prot · GU09111 · 2007-05-23 00:00:00 — Jag för min del och vi från ser ju att varje enskild person kan ta ansvar för sig själv och att varje människa också har en skyldighet att vara aktiv i rehabiliteringsprocessen. Det kan inte bara vara en tjänsteman som ska se till att man rehabiliteras, utan det måste också åvila den enskilde att jobba med. Därför behövs ett annat arbetssätt på . Vi vet att det finns en utredning som jobbar just med sjukskrivningsprocessen. Det behövs också ett bättre samarbete mellan arbetsgivarna, arbetsförmedlingen, sjukvården inom både kommuner och landsting och naturligtvis också med den enskilde för att medverka till att sjukskrivningarna minskar. Med det, herr talman, slutar jag där jag börjar med att tillstyrka förslagen i betänkandet. 115 () replik: börjar sitt anförande med att säga att rehabiliteringsutredningarna som kom till inte har gett någon effekt. Då skulle jag gärna vilja ställa frågan: Hur tyder du det, i och med att sjukfrånvaron ändå minskar? Jag vill faktiskt påstå att både medfinansieringen och ett aktivare arbete på arbetsplatsen har en stor del i den utveckling vi har när det gäller sjukfrånvaron. Jag tror att det är väldigt viktigt att ha klart för sig att det ser ut på det sättet. Och jag tror att det också är väldigt viktigt att man ser de människor som faktiskt har ett arbete men som blir sjukskrivna. Det handlar i väldigt stor omfattning, också i det korta perspektivet, om att människorna ska bli sedda och att någon bryr sig om dem. gjorde man en väldigt stor undersökning där man konstaterade att mer än hälften av dem som var sjukskrivna inte kände sig välkomna tillbaka till arbetsplatsen. Då måste det ju vara något fel på arbetsplatsen. Då kan det inte bero på människorna som vill tillbaka, utan orsaken måste ligga någon annanstans. Jag blir lite överraskad när så starkt betonar att huvudansvaret ska ligga hos . Med vilka resurser och på vilket sätt, ? Man minskar faktiskt med 1 400 anställda trots att man inte har klarat av att leva upp till de avstämningssamtal som jag ändå hoppas att vi är överens om är ett alldeles utmärkt sätt att lösa många av de här problemen på. Man sätter sig ned vid samma bord, absolut tillsammans med arbetsgivaren och med den det handlar om, individen, i centrum och för ett samtal om de här viktiga frågorna. Jag är mycket överraskad över den slutsats du drar i det här sammanhanget. 116 () replik: Det är mycket intressant att höra av att jag på något sätt skulle ha påstått att arbetsgivaren inte skulle ha fortsatt ansvar, vilket jag verkligen trycker på. I betänkandet står det också att man vill tydliggöra detta. Regeringens förslag medför inga förändringar när det gäller arbetsgivarens anpassnings- och rehabiliteringsansvar enligt till exempel arbetsmiljölagen. För att tydliggöra detta föreslås att det ska framgå av Sedan står det i vilket kapitel i lagen om allmän försäkring. Det är att trycka på att arbetsmiljölagen måste följas. Detta har uppenbarligen varit en brist eftersom det finns personer som fortfarande inte har möjlighet att må bra på sin arbetsplats. I det sammanhanget är det inte bristen eller tillgången på rehabutredningar som gör att man mår bättre på sin arbetsplats. Nej, det är att arbetsmiljölagen följs och att det sker ett systematiskt arbetsmiljöarbete. Det innebär att jobba förebyggande. Det är bättre att jobba förebyggande, , än att komma när personen har varit sjukskriven, vilket rehabutredningarna har inneburit. De har kommit in . Vi vet att eller två kan medföra stora brister i förmågan att återgå till jobbet igen om man har varit borta från arbetet. Arbetsgivarens ansvar finns fortfarande kvar. 117 () replik: Visst skulle vi kunna föra en diskussion om det förebyggande arbetet, men är det inte riktigt det som frågan handlar om. Jag pratar lite grann om andra ändan. Jag skulle kunna prata mig varm för en större omfattning på de förebyggande åtgärderna. De regler vi skapar är inte till för de arbetsgivare