prot · GU0973 · 2007-03-13 00:00:00 — Det känns ju också märkligt med tanke på att interpellationen i sin tur är en följd av just att statsministern gav ett utomordentligt klent svar på den fråga jag ställde. Jag väljer att tolka det här svaret på det sättet att statsministern i fortsättningen tänker ge mer sakligt inriktade svar på frågestunden i stället för personligt polemiska svar utan egentligt innehåll. Men frågan kvarstår. Varför väljer statsministern att låta fackministrarna svara på frågor som rör regeringens inre arbete? Är det inte regeringsbildarens ansvar att ge ett särskilt stöd åt de kvinnliga statsråd som blir utsatta för press och hot om avgång? Är det inte regeringsbildarens ansvar att svara på om han har fått nödvändig information från sina statsråd? Och är det inte statsministerns ansvar att se till att beredningen av regeringens förslag följer de krav som ställs i regeringsformen? Oro känner jag också över att statsministern tonar ned sin egen roll i regeringen i det här svaret. Det spelar ingen roll, säger statsministern, vem av statsråden som svarar på interpellationer. Jag tycker att det är en mycket befängd tanke. Även om det självfallet är så att svaren är gemensamt beredda är det i de påföljande debatterna på det sättet att det finns utrymme att komplettera svaret och fördjupa diskussionen. Det kan alla se, och alla som har deltagit i interpellationsdebatter vet att det är så. Även om det är naturligt att överlämna en del frågor så finns det ändå frågor som ingen annan kan besvara. Jag har gett några exempel på interpellationer som statsministern har överlämnat till andra. Jag tycker att det är ett märkligt sätt att resonera, att det inte spelar någon roll vilket statsråd det är som svarar. I så fall skulle ju den principen kunna tillämpas i en massa andra sammanhang, men så sker ju inte. Låt mig bara nämna den avrapportering som har skett från . Jag tror inte att statsministern i det eller i många andra fall skulle kunna tänka sig att överlämna deltagandet till ett annat statsråd. Resonemanget håller inte, . Varför vill inte statsministern prioritera svarandet på interpellationer i denna kammare? 65 Statsminister (): Upprinnelsen till detta är en fråga ställd av under statsministerns frågestund. Då kan man ställa vilken fråga man vill, och sedan har statsministern en minut på sig. var inte riktigt imponerad av svaret, och för det får jag naturligtvis be om ursäkt. Men jag tror att det som gjorde väldigt irriterad var att jag gjorde referenser till track record som interpellationsbesvarare. Eftersom nu har gett mig den här möjligheten att förbereda underlag för detta så har vi tittat lite grann på hur agerade, eftersom det nu är en tung principiell fråga som , som dessutom är ordförande i , gör av det som har skett. Det ställdes 61 interpellationer till . Han besvarade noll. Det ställdes 62 interpellationer till 20022006. Han besvarade sex. Med det sättet att resonera, , har jag nu alltså täckt en tredjedel av min kvot för hela mandatperioden, om det är det korrekta synsättet. (Applåder) Eller menar att vi bytte konstitution ? Har vi helt nya regler som gäller nu när vi har bytt regering? Är jag underkastad andra typer av regler och synsätt än de som gällde för ? Var fanns och alla andra socialdemokrater när detta framfördes från borgerlig sida i debatten? Låt oss gå tillbaka till den debatt som hölls i samband med en interpellation väckt av Per . Jag kan berätta att det som Per då framförde delvis var nästan ordagrant det som också är invändning. Vet vem som svarade på interpellationen? Jag kan ge en ledtråd. I ett parti där man sagt att den som blir partiordförande ska ha en viktig egenskap, och det behöver under alla omständigheter inte vara en man, där underkänner man den person som svarade på interpellationen. Jag kan dock säga att det svar jag gett var i princip ordagrant det som det närvarande statsrådet använde för att förklara varför nära nog aldrig svarade på interpellationer. 