prot · GV0941 · 2007-12-11 00:00:00 — Det måste gå någon dag eller så, så att man hinner tänka: Måste jag verkligen köpa det här som jag blev så sugen på när jag såg det i skyltfönstret? Jag tror också, precis som ministern säger, att det är många ungdomar som tar den här typen av lån i oförstånd. Då måste vi också se till att vi hjälper de ungdomarna så mycket det bara går med en korrekt information, så att de verkligen får veta att det inte är gratis om de lånar en månad. av 500 blir ganska många procent, om man räknar på årsbasis i räntekostnader. Jag tycker att vi kan kräva av de här företagen att de ger en korrekt varuinformation om de tjänster som de erbjuder ungdomarna. Där skulle vi kunna börja, tycker jag. 86 (): För att inte på något vis bli missförstådd och felciterad vill jag betona att mitt inlägg inte hade till syfte att vi skulle förbjuda några sms-lån, utan min inställning är att det ska finnas en avtalsfrihet i det här landet där även sms-lån kan fungera, men vi behöver ha några villkor i samband med tagande av sådana här snabba lån. De villkoren, menar jag, är motiverade av att det finns personer som väldigt lätt faller för frestelser, som inte tänker efter och som helt enkelt behöver samhällets stöd när det gäller att tänka efter innan man ingår ett oförmånligt avtal. Jag tycker mig ha fått klara besked av justitieministern om att man överväger frågan om kreditprövning och informationsskyldighet när det gäller den effektiva räntan. Jag är övertygad om att det kan vara tillräckliga åtgärder för att stötta de här personerna som lätt faller för sådana här erbjudanden. Jag ser fram emot ett arbete och ett resultat från departementet och hoppas att det ska komma tämligen fort. 87 (): Jag kan väl passa på att nämna att den klassiska ockersituationen kallas för kreditocker. En sådan ockersituation kännetecknas av en låntagare som befinner sig i trängande behov av att snabbt förstärka sin ekonomi, vilket långivaren utnyttjar genom att låna ut pengar till en oskäligt hög ränta. När man hör hur de här lånen upptas tycker man ju att det låter ganska likt det som är den här klassiska ockersituationen. När det gäller frågan som sådan är det en fråga för EU, alldeles oavsett vad vi tycker om det. Och det är nog bra med tanke på att saker och ting, inte minst via Internet, rör sig över gränserna. Det talades om insikt förut. En sådan insikt bör också omfatta lagstiftningsprocessen, inte bara i , utan även i . Jag har svårt att se att det nu finns några skäl att föregripa konsumentkreditdirektivet. Vi vet ju inte var gränsen ska gå för direktivets undre tillämpningsområde. Dessutom är det ett maximidirektiv som syftar till full harmonisering. Innan direktivet är beslutat vet vi inte heller med bestämdhet hur kreditprövningen ska ske. Men med tanke på att det här är ett reellt problem som för övrigt civilutskottet också ska beröra i en utfrågning är nog min uppfattning att det finns goda skäl att överväga som nedre gräns, om vi talar om direktivet. I andra hand finns det ju möjlighet att återkomma på nationell nivå också under direktivets gräns, i nationell lagstiftning. Men vi får avvakta direktivet först. Och jag har full tilltro till regeringens arbete när det gäller den här frågan. 88 (): Ja, det vore ju synd om frågan avgörs före utfrågningen i civilutskottet , för då får vi ställa in vår utfrågning. Vi kan ju skjuta på den tills efter det. Jag förstår logiken i resonemang där. Mitt inlägg ska heller inte missuppfattas. Jag vill förbjuda sms-lån som företeelse. Jag tycker att det är beklämmande när kreditinstitut finansierar sin verksamhet med ytterligare spektakulära och tveksamma krediter, som sms-lånen är. Vi vet att det finns inkassoföretag som finansierar sin verksamhet, eller rättare sagt använder sin vinst till utlåning, via sms-lån. Det tycker jag visar vilken låg och tveksam nivå som kreditmarknaden har hamnat på. Att den behöver regleras ytterligare genom en skärpt lagstiftning