som sköter detta på ett bra sätt utan de är till för att den enskilde faktiskt ska vara trygg i att få hjälp och stöd. Var finns den enskilde i det här förslaget? Var finns den enskildes rätt? Jag tar arbetsmiljölagen som ett exempel. Den enskilde har faktiskt inte möjlighet att driva en fråga som rör arbetsmiljölagen. I den lagstiftningen finns inte möjlighet för den enskilde att hävda sin rätt. Här finns det en kunskapsfråga som jag är intresserad av. Du säger tydligt i ditt anförande att har huvudansvaret. Det är det jag vänder mig mot. Det kan inte vara så. Huvudansvaret i ett anställningsförhållande måste ändå ligga på den som har anställt, det vill säga huvudansvaret för återgång till arbete. Du nämnde inte avstämningssamtal. Jag ser det som en viktig del i att tillsammans sätta sig ned med dem som behövs jag säger inte att läkarna och andra alltid måste vara med i sammanhanget. Vi kan konstatera att arbetsmiljölagens regler inte riktigt efterlevs. Då skulle det här funka. Vad är ni beredda att göra om arbetsmiljölagen inte efterlevs i fortsättningen? Vad är ni beredda att vidta för åtgärder då? 118 () replik: Vi skulle inte diskutera arbetsmiljölagen, men den är otroligt viktig i sammanhanget. Det vill jag verkligen säga. Eftersom vi nu diskuterar att ansvaret för rehabutredningarna togs bort från arbetsgivaren tog jag som exempel, , att det förebyggande arbetet enligt arbetsmiljölagen fortfarande finns kvar. Det står i betänkandet att fortfarande ska inhämta uppgifter från arbetsgivaren och se till att arbetsgivaren medverkar i att få en person att återgå till jobbet eller att titta på de arbetsförhållanden som gäller. har ett tydligt huvudansvar, och samverkan med arbetsgivaren är viktig. Men det är inte bara det, vill jag påstå. Det är viktigt i sammanhanget. Det här gäller inte bara arbetsgivaren utan det gäller faktiskt andra möjligheter också. Det kan vara så att det inte alltid är att gå tillbaka till det jobb som man har haft tidigare som innebär möjligheten. Därför är det skyldighet att samarbeta med till exempel arbetsförmedlingen för att möjliggöra för personen att få andra jobb. Att se till att arbetsgivaren tar sitt ansvar är en sak, men vi måste se på bredden. En fråga du inte svarade på, , gällde . Ni genomförde att skulle ändra sitt sätt att jobba, och vi fullföljer detta. Vi tror på att nya sätt att jobba ska ge avsedd verkan. Jag hoppas att ni fortfarande tror på det eftersom ni måste ha trott på det när ni såg till att skulle börja förändra sitt arbetssätt. 119 () replik: visar verkligen kärnan i den nu förda politiken genom att lyfta fram att varje människa är skyldig att medverka i rehabilitering. För mig handlar det om en människosyn som innebär att man ser till både rättigheter och skyldigheter men inte enbart till skyldigheterna. Jag kan hålla med om att det behövs ett annat arbetssätt på , men förutom omorganisationen som ni genomförde när ni tillträdde lade ni på ett sparbeting. Det kommer att leda till färre anställda på som ska ro detta i hamn. Jag tvivlar på att det kommer att fungera på ett bra sätt i förstone. Det kommer att ta . Sedan var det frågan om att ta bort tidsfristerna för den enskilda individen. Då är vi tillbaka till frågan om skyldigheterna. Men vart tog individperspektivet vägen? Det är något som vi miljöpartister värnar om och som ni också brukar göra, men jag saknar det här. sade att tidsfristen inte behövs eftersom nu är en samlad myndighet. Delar den åsikten? 