66 (): Inte blir jag mycket klokare av det svaret. Det ligger helt i linje med det svar jag fick av under frågestunden och också är bakgrunden till den här interpellationen. Då fick jag svaret att det var väl bekant för oss som slet i att aldrig svarade på några interpellationer. Det är ett mycket märkligt svar, särskilt mot bakgrund av den uppfattning som den tidigare oppositionen haft i den här frågan. Varför inte ta chansen nu? Varför inte försöka visa att det är något annat som gäller, ? Eller vill jämföra sig med inte bara i det här sammanhanget utan kanske i en del andra sammanhang också? Det vore intressant att få veta vilka i så fall. Det är ju så, , att det finns frågor som ingen annan än statsministern kan svara på, och det skulle vara mycket glädjande att kunna ta del av de svaren. Som jag sade känns det bra att är här eftersom det ger möjlighet för ledamöter att kunna föra en diskussion om viktiga aktuella politiska frågor. Vi kan emellertid konstatera, särskilt mot bakgrund av det uttalande som jag nu fick, att tycker att han fyllt sin kvot genom att vara här och svara på två frågor, så någon statsminister får vi nog inte se i dessa sammanhang framöver. Jag beklagar det, för det är en viktig del i den politiska debatten. Det handlar naturligtvis om prioriteringar. Vad sänder det för signaler, , att statsministern inte vill svara på frågor i ? Vad sänder det för signaler att dessutom säger att eftersom inte svarat på interpellationer så tänker inte han göra det heller. Det innebär att vi hamnar på en väldigt låg nivå i debatten. Jag tror att detta egentligen handlar om prioriteringar, om prioriteringen av det arbete som statsministern gör. Som jag säger i min interpellation är det givetvis i många fall naturligt att överlämna interpellationerna till andra statsråd eftersom de rör sakpolitiska områden där dessa rimligtvis har ett större ansvar och ett större kunnande än statsministern. Likaså handlar det om arbetssituationen. Frågan är vad i så fall prioriterar. Vad är det som går före debatterna i ? Om detta får vi inget svar, utan vi får ett allmänt prat om att det inte spelar någon roll vem som står i kammaren. Jag upprepar att det måste uppfattas som något märkligt, eftersom inte resonerar på det sättet när det gäller andra områden där han deltar. Han deltar ju i partiledardebatter, EU-toppmöten och andra typen av möten. I det skriftliga svaret står vidare att man säger samma sak, att man har ett kollektivt beslutsfattande. Ja, förvisso är det så. Man har en gemensam beredning, men interpellationsdebatterna är så mycket mer eftersom de ger möjlighet för den kontroll som det frågeinstrumentet innebär, och det innebär också att man kan fördjupa det hela. Svaret är även intressant mot bakgrund av att regeringen väl inte alltid talat med en mun. Bara kunde vi konstatera att ett ansvarigt statsråd, som tillika är partiledare, gick ut och sade en sak som sedan fick tas tillbaka. Inte talade man med en mun vid det tillfället! Eller var det på det sättet? Det kan man verkligen undra över. Jag vill fortfarande ha ett svar, . Vad är det som gör att du inte tycker att du ska svara på interpellationer i kammaren? 67 Statsminister (): Det kan för den som följer debatten framstå som något märkligt att jag i en debatt, där jag svarar på en interpellation, ständigt får frågan: Varför svarar du inte på interpellationer? Möjligen kan betraktaren undra vad vi håller på med, eftersom jag gör just det som undrar över. Det beror väl på att tycker att det borde vara annorlunda, att hon har svårt att värja sig för att hon nu försöker etablera en helt ny princip bara för att vi bytt regering. Det var aldrig någon socialdemokrat som verkade bekymrad inför den tidigare regimen, inte så att det nådde någon av oss andra i alla fall. Jag vet inte om med sitt sätt att resonera nu gör sig till tolk för en väsentlig kritik av och hans agerande. I så fall tror jag att många skulle vara intresserade av att få veta det. Det var nämligen precis det vi ofta