prot · GU09127 · 2007-06-15 00:00:00 — Jag skulle vilja tacka samtliga medverkande för en god debatt. Det är viktigt att dessa frågor diskuteras också på den nationella arenan. Jag känner mig ändå väldigt glad och styrkt som folkhälsominister över att vi nu har gjort en långsiktig satsning på det drogförebyggande arbetet. Det har avsatts pengar i sträck för att kunna göra det. Barn och ungdomar är en prioriterad grupp, och detta betyder att vi kommer att ha resurser på det nationella planet för att göra ett bra förebyggande arbete. Det är centralt och viktigt med en långsiktighet i det arbetet så att alla inblandade vet att detta är en budget som också ligger . Tillgängligheten är uppenbar, och det har inte skett i samband med att den nya regeringen tillträdde, utan det var faktiskt likadant med den gamla regeringen. Riskbruket, den medicinska aspekten, behöver vi ökad kunskap om. Där måste hälso- och sjukvården arbeta mer förebyggande och våga ställa frågor också när man söker för annan diagnos. Vi ser ju att de alkoholrelaterade skadorna håller på att bli dominerande inom hälso- och sjukvården. Att kunna arbeta förebyggande via hälso- och sjukvårdens auktoriteter är därför centralt och viktigt. Tack så mycket för en god debatt! Jag vill också tillönska er en trevlig sommar! Överläggningen var härmed avslutad. 11 § Svar på interpellation 2006/07:584 om diskriminering av blodgivare 83 Socialminister (): har frågat mig vilka initiativ jag kommer att vidta för att dagens diskriminerande regler, som innebär att män som har sex med män blir avstängda på livstid som blodgivare, upphör. Frågor som rör patientsäkerheten är mycket viktiga. För att minimera risken för överföring av olika slags blodburen smitta krävs det regler om vem som får bli blodgivare. Dessa regler finns i lagen och förordningen om blodsäkerhet samt i och föreskrifter. har bemyndigats att utfärda föreskrifter om blodgivning. Inför de nya föreskrifterna som började gälla föreslog styrelsen att en sex månaders karenstid skulle införas för personer som utfört handlingar som klassificeras som riskbeteende. Till riskbeteende räknas bland annat sex mellan män. Förslaget innebar en förändring i jämförelse med de då gällande föreskrifterna, som helt förbjöd blodgivning i dessa fall. Under remissbehandlingen ställde sig så gott som samtliga företrädare för hälso- och sjukvården negativa till förslaget om att införa en karenstid. Ett viktigt skäl för detta var enligt remissinstanserna att det skulle innebära att man inte kunde garantera säkerheten för de patienter som skulle få blodtransfusioner. Remissinstanserna ansåg också att inte redovisat vilka eventuella konsekvenser en sådan förändring skulle få. Med anledning av remissinstansernas inställning beslutade att i de nya föreskrifterna inte införa en regel om karenstid. Styrelsen beslutade också att följa upp bestämmelserna om de krav som avser blodgivares lämplighet med hänsyn till blodmottagarens säkerhet. I uppföljningen ska ingå en grundlig genomgång av den förändrade epidemiologiska situationen, som bland annat kommer att innefatta analyser kring spridning av smittsamma sjukdomar och ökat resande. I uppföljningen kommer också hänsyn att tas till utvecklingen av olika metoder för test av blodgivare. Uppföljningen ska vara klar . Bedömningar som rör säkerhetskrav vid blodgivning avgörs bäst av experter på området. menar jag att man bör avvakta uppföljning av vilka krav som ska ställas på blodgivare. Det är en uppföljning som jag hoppas kommer att vara väl avvägd vad gäller såväl skydd mot smitta som respekt och acceptans i samhället. 