120 () replik: En specifik tidsfrist behövs definitivt inte. När man nu vet att olika diagnoser har olika sjukskrivningstider kan tidsfristen vara den minsta möjliga. Det innebär att man kan vänta för länge med åtgärder från sida. Om vi vet att en diagnos medför bara två veckors sjukskrivning ska åtgärder vidtas redan då och inte efter en tidsfrist på x veckor. Det fyller inte en funktion för den enskilde. Det är den enskilde vi ska titta på och inte kollektivet. Har man fått en diagnos med en kortare sjukskrivningstid ska man naturligtvis medverka till rehabilitering . Det är vi överens om. Vi har alla sagt att det är viktigt. Ja, har omorganiserats. Nix, man har inte tagit bort pengar från sjukvårdande arbete. Kan man säga så? Nej, det kanske man inte gör. Det handlar om sätt att jobba. Men när förändrar sitt sätt att jobba förändras naturligtvis också behovet av pengar. Nix, har inte blivit tilldelad något sparbeting för sitt sätt att medverka till att människor ska återgå i arbete. 121 () replik: Vi kan säkert tvista mycket om har blivit tilldelad något sparbeting eller ej. Uppenbarligen handlar det om färre anställda inom . Mitt angrepp på förslaget i propositionen gäller att man tappar fokuset på den enskildes rättigheter och bara fokuserar på den enskildes skyldigheter. Sedan var det frågan om tidsfrister inte skulle behövas på grund av olika diagnoser. Självfallet är tidsfristen . Det var det som var en rättighet. Man ska ha rätt till ett avstämningssamtal . Det ger en rimlig möjlighet för den enskilde att utöva något slags påtryckningsmedel mot . Det är inte så lätt för den enskilde att säga att man borde få prata med att man behöver hjälp. Vi är självklart överens om att jobba förebyggande. I det ingår också att göra individen delaktig i något som bygger på både rättigheter och skyldigheter. Jag förstår inte att tidsfristen inte skulle behövas eftersom det är en samlad myndighet. Jag förstår inte heller varför bara skyldigheterna återstår och inte rättigheterna. 122 () replik: Det är ingen rättighet att få rehabilitering. Lagarna är inte utformade på det sättet. Det vet både du och jag. Däremot står det tydligt och klart i betänkandet och det tycker jag är viktigt, för jag tycker inte att man här på något sätt ska sväva på målet att i samråd med den försäkrade ska se till att den enskildes behov av rehabilitering klarläggs. Det är en skyldighet från att medverka till att också den sjuke har en rättighet. ska ta den kontakten. Du, , är ute och cyklar, om man får uttrycka sig på det sättet, när du säger att det enbart handlar om att den enskilde har skyldigheter. På bästa möjliga sätt har vi försökt medverka till att den enskilde får rättigheten att få rehabilitering, men det är brister bland annat i rehabiliteringsåtgärder, som är nästa steg som vi måste jobba väldigt mycket med. Men det handlar inte det här betänkandet om, utan vi har enbart tydliggjort vem det är som har ansvaret för att se till att människor ska återgå till jobb. Det är det som är bra. 123 (): Det här betänkandet från socialförsäkringsutskottet är det nionde under det här och handlar om vissa sjukförsäkringsfrågor med mera. Där föreslås att den modell som man har haft tidigare, att arbetsgivarna ska komma in med en rehabiliteringsutredning till , tas bort. Det innebär inte på något vis att arbetsgivarna fråntas ett ansvar. Det är inte så att det skulle innebära någon form av reträtt, att man bara för att man är arbetsgivare inte har något ansvar för sin personal. Vad det handlar om är att just modellen med en deadline för när man ska komma in med utredningen inte har fungerat särskilt väl, av det enkla skälet att det är väldigt många som inte kommer in med dessa utredningar och därför att dessa utredningar i sin tur ofta förlänger tiden för avstämningsmötet mellan , den enskilde och arbetsgivaren. Många arbetsgivare, framför allt mindre arbetsgivare, menar att detta är resurskrävande och att man inte har kompetensen att göra den diagnos som ligger till grund för att en person är sjukskriven. Då är det inte konstigare än att man gör den här förändringen. Vi i stöder detta, och vi menar att man måste kunna göra flera saker . En sådan här förändring sker ju parallellt med att hela arbetslivet utvecklas, förnyas, förbättras och moderniseras, att arbetsmiljön på arbetsplatserna ses över och att man på olika sätt inom ramen för avtal och annat stärker den enskildes rätt på sin arbetsplats och så vidare. och jobbar