framförde. En sak visste man med regering och det var att det oftast var hans besked som gällde. Därför var det också viktigt att få honom att berätta vad som gällde. Han svarade på 6 av 123 interpellationer , under två mandatperioder. Jag vill inte säga att jag har någon särskild målsättning för hur många interpellationer jag ska uppnå, men jag svarar dock på interpellationer. Det gjorde nära nog inte alls. Jag noterade för övrigt en annan sak just när det gäller de interpellationer svarade på. Jag tror faktiskt att det var Per Bills interpellation som gjorde att han till slut tog några interpellationsdebatter. Dem han svarade på var huvudsakligen framförda av partiledare för andra partier. Jag har sedan jag blev statsminister noterat att någon interpellation inte väckts av och inte heller av . Betydelsen av detta instrument ska naturligtvis också värderas på så sätt att om i sin nya roll väcker en interpellation ska jag gärna ta den debatten i . 68 (): Låt mig konstatera att mina frågor kvarstår. Jag tycker att det blir nästan löjligt låt mig använda det ordet att jag i en debatt, där jag ställer en fråga om varför statsministern överlämnar frågor som rimligtvis inte kan besvaras av någon annan än statsministern, får till svar två saker. Det ena är att det skulle vara en ny princip som etablerats. Det andra är att ju inte gjorde på det sättet. Det är ett väldigt tunt svar, . Det gränsar till den berömda sandlådenivån att få den typen av svar. Det är en brist på respekt, och jag tycker att det även andas ett lätt förlöjligande av mig som står i talarstolen och tror att det skulle kunna vara intressant och viktigt att få ta en debatt med statsministern. Det finns frågor som till exempel rör beredningen av regeringens ärenden, som berör miljontals människor i vårt land. De har fått mycket stark kritik från många håll, inte minst från Lagrådets sida. När man då vill ställa en fråga till statsministern, som ytterst har ansvar för hur arbetet organiseras och genomförs i regeringen, så får man inte möjlighet att föra den debatten med statsministern. Jag tycker inte att det är en tillfredsställande ordning. Vidare tycker jag att resonemanget att det inte spelar någon roll vem som svarar på en fråga är befängt. Det har naturligtvis stor betydelse. Statsministern förringar sin egen roll, och det gör mig väldigt orolig eftersom statsministern har det yttersta ansvaret och därför också måste förväntas kunna svara på frågor i . Det handlar om vilken vikt man lägger på arbete och den prioritering det ges. Det är vad det handlar om. 69 Statsminister (): Jag tror att den som följer debatten tycker att det finns lite av ett löjets skimmer över diskussionen. Här förs en debatt om debatten så att säga varför svarar du inte, trots att jag svarar, och så vidare. När jag läser upp det svar som gav till Per det var nämligen som fick svara på interpellationen och det är fråga om nära nog ordagranna formuleringar om att det inte är det enskilda statsrådets svar som spelar roll utan det är fråga om ett kollektivt beslutsfattande, då kallar det befängt. Du tycker att svar till Per var befängt. Det var det synsätt som den socialdemokratiska regeringen använde för att förklara varför lämnade över 117 interpellationer på andra statsråd. Jag har svarat på 2 av 12. försöker göra en poäng av att jag har stora problem med att svara för mitt agerande. Jag tror att du är ensam i hela om att inte se kopplingen till att det visst spelar roll hur har behandlat detta tidigare och att det aldrig bekymrade socialdemokratin vid ett enda tillfälle. Men jag är här och svarar. Jag ska gärna återkomma. Jag räds inte debatten, men det finns olika former av instrument: statsministerns frågestund, partiledardebatter, återrapporteringar och andra tillfällen då jag är här. Jag håller inte med om att det inte skulle kunna vara så som sägs i svaret: att interpellationssvar också kan ges av andra statsråd. Överläggningen var härmed avslutad. 