84 (): Tack så mycket, socialministern, för svaret! har haft en stor artikelserie om vikten av att vi kan lämna blod. Blod är viktigt, och det finns brist på blod på svenska sjukhus. Då blir man givetvis lite oroad om man skulle behöva blod vid en trafikolycka. Det gäller också för dem som på grund av sjukdomar och liknande är beroende av att regelbundet få nytt blod. Då framstår det som lite konstigt att det finns människor i som diskrimineras totalt. Det talas här om att det finns ett riskbeteende hos män som har sex med män. Det kan finnas andra grupper i samhället som kanske har värre riskbeteende än att leva med samma partner och ha sex bara med denna. Det finns till exempel prostituerade och andra grupper. Det räcker att man vid blodgivning uppger att man är heterosexuell och har sex med bara en kvinna fast det i verkligheten kan vara tvärtom med en eller flera partner. Vilken säkerhet ger detta? Anser ändå inte socialministern att det borde finnas andra sätt att klassificera riskbeteende än att säga att män som har sex med män utgör ett riskbeteende? Även detta är fel. Det är mycket stötande att det ska vara så för livstid, att detta inte kan ändras på något sätt. Vi måste också tänka på att de personer som ger blod måste vara friska. Det är utgångspunkten. Vi måste kunna vara säkra på att vi när vi kommer till sjukhuset och behöver blod får icke-smittat blod. Därför är det viktigt med en god kontroll. Men frågan är på vilket sätt detta ska göras. Jag är inte alls med på definition av detta. Socialministern sade i svaret att har sett över frågan men har fått dra tillbaka förslaget därför att det fanns för mycket kritik från en del remissinstanser. tittar på detta igen. Jag hoppas verkligen att vi när det kommer ett nytt förslag, , kan få se en ändring. Jag vill också få en indikation från socialministern om han tycker att det är en rimlig bedömning som har gjorts för reglerna eller är de orimliga? Det kan vara bra att veta vilken utgångspunkt ministern har i denna viktiga fråga. 85 Socialminister (): Först och främst är det viktigt att säga att i de nya föreskrifterna om blod gäller oförändrat att män som har haft sex med män utesluts från blodgivning. Men det gäller även personer som har haft sex med prostituerade. Föreskrifterna är så utformade att de tar sikte på beteende och inte på grupper. Jag har självklart ingen annan önskan än att alla människor som är beredda att ge blod och där det går att minimera riskerna får en möjlighet att göra detta. Det är min utgångspunkt. Jag tycker att det är fantastiskt fint och hedervärt att vara blodgivare, att människor är beredda att ge blod för att underlätta situationen för andra människor som hamnar i en svår situation och behöver blodtillförsel av ett eller annat skäl. Vem som helst kan hamna i den situationen förstås. Från min utgångspunkt har jag självklart jag hade hoppats att det inte ens skulle behöva sägas ingen principiell invändning mot att homosexuella män får ge blod. Utgångspunkten ska förstås vara att vi kan säkerställa att det blod som ges är säkert för mottagaren. För mig är självklart patientsäkerheten och förtroendet för sjukvården centrala när det gäller blodgivning. Därför är det viktigt att den typen av beslut överlåts åt dem som är experter på området. De kan detta bäst, och det är för just den typen av bedömningar som vi har experter. Sedan är det bra med påpekanden, synpunkter, tankar och ifrågasättanden av regler. En regel ska inte finnas bara för slentrianens skull eller för att det alltid har varit så . Men jag tror att det är klokt att vi politiker även om vi brinner av en vilja att uppnå ett visst syfte självklart visar respekt för expertkunnandet även på det här området. Skulle något gå fel om vi driver fram något av politiska skäl finns det en risk att de grupper som vi vill skydda är de som utses till syndabockar och att det blir en olycklig utveckling på det området. får vi finna oss i att vi får avvakta genomgång, som bland annat kommer att ägna sig åt riskkalkylering och utvärdering av testmetoder som förfinas och förbättras så att blod kan granskas och det enkelt går att säkerställa att blodet uppfyller alla krav. ska också göra en omvärldsanalys. De ska rapportera tillbaka detta . Då får vi ett nytt underlag för ställningstagande. 