nu med att effektivisera själva sjukskrivningsprocessen för att människor snabbt ska komma tillbaka till arbetet. Jag skulle vilja ta upp två saker som jag tycker är ganska viktiga att tänka på. I synen på arbetsgivarens åtagande gentemot den anställde i vissa situationer har alliansregeringen gjort några saker som jag tror är ganska viktiga också av ideologiska skäl. Medfinansieringen av sjuklönen tas nu bort det är väl man betalar . Man ser också över om en arbetsgivare ska kunna få ett läkarintyg tidigare. Om det finns en obalans och om kraven på åtaganden på arbetsgivarsidan är väldigt stora riskerar det i förlängningen att innebära att arbetsgivare kommer att dra sig för att anställa människor som har varit sjukskrivna eller upplever att de inte vågar och tycker att det är större risk och förenat för mycket kostnader. Då får vi på ett samhälle där människor som kanske har varit sjukskrivna det kan vara en tung skilsmässa som utvecklas till depression och problem och man sjukskriver sig och tvingas vara borta från sitt arbete och där människor som inte har fått sin rehabilitering får svårare att få jobb. Det finns många arbetsgivare som skulle dra sig för att anställa människor om det finns en för stor obalans. Det här kan kontrasteras mot en liknande modell där man säger att det är individen som ska ta allt ansvar. Om vi skulle gå mot en samhällsmodell som vissa påstår skulle tangera liberalismen där man enbart skulle ha privata försäkringar skulle det innebära att premierna skulle bli väldigt höga för människor som kanske har en diagnos eller som på olika sätt har en större benägenhet att bli sjuka. Det är lika orimligt. Det samhället skulle jag inte heller vilja leva i. Detta bör vi ta med i diskussionen. Om man menar, som man ofta gör från vänstersidan, att arbetsgivarna ska ta ett stort ansvar och ta en stor del av kostnaderna även när människor har varit sjukskrivna kommer vi till slut att få en arbetsmarknad där arbetsgivarna kommer att leta efter dem som är kärnfriska. Man kommer att leta efter dem som har en minimal risk att hamna utanför. Det vore ett mycket stort problem. Det andra jag vill säga och som är viktigt om vi ser det här i stort, i det stora hela, är att när den allmänna folkpensionen infördes var medellivslängden i , men pensionsåldern . Det var inte ett särskilt dyrt system med andra ord. Människor dog innan de skulle ha gått i pension. är situationen radikalt annorlunda. I genomsnitt går svenska folket i pension man är 60, som medellivslängden är och vi börjar jobba senare, som vi har mycket höga ambitioner och krav på välfärdsområdet i hela samhället. Saker ska fungera, poliser ska komma det gör de inte alltid i alla fall miljön ska vara i ordning och kollektivtrafiken ska fungera och så vidare. Summan av allt detta är att om vi vill klara det välfärdssamhälle och den välfärdsstat som vi har förutsätter det att många människor arbetar. Om man inte snabbt kan få rehabilitering och komma tillbaka eller om man har svårt att få ett jobb och hamnar utanför, om stora grupper fastnar i ett permanent eller långvarigt utanförskap, då ruckas hela den solidariska finansieringen och hela det sammanhållande kittet i vårt samhälle. Det är också detta som gör att vi måste sätta individen i ett sammanhang och förstå vilken oerhörd vinst det är för ett samhälle att en person som varit borta länge från arbetsmarknaden får chansen att komma tillbaka. 