8 § Svar på interpellation 2006/07:312 om lönebidragsanställningar i den ideella sektorn 70 Arbetsmarknadsminister (): har frågat mig om jag tänker vidta några åtgärder med anledning av de förändrade bedömningar som görs av arbetsförmedlingarna vad gäller lönebidrag och vidare vilka åtgärder jag avser att vidta så att intentioner vid höjningen av lönebidragstaket ska få genomslag i verkligheten. Jag vill inleda med att erinra om att jag haft en interpellationsdebatt om samma fråga med en partikollega till . I korthet blir mitt svar detsamma som då. Den bidragsgrundande nivån har höjts från och ska ligga till grund för bidragsnivån vid nyanställning eller omprövning. Vidare har budgetramarna utökats med motsvarande 2 000 platser i lönebidrag, och allmännyttiga organisationer har en särställning när det gäller bidragsnivån för lönebidrag, förutsatt att den som är anställd har så nedsatt arbetsförmåga att av den bidragsgrundande lönen kan lämnas. Slutligen ska lönebidraget inte vara en subvention till ekonomiskt svaga företag. Den tidigare interpellationsdebatten kom att handla just om de ekonomiska förutsättningarna för allmännyttiga organisationer. Förslag framkom till exempel om att anställningar med lönebidrag inom allmännyttiga organisationer skulle volymbestämmas till ett visst antal och att bidragsnivån skulle vara orörd så länge anställningen pågår. Ett sådant förfarande skulle i första hand gynna de allmännyttiga organisationerna. För arbetstagarna skulle det betyda att deras arbetsinsats alltid skulle vara subventionerad oavsett hur deras arbetsförmåga och skicklighet i att utföra arbetsuppgifterna skulle utvecklas. Lönebidraget skulle upphöra att vara kompensatoriskt i relation till individen. En sådan lösning skulle också bli oerhört kostsam för statskassan. Systemet bygger på att det finns en rörlighet bland de anställda med lönebidrag. Genom att man gör återkommande bedömningar av arbetsförmågan hos individen, vilket ibland motiverar en sänkning av bidragsnivån och så även övergång till osubventionerad anställning, blir det plats för nya personer i systemet. En fast bidragsnivå utan sådana bedömningar kan alltså medföra inlåsningseffekter för arbetstagaren och att alltför många individer blir kvar i systemet. undrar om regeringen har gett några nya signaler i hanteringen av lönebidrag. Så är inte fallet. Men i en högkonjunktur strömmar jobben till, och behovet av anställningar som gynnar funktionshindrade personer ökar. Ju lägre bidragsnivån är, desto fler får möjlighet till subventionerad anställning. Arbetsförmedlingens uppdrag är att följa regelverket för anställning med lönebidrag, och det innebär bland annat att regelbundet pröva bidragsnivån. 71 (): Jag tackar arbetsmarknadsministern för svaret. Problemet som jag tar upp i min interpellation tycker jag att man har kunnat se . Många ideella verksamheter, till exempel idrotten, där man har kunnat bereda bra arbetsplatser för arbetshandikappade, fick det successivt svårare på så sätt att man inte kunde ge en ersättningsnivå som var rimlig i förhållande till handikappet och anpassad till verksamheten, vilket gjorde att platserna inte besattes. Det var därför taket höjdes för att kunna ge en ersättningsnivå som var rimlig med tanke på det löneläge som hade uppstått genom löneförändringar och lönehöjningar under de år som varit. Det är riktigt att man inte ska fatta beslut som gör att man får inlåsningseffekter. Jag har ingen annan uppfattning än arbetsmarknadsministern där. Det problem som har uppstått , när arbetsmarknadsmyndigheten har fått mindre pengar och resurser, är att man rakt över sänker bidragsnivån, vilket jag också pekar på i min interpellation. Det finns väldigt många tydliga exempel på det i . Hela tanken med lönebidragsnivån är att man ska göra en individuell bedömning av den som har en lönebidragsanställning och se hur stor arbetsförmågan är och om den har förbättrats eller försämrats. Har arbetsförmågan förbättrats ska lönebidragsnivån sänkas, eftersom grundtanken är att man till