86 (): Det låter positivt att socialministern har denna utgångspunkt, det vill säga att det borde vara möjligt. Det betyder också att socialministern har samma frågetecken som jag när det gäller dessa experter. Jag är kanske lite rädd för att det är en slentrianmässig inställning. Jag kan inte se de reella sakerna som har kommit fram från remissinstanserna tidigare, utan jag tror att mycket har kommit fram slentrianmässigt. Det är inte mindre riskbetonat om en man åker till och har oskyddat samlag med tre tjejer där än om en man har oskyddat sex här i . Det är samma person. Den som är homosexuell avstängs för resten av livet från att ge blod, medan den person som har varit i kan ge blod veckorna efter. Det kan inte vara rimligt att reglerna ser ut så. Det är riskbeteendet på vilket sätt man har sex som borde vara avgörande, inte könet. Det är inte det som får vara avgörande i denna fråga. Jag tror att det är lite av slentrian att den här bestämmelsen finns kvar. Jag har inte fått några andra indikationer på vad det kan vara. Med anledning av interpellationen har jag fått ett mejl där man för fram att detta skulle vara en EU-regel. Jag förstår inte varför jag är den i som får alla EU-mejlen. Man skriver att det säkert är EU som har något direktiv om detta. Jag vet inte om det är så. Jag var väldigt nyfiken på svaret, som jag fick : Skulle det stå att det var ett EU-direktiv eller inte? gör det inte det. Då hoppas jag också att socialministern kan intyga att det inte finns några EU-regler som sätter stopp för att eller längre fram skulle kunna ändra reglerna för vem som får ge blod. 87 Socialminister (): Precis som antyder finns det ett EU-direktiv, som naturligtvis har tillkommit senare än när skapade regler för blodgivning. I det direktivet anges en del kriterier för permanent avstängning från blodgivning, som det heter. Man säger att ett sådant kriterium är sexuellt riskbeteende. Det kan betyda många olika saker, precis som säger. Man beskriver i direktivet att med sexuellt riskbeteende avser man personer vars sexuella beteende utsätter dem för en hög risk för allvarliga infektionssjukdomar som kan överföras via blod. Precis som säger kan det naturligtvis gälla personer som är homosexuella lika väl som personer som är heterosexuella. I detta finns ingen grund för olika bedömningar därvidlag. Vi är båda mycket angelägna om att vi får så många blodgivare som möjligt och att vi säkerställer att det blod som ges inte är smittat utan att man tryggt kan ta emot blod från personer som är vänliga nog att donera. Kanske finns det bättre experter på blodsäkerhet än undertecknad och fast den senare vågar jag inte uttala mig om. Vi får lita på att expertmyndigheterna gör en bedömning och kommer till ett ställningstagande som innebär att så många människor som möjligt av dem som vill får möjlighet att ge blod. 88 (): Jag tycker att detta är glädjande. Jag hoppas därför att fler kan ansluta sig till kampanj om att det är viktigt att ge blod och att också homosexuella ska kunna ge blod . De ska inte diskrimineras på grund av att de tycker om någon av samma kön. Det som är avgörande för att man ska kunna ge blod är, precis som ministern säger, riskbeteendet, och det kan vara väldigt olika i olika fall. Jag tycker också att det är glädjande att det inte finns några EU-regler som hindrar att ger upp det motstånd man har visat. Jag hoppas också att socialministern i de diskussioner efter som socialministern ska ha med i den här frågan kan försöka påverka så att dessa regler tas bort och blir i enlighet med EU-reglerna. Jag kan lite glatt säga att det inte är i alla frågor som EU ligger efter. I vissa frågor kan EU vara bra på vissa sätt. Tack så mycket, socialministern! 89 Socialminister (): Tack, , som har väckt den här interpellationen, för att vi har fått möjlighet att samtala om detta! Jag kommer naturligtvis att följa den här frågan noggrant. Jag har stort förtroende för dem som är experter på det här området, men jag kommer att hålla mig väl informerad och ställa frågor om detta. Så får vi kanske möjlighet att återkomma till detta samtal . Överläggningen var härmed avslutad. 