom , och jag har inte för avsikt att föregå denna beredning. 136 (): Jag vill börja med att tacka ministern för svaret. Det som nämndes här är riktigt, nämligen att i propositionen 2005/06 gavs yrkesgrupperna audionomer, biomedicinska analytiker, dietister och ortopedingenjörer legitimation. Skyddad yrkestitel infördes för optiker, kiropraktorer och naprapater. Då kan man fundera på om det är någon avgörande skillnad mellan cytodiagnostikerna och de grupper som togs fram i propositionen. Jag tycker nämligen att svaret från ministern andas en viss tveksamhet. Det är vällovligt att departementet arbetar med en cancerstrategi. Men borde det inte vara av intresse när det gäller den strategin att de som via mikroskopet undersöker om det är en cancer eller inte har en skyddad yrkestitel? Det var ganska intressant att lyssna på debatten alldeles före denna där vi diskuterade nationella handlingsplaner eller inte. Jag vill minnas att flera av de riksdagsledamöter som ingår i regeringen drivit linjen om en handlingsplan för cancersjukdomar. Cytodiagnostiker är experter på att känna igen och särskilja olika sorters celler. Mikroskopet är deras viktigaste arbetsredskap. De diagnostiserar cellprover på patienter och letar efter sjukliga förändringar. På det sättet upptäcker de på ett tidigt stadium om en patient har drabbats av cellförändringar. Genom det arbetet bidrar de till att rätt behandling kan sättas in om en cancersjukdom har konstaterats. Om de gör misstag får det stora konsekvenser för patienten. Utbildningen till cytodiagnostiker är en specialistutbildning för biomedicinska analytiker. Den omfattar studier som leder fram till en magisterexamen. För att kunna antas till utbildningen måste man vara biomedicinsk analytiker eller ha kunskaper som bedöms likvärdiga. Utbildningen till biomedicinsk analytiker är . För att söka den krävs grundläggande behörighet och särskild behörighet i regel i ämnena matematik, kemi, biologi och fysik. Socialministern hänvisar till dimensioner som inte har belysts tillräckligt. Vilka är de dimensionerna? Är det att cytodiagnostiker finns inom andra områden än inom hälso- och sjukvården, eller är det frågan om dubbellegitimation som spökar? Vilken tidsaspekt ser ministern framför sig när det gäller frågan om legitimation för cytodiagnostiker? 137 Socialminister (): Det här med behörighet är en fråga som har diskuterats i väldigt . Utgångspunkten för behörighet eller legitimation kan inte enbart vara att någon tycker att det borde vara så. Vi gjorde en liten lista på sådana som hos oss har uttryckt intresse för att bli legitimerade. Cytodiagnostiker, som vi diskuterar här, fotterapeuter, fysioterapeuter, kurotorer, medicinska massageterapeuter, ortoptister, osteopater, perfusionister jag vet inte vad allt detta innebär tandtekniker. Här finns väldigt många grupper som vill bli legitimerade på ett eller annat sätt. Det kan inte vara ett kriterium att en grupp vill bli legitimerad för att vi med automatik fattar sådana beslut. har de här legitimationerna möjligen förlorat en del av sin mening. Det finns ingen reglerad utbildning till cytodiagnostiker. Det finns en specialutbildning som ges på KI och som inte heller är reglerad. Den utredning som har nämnts har därför föreslagit att för att få legitimation krävs en dubbellegitimation. Först ska man ha en legitimation som biomedicinsk analytiker och därefter fullfölja en specialistutbildning, KI:s utbildning som inte är reglerad, för att få legitimation som cytodiagnostiker enligt förslaget. finns det en enda yrkesgrupp, och det är barnmorskor, som har dubbellegitimationskrav. Det finns också cytodiagnostiker i som inte har som bas biomedicinsk analytiker. Alla har inte heller den specialistutbildning som ges vid . Det gör att en andel av dem som jobbar som cytodiagnostiker inte med automatik skulle få legitimation om den infördes. Det gör att det inte är särskilt enkelt att lösa det här. När man i remissomgången har frågat vad olika instanser tycker om det här säger till exempel Kommuner och Landsting, och deras röst bör tillmätas en viss betydelse i sammanhanget, att man avstyrker. Jag tycker att det är väldigt viktigt att frågor som