är uppenbart. Jag moraliserar inte över människor som tar sms-lån. Jag moraliserar över företag, affärsverksamhet och kreditverksamhet som utnyttjar människor som befinner sig i en situation att de snabbt vill låna pengar. Då behöver samhället träda in för att skydda dessa människor och skapa förutsättningar för att detta inte ska fortgå och ske som . Då måste vi naturligtvis reglera detta genom en skärpt lagstiftning. Jag ser gärna en nationell skärpt lagstiftning som sedan kan anpassas vidare, så att vi med stöd av detta får en kommande EU-lagstiftning som naturligtvis också kommer att påverka . Sms-lånen är kanske inte lika gränsöverskridande som Internethandeln. Men snabbkrediter via Internet kan jämställas med sms-lån. Men jag hoppas att regeringen skyndsamt förändrar lagstiftningen, så att sms-lånen kan stoppas. 89 (m): Jag är angelägen om att denna fråga ska hanteras skyndsamt. Jag tror att det är väldigt bra att de besked som jag har fått från EU är att en uppgörelse mellan parlamentet och rådet är nära förestående. Det innebär att ett beslut kan komma någorlunda snabbt. Det tror jag är väldigt bra. Det ger oss ledning i det agerande som vi planerar och bereder från departementets sida och som jag har nämnt. Jag ska bara avslutningsvis ta upp det som nämner om att snabbheten är ett problem. Vi är överens om det. Internet och många andra moderna företeelser i vårt samhälle präglas av väldigt hög hastighet. Snabba cash är inte bara en bok, det är lite grann en livsstil och en attityd också. Detta är ett stort problem, och jag tror att har ett ansvar att fundera över vad man kan göra för att bidra till att ändå se till att människor tar sig tid till eftertanke. En del kan vi göra. Men jag tror också att det ligger ett stort ansvar i detta med informationsgivning och annat. Det är ändå på det sättet att någonstans kan man inte komma undan att även i det moderna samhället med hög hastighet, nya kommunikationskanaler och många som vill agera snabbt och erbjuda sina tjänster måste var och en kunna ta ett ganska stort personligt ansvar. Detta är svårt, och det är svårt för unga människor. Vi har ett ansvar för att arbeta mot alla dessa typer av frestelser också. Jag tror inte att vi kan skydda medborgarna mot precis allting därför att då förbjuder vi också det som kan vara bra erbjudanden. Men jag har förstått av debatten att riksdagsledamöter som har engagerat sig i denna fråga egentligen inte är ute efter att förhindra en ny tjänst utan att faktiskt se till att vi har ett modernt regelverk som gör att också denna typ av verksamhet fungerar enligt ordning-och-reda-principen och utifrån de värderingar och villkor som vi har haft för annan typ av långivning. Det är väl en ganska bra hållning? Vi har, som sagt, ett arbete i gång på departementet för att titta på frågan utifrån den svenska ståndpunkten. Men jag hoppas på ett snabbt beslut i EU också eftersom det underlättar. Om det sedan skulle göra att det känns lite fånigt att ha denna hearing i civilutskottet återstår att se. Jag tror att det är ett väldigt bra initiativ därför att det finns aspekter på dessa frågor som jag tycker att man mycket väl kan diskutera i . Vi från departementet är i alla fall intresserade av att ta del av den utfrågning som är planerad. 90 (): Tack så mycket, ministern. Jag hoppas verkligen att du tar med dig detta tillbaka till departementet. Man märker ju här att vi är ganska eniga om att vi ytterst vill skydda konsumenterna ungdomarna. När vi talar om vad man gör åt detta måste jag säga att ABF i min hemkommun glädjande nog faktiskt har blivit beviljade en del pengar från just för att öka kunskaperna om sms-lån, om mobilräkningar, om räntefria lån och hur man undviker skuldfällan. Det känns stimulerande att få jobba tillsammans med dem i den frågan. Jag hoppas att ministern nu ändå tar detta till sig och faktiskt ser till att någonting händer. Jag är nämligen orolig för att många när de börjar höra Bjällerklang och så vidare ute i shopparna griper detta halmstrå för att köpa det som är så åtråvärt och som de så gärna vill ge till någon. Men det kan komma väldigt mycket surt efter, och det är det ingen som är betjänt av, vare sig myndigheterna eller de personer som blir drabbade. Sjysta villkor med en tjänst ja. Men man måste se till att det blir riktigt, och det är det som vi efterfrågar. Och där tycker vi att departementet får skynda på det arbete som man har inlett. Men detta måste till fort, och vi kan inte dra detta i långbänk. Överläggningen var härmed avslutad. 