12 § Svar på interpellation 2006/07:610 om äldre med psykossjukdom 90 Socialminister (): har frågat mig dels om jag avser att vidta några åtgärder för att öka kunskapen om äldre med psykisk ohälsa, särskilt dem med psykossjukdom, dels om jag avser att vidta några åtgärder för att öka kunskapen om de lobotomerades livssituation och behov samt om jag avser att vidta några åtgärder för att utreda förutsättningar för en ersättning till dem som drabbats av skador på grund av lobotomering. och regeringen har tidigare vid ett flertal tillfällen tagit ställning till frågor rörande de lobotomerades situation. har i samband med motioner om ersättning till lobotomerade anfört att lobotomi skedde i enlighet med dåtida vetenskap och beprövad erfarenhet varför skäl för en generell ersättning inte förelåg (1997/98:SoU2). har också förklarat att lobotomi skedde i enlighet med dåtida vetenskap och beprövad erfarenhet. Även om jag djupt beklagar de negativa effekter som lobotomin har medfört för de patienter som behandlades med denna metod anser jag inte att det har framkommit sådan information som föranleder mig att göra någon annan bedömning än vad och den förra regeringen redan har gjort. Beträffande frågorna om personalens kompetens avseende äldre psykiskt sjuka samt lobotomerades situation vill jag understryka att det är ansvar att erbjuda den enskilde en god hälso- och sjukvård, i form av bland annat behandling och rehabilitering, oavsett ålder hos personen i fråga. ansvar för att erbjuda bland annat rehabilitering påverkas inte av pensionens inträde utan gäller oavsett ålder. Ansvaret gäller också oavsett om det i det enskilda fallet handlar om en psykisk eller en somatisk sjukdom. Utöver detta har kommunen ansvaret för hälso- och sjukvård, inklusive rehabilitering, i särskilt boende och i vissa fall i ordinärt boende. tillkallades en nationell psykiatrisamordnare med uppdrag att formulera strategier för kvalitetsutveckling samt att samordna och stärka utvecklingsarbetet för personer med psykisk sjukdom eller psykiskt funktionshinder. Psykiatrisamordnarens uppdrag har inte varit begränsat till eller inriktat mot någon särskild åldersgrupp. Problematiken kring äldres psykiska ohälsa uppmärksammas och det bedöms att behoven av insatser vid psykisk ohälsa hos äldre kommer att öka. Psykiatrisamordnaren lämnade sitt slutbetänkande Ambition och ansvar (SOU 2000:100) till regeringen . Förslaget har varit ute på remiss och bereds i . Det är en viktig fråga för regeringen att förbättra livsvillkoren för personer med psykisk sjukdom eller psykiska funktionshinder. Regeringen har vidtagit flera åtgärder av betydelse generellt för hela målgruppen. Mot bakgrund av psykiatrisamordnarens förslag har regeringen genom psykiatrisatsningen avsatt för vardera för riktade satsningar på bland annat vård av personer med psykisk sjukdom eller psykiskt funktionshinder. En del av denna satsning kommer att avse personalens kompetensutveckling inom både landstingens och kommunernas psykiatriska verksamheter. Regeringen har också sammantaget avsatt för för att förstärka resurserna till kommuner och landsting för att utveckla vården och omsorgen om äldre kvinnor och män. Regeringen avser även att se över kompetensfrågorna för personal inom äldreomsorgen. Jag tror att ovanstående satsningar inom psykiatrin och äldrevården kommer att ha stor betydelse för äldres livsvillkor, trygghet och fysiska och psykiska hälsa . Jag vill avvakta beredningen av psykiatrisamordnarens förslag innan jag tar ställning till vilka eventuella ytterligare åtgärder som, inom ramen för de medel som avsatts, behöver vidtas för att förbättra situationen för äldre med psykisk ohälsa. 