slut ska slussas ut i den öppna arbetsmarknaden. Det som jag tycker är ett problem är det som har hänt i : att man på många ställen har sänkt rakt över därför att man har resursbrist och åsidosätter den enskildes arbetsförmåga, vilket gör att de berörda personerna hamnar i en besvärlig situation. Det sker alltså ingen riktig dialog med arbetsgivaren för att avgöra om situationen har förbättrats. Jag hade själv en person med ett sådant uppdrag på nära håll i fotbollsföreningen hemma i min egen kommun. Han hade ett långt yrkesliv bakom sig och hade uppnått 60-årsåldern. Han hade en del arbetsskador och det var knappast troligt att han skulle komma ut på den öppna arbetsmarknaden igen. Men han kunde göra en insats i det ideella föreningslivet och på så sätt också skapa ett mervärde för samhället. Alternativet för en sådan person är oftast förtidspension. Det är det som återstår. Det är knappast rimligt att en person omskolas med kvar till pension. Rätt hanterat och satt till rätt nivå ger lönebidraget en alldeles ypperlig möjlighet till en vinnavinna-situation, där individen, staten och också den ideella föreningen eller arbetsgivaren vinner på det. Det är därför jag tycker att det är tragiskt när man får rapporter från landet även från i hade vi ett exempel om att man konsekvent sänker nivån för att man inte har resurser, utan att ta hänsyn till den enskildes arbetsförmåga. Därav min fråga om arbetsmarknadsministern är beredd att se till att den förra regeringens intentioner att det skulle vara möjligt med en nivå som är anpassad till föreningen och den enskilde personen skulle kunna ge att den skulle kunna vara kvar. Inlåsningseffekterna har jag egentligen ingen annan uppfattning om. Ingen ska låsas in i ett lönebidrag och inte kunna ta sig därifrån om det är rimligt att man kan ta ett jobb på den öppna arbetsmarknaden. Det råder ingen delad mening om det. Min interpellation gäller den här situationen som uppstår och på vilket sätt arbetsmarknadsmyndigheten agerar. Det är det jag ifrågasätter och det är där jag vill ha ett svar av arbetsmarknadsministern. 72 Arbetsmarknadsminister (): Jag delar grundinställning att det här är en ypperlig möjlighet för personer som behöver den här typen av stöd och hjälp. När jag var partisekreterare hade vi anställda med lönebidrag i partiorganisationen ute i landet. Det har varit ett väldigt värdefullt tillskott, både för den enskilde och för oss andra. Jag kommer tillbaka till grunderna i svaret. Vi har inte ändrat bedömningsreglerna för lönebidraget. Det har inte gått ut någon ukas till att göra den här typen av förändringar. Man ska ta hänsyn till den enskildes arbetsförmåga, som det står i regelverket. Däremot är taket höjt och antalet platser utökat med 2 000. Det man kan konstatera är möjligen att har fått sammanlagt 740 miljoner som enbart är avsedda att finansiera de två takhöjningar som genomfördes och 2007. Men det är klart att det är ett ansträngt anslag. Det är helt korrekt. Det finns åtminstone två skäl till det. Det ena är att det just nu finns en stor efterfrågan på arbetskraft. Det gör att det är förhållandevis lätt om jag får kalla det för det för funktionshindrade personer att hitta anställningar med lönebidrag. Det är naturligtvis på sitt sätt positivt. Det andra är att det genom det uppdrag som Ams och har fått att samverka kring personer som är långtidssjukskrivna har framkommit att en stor andel är personer med funktionshinder. Just i och med att lönebidrag är ett lätt sätt att få ut personer på arbetsmarknaden, precis som säger, har det blivit en slags anstormning i den här delen. Jag vill berätta lite mer om vad vi försöker göra. Redan i årets regleringsbrev för Ams har vi betonat vikten av att arbetar med dem som står allra längst från arbetsmarknaden. kommer också en ny rapport om funktionshindrades situation på arbetsmarknaden. Undersökningen är ett tillägg till . Den ser jag fram emot att få. Jag tror att den kan ge oss värdefull information om läget och om vilka olika