12 § Svar på interpellationerna 2007/08:186, 218 och 230 om anställdas meddelarfrihet i skattefinansierad verksamhet 91 (m): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att 1.garantera de anställda i verksamheter som finansieras med offentliga medel yttrandefrihet, 2.stärka de anställdas möjligheter att påtala missförhållanden på arbetsplatser och 3.undvika att arbetsgivare efterforskar uppgiftslämnare om missförhållanden på arbetsplatser. har frågat socialministern vilka åtgärder han avser att vidta för att säkerställa patientsäkerheten genom att ge anställda hos privata utförare som utför skattefinansierad verksamhet inom vård och omsorg ett meddelarskydd som överensstämmer med det som gäller inom offentligt utförd vård och omsorg. har frågat äldre- och folkhälsoministern om hon avser att 1.vidta åtgärder för att säkerställa insyn i hanteringen av offentliga medel i de privata vårdbolagen och 2.garantera personal inom privat äldreomsorg skydd för meddelarfriheten. Arbetet i regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på dessa interpellationer. Frågorna är nära förknippade med varandra, och jag har valt att besvara dem i ett sammanhang. Yttrande- och informationsfrihet är grundläggande principer i det konstitutionella systemet. Meddelarfrihet tillkommer alla, och den har bland annat genom reglerna om anonymitetsskydd och förbudet mot straffrättsliga sanktioner ett grundläggande skydd i tryck- och yttrandefrihetsgrundlagarna. Det är alltså inte så att anställda inom den privata sektorn saknar meddelarfrihet. I vissa företag med stark anknytning till det allmänna gäller dessutom samma meddelarskydd som för offentligt anställda. Det gäller dels företag som ägs av kommuner och landsting, dels andra enskilda rättssubjekt som har anförtrotts uppgifter som innefattar myndighetsutövning. Grundlagsregleringen ger emellertid inte övriga privatanställda samma skydd som offentliganställda mot ingrepp från arbetsgivaren. Frågan om det är möjligt att generellt stärka skyddet för privatanställdas meddelarfrihet har utretts tidigare, och frågan har diskuterats i varje fall . Möjligheterna att förstärka meddelarskyddet för privatanställda har bland annat övervägts av den regering som satt i. De förslag som har lagts fram i den riktningen har emellertid mötts av omfattande kritik från remissinstanserna, och den tidigare socialdemokratiska regeringen valde att inte gå vidare med något sådant förslag. De invändningar som man har fört fram mot förslagen är flera. För det första är det väldigt svårt att reglera all verksamhet offentlig och privat på samma sätt eftersom det finns så stora skillnader mellan verksamheterna. En sådan skillnad är att lojalitets- och tystnadsplikten på den privata arbetsmarknaden är avtalsreglerad. Ett generellt förbud för arbetsgivare att vidta arbetsrättsliga åtgärder mot en anställd som avslöjar uppgifter som han eller hon har förpliktat sig att hemlighålla skulle utgöra ett ingrepp i avtalsfriheten och komma i konflikt med den grundläggande principen om att ingångna avtal ska hållas. För det andra har privata företag ett större behov än det allmänna att av konkurrensskäl kunna hemlighålla uppgifter om verksamheten. Det finns en uppenbar risk för att företagens konkurrensförmåga försvagas om de inte har möjlighet att upprätthålla avtal om sekretess. För det tredje är skyddet för meddelarfriheten