rör behörighet och legitimation ses i ett större sammanhang. Annars blir det lätt så att vi väljer någon grupp som är särskilt aktiv i debatten utan att vi får en helhetsbild. Det kanske vi kan jämföra med det som vi diskuterade alldeles , att man inte har helikopterbilden, utan det råkar vara den påtryckargrupp som är mest ihärdig som lyckas få igenom sin vilja och mening när det gäller legitimation. Då hamnar andra, som det kanske skulle vara mer angeläget att föra fram i det här sammanhanget, lite längre ned på listan. Jag vill ta lite mer seriöst på den här frågan än att jag med automatik svarar ja till alla de propåer om nya behörigheter som jag möter här i kammaren. 138 (): Jag är glad att höra att ministern vill bedöma den här frågan med seriositet. Det handlar för mig inte om professionella revirstrider utan om patientsäkerhetssynpunkt. Jag är fullt medveten om att det finns många olika grupper. Jag känner väl till både ortoptister och perfusionister. Perfusionister jobbar till exempel med att sköta hjärt-lungmaskiner vid stora operationer och är ofta vidareutbildade narkossköterskor. Ortoptister är ögonsjuksköterskor som har vidareutbildat sig för att klara skelning hos barn. Vi hade nästan samma diskussion om medicinsk-tekniska assistenter . När man gjorde om yrkesutbildningarna från att vara till medicinsk-tekniska assistenter och röntgensjuksköterskor införde man ett övergångssystem med att de som inte hade legitimation som sjuksköterska kunde gå en kompletterande utbildning och skaffa sig legitimation inom respektive yrken. Jag tror att det är viktigt att man ser över det här just ur patientsynpunkt. Det är bra att ministern säger att det ska göras seriöst. Det vore intressant att höra om man kan se någon form av tidsaspekt. Som jag sade har jag tidigare haft uppe frågan om ortoptister. Jag ställde en fråga till socialministern där jag fick svaret att ministern hade för avsikt att återkomma i frågan. Jag uppfattade det då som att det skulle vara . Det är möjligt att det finns en tidsplan för legitimationsfrågor, eftersom det också gavs ett uppdrag från socialutskottet tidigare om att se över det här med cytodiagnostiker. Det är mycket riktigt, som ministern beskriver, att olika yrkeskategorier inte är statiska inom hälso- och sjukvården. Då måste man kanske se över just ur patientsäkerhetssynpunkt vilka yrkesgrupper som ska ha en legitimation och skyddade yrkestitlar. Precis som det har varit en förändring tidigare behöver det kanske göras en förändring för att se vilka yrkesgrupper det är som behöver ha en skyddad yrkestitel just med tanke på patientsäkerhet. Jag kan förstå att det kan finnas många yrkesgrupper som knackar på dörren, men det kan också betyda att de har ett intresse av att skydda sin yrkestitel därför att man vill känna att man har ett ansvar på sig. Det behöver inte vara bara ur den professionella synvinkeln utan även utifrån att man tar ett ansvar för patientsäkerhet. Det måste väl ändå vara vår utgångspunkt som riksdagsledamöter att försöka lyfta fram det perspektivet, kanske inte så mycket de olika professionernas önskemålen. Min fundering är närmast vilken tidsplan det finns för arbetet med att se över de olika legitimationerna. Ministern nämnde här ett antal grupper som har uppvaktat, vad jag förstod, om att få skyddad yrkestitel. Finns det någon form av tidsplan som har för att återkomma i frågan? 139 Socialminister (): En fråga som tar upp handlar om huruvida vi har någon bestämd tidsplan för detta. Nej, jag har ingen tidsplan som jag kan meddela . Det här håller vi på att pröva, och jag ber att få återkomma i den här frågan utan att jag nu binder mig för en bestämd tid. Det här är en viktig fråga, men den bör skötas väldigt grundligt så att man vet vad man gör. Det är väldigt många olika grupper. Vi vet att pekar man ut en enda grupp står andra utanför dörren och funderar på det. Man bör ha en väl uttänkt helhetssyn på detta när man närmar sig frågan. Jag har själv varit i politiken för att jag minns en utredning som gjordes för väldigt länge sedan om just behörighetsfrågor. är vi framme där igen. Helhetsgreppet efterlyses och behöver tas i det här sammanhanget. Jag ska vara noggrann för att det inte ska bli fel i protokollet och säga att alla de grupper som jag räknade upp säkert inte varit på uppvaktningar, men de har på olika sätt framfört att de gärna vill bli legitimerade. Så sent som , alltså bara , fick vi en skrivelse till från och för klinisk cytologi med exakt samma ordalydelse som den som återfinns i interpellation. Det finns många grupper som är aktiva på det här området. Jag tror att det är klokt att vi inte tar en i taget utan tar ett samlat grepp i de här frågorna. 