124 () replik: valde, som , att allmänt sväva ut i allmänpolitik utan att mera konkret beröra det som det faktiskt handlar om. Han säger bland annat att arbetsgivaren inte vågar anställa. Då måste man fundera i två riktningar. Som jag sagt är för mig det som sker på arbetsplatsen väldigt centralt i och med att det är en arbetsförmågebedömning vi har i sjukförsäkringen. Då måste det vara viktigare att på något sätt försöka bättra på resurserna så nära arbetsplatsen som möjligt i stället för att ta bort dem. Jag har lite svårt att förstå den här utvecklingen. Visst gör den det. Det är klart att allt måste följa med. Det är helt naturligt. Sedan kommer in på det mera övergripande och dem som blir sjuka under lite . Det skrivs i betänkandet i utskottets ställningstagande hur viktigt det är med snabba insatser och tidiga insatser. Men så gör man en problembeskrivning över de långa, svåra sjukfallen där arbetsgivaren inte har kompetens. Jag tycker att man pratar med två tungor i sina ställningstaganden i utskottet. Så skulle jag vilja fråga: Varför nämner inte en så viktig sak som finansiell samordning, som vi ju under förra mandatperioden hade en ordentlig diskussion om och där väldigt hårt drev de viktiga samordningsfrågorna för att på ett bättre sätt hjälpa människor tillbaka i olika sammanhang? Varför accepterar nu att vi inte använder de resurser som har beslutat om för att faktiskt ge ett stöd och hjälpa människor? Det jag saknar är konkreta åtgärder för att hjälpa människor. Varför ser vi inga sådana i förslagen? Varför tar ni bort saker innan ni har infört något som ni tror är en lösning? 125 () replik: nämner att jag skulle ha sagt att arbetsgivare inte vågar anställa. Det var inte riktigt så. Jag förde ett resonemang kring en situation där arbetsgivarens åtaganden för den anställde, också vid långvariga sjukskrivningar, medför stora kostnader och framför allt situationen för mindre arbetsgivare som upplever att de inte har kompetens och resurser eller inte räcker till. Då skapar vi en situation där arbetsgivare kommer att vara mer benägna jag tror i och för sig att det är så på många håll även men att det skulle bli avsevärt värre att bara söka efter människor som framför allt är friska. Man kommer att anställa människor som inte riskerar att bli sjuka därför att man tycker att det är för oberäkneligt vad som annars skulle hända med företaget. Det är en sådan utveckling som vi i alliansen inte vill se. Vi menar att trösklarna på arbetsmarknaden för unga människor som står utanför skulle bli lägre med vår politik, som vi diskuterade i det tidigare ärendet, det vill säga med sänkta arbetsgivaravgifter. Det skulle göra det lättare för ungdomar att komma in. Också människor från andra länder skulle få lättare att komma in genom validering och andra åtgärder. Vi anser att det är mycket viktigt att på olika sätt minska trösklarna. 126 () replik: Jag förstår mycket väl att valde att inte kommentera frågorna om finansiell samordning. Med tanke på den situation vi har förvånar det mig lite grann att han undviker att kommentera frågorna, som faktiskt handlar om att ge den enskilde ett ordentligt stöd, speciellt de som varit sjuka och kommit längre från arbetsmarknaden. Det jag också saknar från i diskussionen är skyddet för den enskilde. Individen i centrum, skyddet för den enskilde och den enskildes rättigheter har varit honnörsord. Var finns detta i den förändring som kommer? Vad har den enskilde för möjlighet att få sin röst hörd om inte tycker att det är värt att ha ett avstämningsmöte? Har den enskilde någon möjlighet i denna lagstiftning att begära att få ett avstämningsmöte? Och vart tar rehabiliteringsutredningarna vägen? Ska de inte finnas längre, eller vem ska göra dem i fortsättningen? Resursfrågan, som har diskuterats här, är inte oväsentlig i sammanhanget. Jag hoppas naturligtvis att omställning kommer att leda till att det kommer att finnas resurser också framöver för dem som verkligen behöver det. Men jag är lite oroad när så pass många människor nu får lämna i en svår omställning, och resursfrågan är rätt så central i sammanhanget. Vad jag saknar i hela argumentationen är konkreta åtgärder till stöd för de enskilda människorna. 