en del av offentlighetsprincipen som gäller för statlig och verksamhet. Det är förenat med avsevärda problem att bryta ut endast en del av det offentligrättsliga regelverket och föra över det till privat verksamhet. Interpellanternas frågor är ställda framför allt mot bakgrund av den verksamhet som bedrivs inom vård och omsorg. Flera händelser har blivit offentliga. Det gäller både inom verksamhet som bedrivs av privata utförare och kommunalt bedriven verksamhet. Det finns alltså inte något stöd för att påstå att det just är en förstärkt meddelarfrihet som utgör det bästa skyddet mot eventuella missförhållanden. Insyn och kvalitet i offentligt finansierad verksamhet, inte minst inom vård och omsorg, måste i stället garanteras på andra sätt. Jag vill här särskilt framhålla att kommuner och landsting som sluter avtal med någon annan om vården av en angelägenhet har kvar huvudmannaskapet för uppgiften och därigenom också det yttersta ansvaret för verksamheten. Huvudmannen ska se till att den anlitade entreprenören uppfyller de bestämmelser som gäller för verksamheten. Vid sådana avtal ska den upphandlande kommunen eller beakta intresset av att allmänheten kan få insyn i hur verksamheten utförs. Det är därmed huvudmännens ansvar att i samband med upphandling ställa krav om till exempel återrapportering. Inom hälso- och sjukvården finns det också särskilda regler med anmälningsplikt för anställda för att garantera patientsäkerheten och för att eventuella missförhållanden uppmärksammas och åtgärdas. Oavsett driftsform ska hälso- och sjukvårdspersonal rapportera till vårdgivaren om en patient i samband med hälso- och sjukvård drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom. Det är sedan vårdgivaren som bedömer om en anmälan enligt lex ska göras. Inom finns vidare en skyldighet att anmäla allvarliga missförhållanden, lex . Den gäller också oavsett driftsform för dem som är anställda eller dem som är verksamma i omsorgen om äldre eller människor med funktionshinder. Frågor om kvalitet i vård och omsorg är prioriterade frågor inom regeringens arbete. Det innebär bland annat att det görs satsningar för att förbättra informationen och uppföljningen avseende både offentliga och privata utförare. Några generella åtgärder för att förstärka privatanställdas meddelarfrihet är dock inte aktuella. 92 (): Jag vill tacka justitieministern för svaret, men jag måste säga att det verkar märkligt att justitieministern över huvud taget inte ser något problem med de olika möjligheter som de offentligt respektive privat anställda inom vård och omsorg har för att kunna påtala missförhållanden på arbetsplatserna. talar vi alltså om verksamheter som finansieras med offentliga medel. Inom kommunala eller landstingsdrivna verksamheter har de anställda så kallad meddelarfrihet som innebär att de kan påtala missförhållanden på arbetsplatsen till massmedierna och att arbetsgivaren är förbjuden att efterfråga källan och komma med sanktioner. Som privatanställd har man inte det skyddet. Arbetsgivaren får undersöka vem som har sagt och gjort vad, och de anställda kan drabbas av exempelvis löneavdrag eller uppsägning. Detta faktum hotar såväl kvaliteten på vården som insynen och den demokratiska granskningen. Men detta verkar inte bekymra justitieministern som i stället är bekymrad över att företagens konkurrensförmåga försvagas om de inte har möjlighet att upprätta avtal om sekretess. Den offentliga sektorn är också utsatt för konkurrens. Varför inte låta den grundlagsskyddade rätten att fritt lämna uppgifter, exempelvis till medierna, gälla också inom den privata sektorn? Jag vill säga till : Låt hela det offentligrättsliga regelskyddet gälla också för anställda i offentligt finansierad verksamhet i privat regi! För att ska kunna se allvaret i detta tar jag ett exempel från det verkliga livet. En anställd vi kan kalla henne för varslades för sedan om uppsägning sedan hon tipsat om att arbetsgivaren delade ut miljoner