91 (): Tack, socialministern för svaret! Jag vill börja med att bemöta statsrådets avfärdande av mina frågor om att öka kunskapen om de lobotomerades livssituation och om behovet av en utredning om ersättning till dem som drabbades av skador på grund av lobotomering. Statsrådet gör det lite för enkelt för sig, tycker jag, när han låter bli att besvara mina frågor med hänvisning till ett avslag från socialutskottet . Och alla de motioner som har lämnat till socialutskottet har avfärdats med hänvisning till svaret . Det har hänt rätt mycket efter det. Vi vet mer . Vi borde kunna diskutera lobotomi mer förutsättningslöst i stället för att enbart hänvisa till förklaring att lobotomi skedde i enlighet med dåtida vetenskap och beprövad erfarenhet. Vi vet att metoden var ifrågasatt den tillämpades. Enligt en avhandling som presenterades vid fanns det stora skillnader i antalet utförda lobotomier mellan sjukhusen. Två sjukhus, och , stod för av alla lobotomier i . Hur kommer det sig att det såg ut så? Hur kommer det sig att av de lobotomerade var kvinnor? Hur kommer det sig att också barn lobotomerades? Hur kommer det sig att kirurger som tjänstgjorde på mentalsjukhusen fick förtroendet att utföra hjärnoperationer? Jag förväntar mig inte att statsrådet besvarar de frågorna, utan de är mitt försök att bredda den här diskussionen. Handlar det endast om vetenskap och beprövad erfarenhet? Handlar det inte också om den syn på de psykiskt sjuka människorna som då rådde? Vi vet att ingreppet diskuterades väldigt mycket redan då. Det var ifrågasatt. Det var inte konstigt om man ifrågasatte lobotomi redan då, för av dem som lobotomerades dog antingen under operationen eller som en följd av operationen. Åren går, och det blir färre och färre kvar av de tusentals människor som lobotomerades. Men än så länge finns det många kvar som känner att deras liv hade kunnat bli annorlunda om de inte hade utsatts för operationen. Det finns också familjemedlemmar som känner att de skulle ha haft en mer positiv relation till sin anhörig om de hade haft möjlighet att ha en annan kontakt med personen, om personen inte hade blivit utsatt för det här ingreppet. Jag tycker inte att vi kan avfärda frågan genom att hänvisa till ett utskottssvar /98. 92 Socialminister (): Jag håller med om väldigt mycket av det som beskriver. Det här är naturligtvis en tragisk del av svensk historia. Det handlar inte bara om felaktigt utförd eller genomförd sjukvård så där i största allmänhet, utan det handlar om ett slags övergrepp mot människor som leder till rejäla personlighetsförändringar och till att man förlorar en del av sitt jag. Det som gjordes i är naturligtvis någonting som vi har all anledning att ta avstånd ifrån och beklaga. Likafullt tror jag att de som utförde det här inte gjorde det för att de ville människor illa. Man gjorde nog bedömningen att detta var det bästa man kunde göra, även om vi i efterhand nu kan inse att detta var rejäla övergrepp och naturligtvis någonting som aldrig borde ha skett. Kan vi göra något nu? Ja, jag tror naturligtvis att vi kan lära av historien och bättre pröva metoder och se till att uttrycket vetenskap och beprövad erfarenhet får ett verkligt innehåll. Men ligger det i alla de här sammanhangen att man använder den kunskap som man har tillgänglig . Det kan ju vara så när det gäller någon av de metoder som används inom svensk hälso- och sjukvård att det visar sig att vi borde ha begripit bättre. Vi använder den kunskap som vi har tillgång till just nu på det bästa sättet vi kan. har ställt tre frågor i sin interpellation. Den första gäller om jag avser att vidta några åtgärder för att öka kunskapen om äldre med psykisk ohälsa, särskilt de med psykossjukdom. Svaret på den frågan är förstås ja. Så sent som kunde vi presentera hur vi avser att genomföra förbättringar inom psykiatrin under innevarande år, i väntan på det större grepp som ska tas över psykiatrin i samband med att vi genomför det som den nationella psykiatrisamordnaren kom med förslag om . När det gäller de lobotomerades situation tänker jag inte göra något mer, utifrån det riksdagsbeslut som har fattats. har naturligtvis all möjlighet att fortsatt driva den här frågan i parlamentet. Men har uppfattning varit den att man har behandlat frågan och gjort avslut på den . Det är nog, hur beklagligt det än är, svårt att i efterhand ställa till rätta det som genomfördes . 