127 () replik: Den konkreta åtgärd som har funnits är just kravet på arbetsgivarna att komma in med en begäran om rehabiliteringsutredning ungefär. var det inte mer än av utredningarna som kom in , enligt . Det är möjligt att det ser lite bättre ut . Vad vi har att förhålla oss till här är en modell som bevisligen inte lyckats leverera det som var lagstiftarens intention och det som vi förväntade oss att den skulle leda till, och då måste man se över varför. När man då frågar de som ska komma in i dessa rehabiliteringsutredningar, det vill säga arbetsgivarna, är de mycket tydliga i sin kritik mot detta. De menar att de saknar kompetensen att bedöma diagnoser, att de saknar resurser att komma in med utredningarna och så vidare. Det är klart att detta fördröjer hela processen. Det betyder inte att arbetsgivarna på något sätt skulle vara ogina eller ointresserade av hur det går för deras personal, utan arbetsgivarna är givetvis mycket engagerade i att arbetsplatsen ska fungera, att det ska gå bra för personalen och att en medarbetare som blir sjuk ska kunna komma tillbaka. Om den här modellen inte har fungerat måste man se över hur man kan förbättra den, och det pågår flera utredningar och arbeten. Dessutom innebär inte förslaget, som jag nämnde i mitt huvudanförande, att arbetsgivarnas ansvar på något vis försvinner. När det sedan gäller finansierad samordning är det klart att man kan använda pengar från en påse till att fylla på en annan. I stället för att betala pengar i bidrag till människor för att de är sjuka kan man använda pengarna till rehabilitering. Det är en idé som ofta har förfäktat. Men vi har inte alltid fått stöd för våra idéer om Finsam. 128 (): Propositionen som ligger till grund för detta betänkande redogör grundligt för nuvarande regler och överväganden av förslagen om en förändring av rehabiliteringsansvaret. visar klart att nuvarande system inte fungerar så som det var tänkt. Som exempel kan nämnas att endast en knapp procent får ett avstämningsmöte. Färre än av de sjukskrivna får en rehabiliteringsutredning inom rätt tid. Det innebär att inte får det. Det visar sig också att småföretag, vilket säger sig självt, har otillräckliga resurser och möjligheter att på ett fullgott sätt genomföra en rehabiliteringsutredning. Med detta sagt framgår det att det finns goda skäl till en förändring i enlighet med regeringens förslag. Avsikten med lagar och regler är att de ska nå sitt syfte. När så inte är fallet bör en omprövning ske. För oss kristdemokrater är det viktigare att man uppnår det som lagstiftaren åsyftar än vem som genomför besluten. Det här betänkandet är egentligen en förlängning av ett tidigare beslut om att återställa arbetsgivarnas kostnadsansvar för sjukskrivning , som var och därefter av kostnaderna. I gengäld fanns det en viss nedsättning av arbetsgivaravgifterna. Man kallar detta för ett medfinansieringsförslag. Syftet var att arbetsgivarna skulle ta ett större ansvar för rehabilitering för sina anställda med åtföljande minskning av ohälsan på arbetsplatsen, även om man normalt vistades av sin tid på arbetet. Jag tror att det är viktigt att man gör nedslag i verkligheten. Hur såg det då ut? Som ett konkret exempel på konsekvenserna av dessa regler ska jag berätta om en småföretagare i mitt hemlän som jag träffade . Eftersom det lilla företaget lyckades väl och fick alltmer att göra anställde ensamföretagaren en ny medarbetare på heltid. Sedermera kunde han även erbjuda en ungdom deltidsarbete. bar det sig inte bättre än att den nya heltidsanställde medarbetaren blev långtidssjukskriven av orsaker som inte var relaterade till arbetsplatsen. Någon arbetsplatsrelaterad rehabilitering var sålunda inte aktuell. Det visade sig att medarbetaren inte kunde komma tillbaka till arbetsplatsen. Då arbetsgivaren inte vågade anställa ännu en medarbetare med åtföljande kostnadsansvar måste han arbeta för två i stället. fick han finansiera av sjukskrivningskostnaderna för den sjuke medarbetaren. Tråkigt nog resulterade merarbetet för den tidigare ensamföretagaren i att han själv blev sjuk som ett resultat av utbrändhet. Hela företagets existens vilade på en mycket tunn tråd. Lyckligtvis kunde företaget räddas genom aktiva insatser från företagarens egna familjemedlemmar, ofinansierat kan jag tala om.