av skattebetalarnas pengar till ägarna. Bolaget tog reda på att tipsat en journalist på genom att gå igenom registret över telefonsamtal från företagets telefoner. Om hade varit offentliganställd hade hon haft tre olika skydd för sin yttrandefrihet. För det första är det meddelarfrihetens tystnadsplikt, det vill säga om den journalist som tog emot uppgifter hade röjt sin källa hade hon till och med kunnat få fängelsedom. För det andra är det meddelarfrihetens efterforskningsskydd. Om hade jobbat på en offentligt driven klinik skulle hennes arbetsgivare ha kunnat dömas till fängelse för den efterforskning hon gjorde. För det tredje är det yttrandefriheten enligt regeringsformen. Offentligt anställda får fritt uttala sig så länge de inte bryter mot någon lag. I fall gäller endast det första skyddet. Jag vill fråga : Anser ministern att det fanns behov av en starkare meddelarfrihet i fall? 93 (): Jag tackar justitieministern för svaret, även om jag hade hoppats att få svar av socialministern eftersom jag vill diskutera patientsäkerhet. Hur mycket lidande, för tidig död och ineffektiv användning av resurser som brister i patientsäkerheten orsakar inom svensk vård och omsorg är det ingen som säkert vet. Men jag tror att alla är överens om att det är en underdrift att säga att vi har betydande förbättringar att göra på det området. Jag är därför glad att den borgerliga regeringen fullföljde de planer som vi hade i den socialdemokratiska regeringen om att tillsätta en patientsäkerhetsutredning. Vi välkomnar att den är tillsatt och tycker att det är bra. Många tror att patientsäkerhet handlar om anmälningar enligt lex eller lex . Det gör det bara i mycket liten utsträckning. Det handlar om sådana anmälningar där det är uppenbara missförhållanden. I stället handlar patientsäkerhetsarbete om att systematiskt se över och gå igenom rutiner, samverkan, utbildning, rapportering och mycket annat. Det handlar om att synliggöra brister när det gäller till exempel överdriven medicinering för att hålla patienter lugna eller överdriven användning av blöjor eller katetrar för att hålla personaltätheten nere. Det handlar om alltför korta vårdtider som kan leda till risker i nästa del av vårdkedjan. Det handlar om brister i rapportering till kvalitetsregister, oklar kontroll över journalhantering till exempel, felaktig användning av kompetens och väldigt mycket mer. För att säkerställa att man får en sådan öppen rapportering krävs bland annat att personalen kan och vill påtala brister och föreslå förändringar. Det finns tillkortakommanden och brister på det här området inom offentligt driven vård och omsorg. Det är sannerligen inte så att allt fungerar bra där i de här avseendena. Men det finns när det gäller privat driven vård och omsorg en uppenbar risk att det kommer att bli ännu sämre, eftersom personalen saknar det lagliga skydd som man har i offentligt driven verksamhet. Jag tycker att det är upprörande att man kan hänvisa till företagshemligheter när det handlar om patienters och vårdtagares säkerhet. Jag tycker att i avvägningen mellan företagens behov av att ha hemligheter och patienters och vårdtagares behov av att ha öppenhet när det gäller rutiner, rapportering och säkerhet måste patientsäkerheten väga tyngst. Det här är inget nytt problem. Det har debatterats , som justitieministern också påpekar. Men problemen har accelererat genom en ökad användning av privata entreprenörer inom vård och omsorg och också genom att flera viktiga stora aktörer inte längre i avtal kräver meddelarskydd när de ingår avtal med sina entreprenörer. är kanske det tydligaste exemplet, då det är det landsting som har utan jämförelse störst andel privat utförd vård och som inte längre, enligt tidningsuppgifter, kommer att kräva meddelarskydd i sina avtal. Det är klart att det gör problemet svårare. hänvisar i sitt svar till den socialdemokratiska regeringens bedömningar. Då skulle jag vilja fråga justitieministern om hon också