140 (): Jag håller med ministern om att det är bra att man försöker ta ett helhetsgrepp. Jag tycker också att det är viktigt att man respekterar beslut. Det är därför jag har valt att ta upp frågan i en interpellation. har faktiskt beslutat att ge detta uppdrag och att särskilt se över det som gäller cytodiagnostikerna. Det är en viktig ståndpunkt att man ska respektera det har gjort. Det jag kan göra i min roll som oppositionspolitiker är att ta upp frågan med den ansvarige ministern för att se hur den ligger . Eftersom sjukvården inte är statisk är det angeläget att man ser över vilka yrkesgrupper som behöver legitimation ur patientsynpunkt. Inom läkarutbildningen genomförde man ganska en stor översyn för att se vilka olika specialiteter som skulle ha särskilda utbildningsvägar. Det är möjligt att man behöver göra så på det här området också. Detta rör oftast vårdpersonal som brukar kallas sjuksköterskor eller som förut kallades medicinsk-tekniska assistenter och som är biomedicinska analytiker eller sjuksköterskor med olika former av vidareutbildning. Det är önskvärt att man ser över detta, för sjukvården ser inte likadan ut . Det är viktigt ur patientsynpunkt. Jag hoppas att ministern vill sätta en tidsplan . Jag förstår om ministern inte vill lova något här , men jag hoppas att ministern tar till sig de önskemål som finns eftersom utskottet faktiskt har beslutat i den här frågan. 141 Socialminister (): Det är klart att regeringen alltid har att efterkomma de beslut som har fattat. Här handlar det om att regeringen skulle pröva om även cytodiagnostiker skulle kunna få legitimation. Den frågan ska prövas. Jag anser som sagt att det är klokt att göra det i ett större sammanhang. Detta är en yrkesgrupp som spelar en stor roll. Mot bakgrund av vad vi diskuterade tidigare, nämligen att vi kan se framför oss en ökande andel av svenska folket som drabbas av cancer, är detta en yrkesgrupp som inte får saknas. Med sin yrkesskicklighet bör de finnas i tillräcklig utsträckning för att kunna utföra ett viktigt arbete och hjälpa oss i kampen mot cancer. Man ska inte tillmäta behörighet och legitimation en alltför stor betydelse, men det kan betyda en del för yrkesstoltheten och för att det ska vara ett enhetligt innehåll i den utbildning som ligger bakom. Men är situationen inte helt okomplicerad när det gäller denna yrkesgrupp. Man har lite olika yrkesbakgrund. En del som är verksamma som cytodiagnostiker skulle med tanke på just detta ändå inte kunna få behörighet. Överläggningen var härmed avslutad. 17 § Svar på interpellation 2007/08:12 om sämre villkor för våra små och medelstora exportföretag 142 Statsrådet (): har frågat mig om finansieringen för de exportfrämjande insatserna. är ett av världens mest globaliserade länder. av vår samlade industriproduktion exporteras. Innehållet i det som exporteras är beroende av en välfungerande import. Svenska företag finns representerade över hela världen och en stor del av de sysselsatta i svenskt näringsliv arbetar i ett utlandsägt företag. Handels- och investeringsfrämjandet syftar till att stärka svenska företags förmåga att ta till vara de möjligheter som globaliseringen erbjuder; och Invest in bidrar i hög grad till detta. Regeringen fäster stor vikt vid internationellt affärsfrämjande som skapar förutsättningar för marknads- och företagsutveckling, och avser att vidareutveckla och effektivisera denna verksamhet. Den potential som finns bland småföretag att komma ut på exportmarknaden ska tas till vara genom åtgärder som förbättrar deras förmåga till internationalisering. Handelsfrämjandet ska göra det enklare för svenska företag att växa internationellt.