insatser som har visat sig verkningsfulla och om vilka som kan förbättras. Vi har också initierat ett arbete med att kartlägga hur ekonomin på individnivå ser ut för personer med funktionshinder för att vi ska få ett så gott beslutsunderlag som möjligt. Jag förstår oro mot bakgrund av en del av de rapporter vi har kunnat läsa om i tidningarna, men jag tror i grunden att vi är på samma sida. Det här är ett bra instrument, och vi har inte ändrat förutsättningarna när det gäller regelverket eller bedömningarna runt omkring. Det har inte utgått någon instruktion om att man ska tolka dem på annat sätt . Tvärtom: Taket har höjts och antalet platser har utökats. 73 (): Visst är det bra att regelverket inte har ändrats, men det kanske är just det som är problemet i sig, om man ser att det inte fungerar som man har tänkt sig. Arbetsmarknadsministern säger att vi har ungefär samma uppfattning här, och om det vore så skulle jag kunna vara lugn, för då tror jag att det skulle sättas in åtgärder så att vi inte skulle behöva se sådant som händer just . Vi vet nog båda att inte är den myndighet som är lättast att styra. Jag ser att arbetsmarknadsministern också har gjort den erfarenheten, av hans min att döma. Därför har det väldigt stor betydelse hur regeringen och ansvarigt statsråd agerar om de ser att det hela utvecklas i en annan riktning än man önskar. Därför vill jag också fråga: Vad är det för utveckling som arbetsmarknadsministern önskar? Tycker han att det är okej att man säger upp på bredden för att det är resursbrist? Då kommer anställda att förlora sina anställningar inte på grund av att de fått förbättrad hälsa utan därför att bidraget har sjunkit så att möjligheten att jobba kvar på den arbetsplats där man har varit försvinner. Man ska vara medveten om att det i idrottsrörelsen i är ungefär 8 000 personer som gör en sådan här ideell insats. Framför allt handlar det om ungdomsverksamhet. menar jag inte att lönebidrag ska vara en försörjningskälla för idrottsrörelsen, men om man hanterar det rätt och anställer rätt personer är det en vinnavinna-situation som man bör vara rädd om. Arbetsmarknadsministern verkade antyda att många av de funktionshindrade får jobb just . Ja, det är allmänt sett en väldigt god arbetsmarknad. Men oavsett vilken kommun jag besöker finns där alltid arbetsmarknadsprojekt som involverar ganska många människor, ofta något hundratal. Det kan vara åtskilliga hundra i en stor kommun, och de personerna önskar inget hellre än att komma ut och få ett jobb. I bästa fall går de i åtgärder, men många av dem är öppet arbetslösa. Så nog finns det ett stort antal personer som skulle kunna engageras i den här typen av jobb. Om intentionerna med lönebidraget följdes skulle de personerna kunna göra nytta i föreningslivet. I grund och botten handlar detta om vad arbetsmarknadsministern egentligen vill han kanske accepterar det som vi ser nu för att det gynnar andra intressen eller kanske inte bryr sig så mycket och tycker att det får bli som det blir. Vill arbetsmarknadsministern att intentionerna ska följas är det befogat att man också ger en tydlig signal från departementet till om att man inte gillar det som sker nu och att man vill ha en annan ordning. Därför vill jag nu fråga arbetsmarknadsministern: arbetsmarknadsministern beredd att göra en sådan insats för att den utveckling som vi har sett , framför allt beträffande lönebidrag till ideella föreningar, inte ska fortsätta? 74 Arbetsmarknadsminister (): Nej, , det är inte okej att man säger upp på bredden. Man ska följa det regelverk som finns, och det stipulerar att man ska göra bedömningar av de enskildas arbetsförmåga. Det är utgångspunkten. Det ska vi ha klart för oss. Precis som sade är inte avsikten med lönebidraget att det ska vara en försörjningskälla för ideella organisationer. När jag läser en del av de rapporter som har kommit får jag ibland intrycket att oron och kritiken mest har handlat om det. Det finns all anledning att följa upp detta tydligare.