delar de bedömningar som redovisats här i kammaren, till exempel , då den dåvarande socialdemokratiska statsministern sade att han tyckte att det var dags att man nu skulle göra en ny översyn av meddelarfriheten så att den också kan omfattas av sådan verksamhet som bedrivs i entreprenadregi, eller den dåvarande justitieministern, som här i kammaren också redovisade behovet av en ny översyn av den här lagstiftningen i syfte att nå en ökad meddelarfrihet för de här personalgrupperna. Jag skulle vilja fråga: Är det inte dags, justitieministern, att den utredningen av patientsäkerheten får ett tilläggsdirektiv att också se över meddelarskyddets betydelse för patientsäkerheten? 94 (): Tack, justitieministern, för svaret! Jag ställde min interpellation till äldreomsorgsminister . Det blir allt tystare på arbetsplatser. När jag såg en artikel i kunde jag läsa att vårdanställda tystas när alltmer av sjukvården privatiseras. En demokratisk katastrof kallade statsvetarprofessorn det som nämnde, nämligen att nu släpper kravet på meddelarfrihet. När man ska auktorisera mer än 500 olika privata arbetsgivare i Vårdval har man inte med kravet på meddelarfrihet och yttrandefrihet för de anställda. var jag med några vänsterpartister på , som ska privatiseras efter att man har rustat upp det. Först när fem av mediecheferna i länet hade skrivit ett öppet brev och frågat hur man hade tänkt göra med meddelar- och yttrandefriheten när ett av två sjukhus skulle komma att vara privat reagerade ansvariga politiker. I kom frågan upp efter att närsjukvårdsprogrammet klubbats. försöker man få in det här i efterhand. Det är ju bättre än ingenting. I och Hemtjänst, som jag besökte i går, kommer snart hela att vara privat. I princip ingen offentlig hemtjänst kommer att finnas kvar. Mer än hälften av företagen har inga kollektivavtal. Där finns inte heller meddelarfriheten med. , nu , fick kommunalrådet i på pälsen rejält då han hävdade att det redan finns lagar som gör att personalen vid demensboendet ska anmäla missförhållanden, och alltså behövs inte meddelarfrihet när kommunen lägger ut demensboendet huset på entreprenad. Och, fru talman, det är ju samma argument som statsrådet använder: finns, och lex finns. blev en vardagshjälte när hon vände sig till tv:s nyhetsprogram och avslöjade missförhållandena på ett privat äldreboende, och hon sade upp sig från sin provanställning och räknade med att hon inte skulle få vara kvar. Hon fick en lag efter sig, men den lagen innebär inte att privatanställda har rätt att gå till medierna eller rätt att yttra sig om missförhållanden utan att riskera att råka ut för repressalier. Den innebär att man ska gå till sin arbetsgivare och säga att det finns ett missförhållande. Det är kanske arbetsgivaren som har orsakat missförhållandet. Denna lag ersätter alltså inte yttrandefriheten. blev alltså en hjälte, och, som nämnde, den person som vi kallar och som gick till och berättade vad man använde skattepengarna till på , hon blev varslad om uppsägning. Jag skulle verkligen vilja fråga : Anser du verkligen att lex och lex gör att det finns samma möjligheter för anställda i privat äldreomsorg och hälso- och sjukvård att påtala missförhållanden som det finns i det offentliga, och varför ska den rätten inte finnas? Varför ska inte äldre som finns i privat äldreomsorg och deras anhöriga kunna ha den tryggheten och veta att personalen har rätt att reagera på missförhållanden att personalen har yttrandefrihet? Varför ska denna skillnad finnas? Det skulle jag vilja ha svar på av justitieministern. 95 FINN (): Dessa interpellationer tar upp ett mycket viktigt ämne. De berör nämligen ytterst patientsäkerheten inom hälso- och sjukvården och äldreomsorgen samt för klienter inom . Här har alliansregeringen ett pågående arbete för att komma med en proposition, vilket inte den förra regeringen förmådde. När det är tre stycken vänsterorienterade frågeställare skjuter man tyvärr in sig på helt fel saker.