93 (): Jag såg lite av inledningen av presskonferensen. Det fastnade i mitt huvud att socialministern tog upp kvaliteten inom psykiatrin. Och jag skrev upp något som sades som jag ska läsa upp här: Utmönstra metoder som faktiskt inte fungerar. Det tycker jag är väldigt bra. Men det är också väldigt viktigt, när det gäller psykiatrin, att försöka införa metoder som fungerar och i bästa fall också botar. Vi kan titta tillbaka på psykiatrin. Då kan vi inte jämföra med de andra framstegen som har gjorts inom hälso- och sjukvården. Den svenska psykiatrins historia och till och med psykiatrins historia globalt är en mörk historia, om vi jämför med annan hälso- och sjukvård. Det finns fortfarande otroligt många människor som drabbas av psykisk ohälsa och som inte får behandling som fungerar. Den kanske inte ens lindrar symtomen. Det handlar om att forska mer och satsa mer pengar. finns det attityder i samhället. När man drabbas av psykisk ohälsa får man inte alls samma resurser som man får om man drabbas av somatisk ohälsa. Det är olyckligt att det är så. Socialministern säger att han inte är beredd att göra någonting. Han hänvisar fortfarande till beslutet här i kammaren 1998. Det beklagar jag verkligen å de lobotomerades vägnar. Detta är nämligen personer som inte kommer att kräva något offentligt. De skriver inte artiklar. Många av dem skulle säkert ha förmågan att skriva, men det finns så mycket skam och skuld i att man har blivit lobotomerad en gång i världen att man inte vill offentliggöra den erfarenheten. Jag tycker att vi samhällsrepresentanter har en skuld till de här personerna, och det går att komma till rätta med den. I gjorde man en stor undersökning där man kunde kartlägga hur många personer som hade drabbats av lobotomi och vilka bieffekter som de människorna hade lidit av. Man beslutade också att ersätta de personerna. Det är färre och färre i som lever kvar. Men jag hoppas verkligen att socialministern inte låter prestigen råda när det gäller att tidigare regeringar inte heller har gjort det. har socialministern möjlighet att rätta till det övergrepp som de här människorna utsattes för. Vi har som skulle kunna göra en utredning. Det handlar inte om stora summor, men för de personerna skulle det vara otroligt viktigt att få en ersättning för det här. 94 Socialminister (): Det saknas verkligen inte arbetsuppgifter för den som vill vara med och förbättra psykiatrin, för det är en sektor som har varit satt på undantag under en lång följd av år. Säkert handlar en hel del om människosyn, föreställningen att det är några andra som drabbas av det här eller att det ska beläggas med skuld och skam på något sätt. Men sanningen är ju den och det vet vi båda här i kammaren att vem som helst av oss kan drabbas av psykisk ohälsa. Det om inte annat borde göra att vi verkar för att alla människor har tillgång till en väl fungerande vård. citerade vad jag sade på presskonferensen om att utmönstra metoder som inte fungerar. Psykiatrin har på något sätt, till skillnad från hälso- och sjukvården i övrigt, fått leva sitt eget liv. Det gör att det används en mängd olika metoder runt om i landet som inte är kartlagda eller där det finns någon samlad bild av vad som utförs eller vilka effekter det ger. Det gör att vi inte kan säga att vi har en hög kvalitet på den psykiatriska vården över landet eller att vi har en någorlunda jämn nivå på den psykiatriska vården över landet. Det är naturligtvis ett väldigt gott skäl för oss att som vi gör nu satsa rejält på utbildning av personal inom men också på att förbättra kommunernas möjligheter att ta hand om personer som inte har ett boende eller som behöver ett särskilt boende för att klara sig i öppenvården. Det handlar om att man får en meningsfull sysselsättning som spelar en stor roll för möjligheten till rehabilitering.