prot · GU0961 · 2007-02-15 00:00:00 — Förste vice talmannen meddelade att () ansökt om ledighet den 15 februari11 mars. Kammaren biföll denna ansökan. Förste vice talmannen anmälde att () inträtt som ersättare för . 2 § Aktuell debatt: A-kassan 1 (): stod vi i den här kammaren och debatterade försämringarna i a-kassan. Den debatten hade föregåtts av massiva protester och hård kritik från remissinstanserna. Det fanns en stor oro, och frågetecknen var väldigt många, eftersom regeringen i sin iver att få loss pengar till sina skattesänkningar helt enkelt struntat i att utreda konsekvenserna av sitt förslag. När nu har gått visar det sig att det kanske hade varit bra om regeringen lyssnat lite mer på kritikerna. Medlemstalet i a-kassorna har sedan vi senast stod här rasat med minst 40 000 personer netto. Jag säger minst för att siffrorna ännu inte är klara. Det handlar om personer som aktivt har hört av sig och begärt utträde ur a-kassan. Först fram kommer alla de som helt enkelt slutar att betala att börja synas i statistiken. De allra flesta a-kassor är eniga om att det är då som vi verkligen kommer att se hur stort medlemsraset blir. Man kan alltså konstatera att inkomsttryggheten för löntagarna liksom finansieringen av själva försäkringen redan har börjat naggas i kanten efter med den nya försämrade a-kassan. Jag hoppas att vi under den här debatten kommer att få något besked om hur regeringen tänker hantera den här situationen. Vi fick via tv-nyheterna i går höra att det obligatorium som regeringen vill införa kommer att dröja. Vi får vara glada för att regeringen nu har insett att det kan vara värdefullt att faktiskt utreda innan man genomför stora förändringar. Men om det här beskedet nu innebär att regeringen har för avsikt att sätta sig med armarna i kors och vänta medan erosionen av a-kassan fortsätter och sedan återkomma med ett obligatorium menar jag att vi har hamnat i den sämsta av världar. Så jag hoppas att vi får någon typ av besked om vad regeringen tänker göra. 2 Arbetsmarknadsminister (): Med risk för att återupprepa den debatt vi hade ska jag ändå ta tillfället i akt och redogöra för grundskälen till att denna förändring har genomförts. Låt oss vara klara över det faktum att när vi tog över stod var femte svensk i arbetsför ålder utanför arbetsmarknaden eller arbetade mindre än han eller hon skulle vilja. Det var inte ett dukat bord, har jag sagt förut. Det var både bestick, glas, dukar, servetter och allting annat uppätet och tandmärken i bordsskivan i denna glimrande högkonjunktur. Det är riktigt uselt. Över en kvarts miljon människor arbetar mindre än vad de både kan och vill göra. 324 000 personer är arbetslösa mätt med ILO-måttet. Arbetslösheten är dubbelt så hög bland utrikes födda som bland inrikes födda. Det är inte acceptabelt, men det är den politik som och har varit med och stött som har lett till det resultatet. Vad värre är: Drygt en halv miljon svenskar får sjuk- eller aktivitetsersättning. Bland unga människor hamnar allt fler i förtidspension. Jag var på Open up i i förrgår och träffade , , det vill säga i min ålder, som har haft förtidspension , trots att han inget hellre vill än att få vara med på arbetsmarknaden. Det är bara ett exempel av de drygt 550 000 personer som befinner sig i förtidspension, och detta när vi svenskar rimligen bör vara ett av de friskaste folken i världen. Utanförskapet var valrörelsens största fråga och avgörande för valutgången. Vi måste återupprätta arbetslinjen i svensk politik. har en regering som tar jobben på allvar. Regeringens mål är full sysselsättning, det vill säga alla som vill och kan arbeta ska ha en möjlighet att vara med på arbetsmarknaden. För att det ska kunna bli så måste hela den ekonomiska politiken vara inställd på arbetslinjen. har intensivt arbetat med en konsekvent, hållbar och genomförbar politik som syftar till att få fler i arbete. Jag har sagt det tidigare. Jag säger det igen. Politiken vilar på tre tydliga ben. Det ska löna sig bättre att arbeta. Det ska bli billigare och enklare att anställa. Arbetslinjen ska återupprättas i arbetsmarknadspolitiken i övrigt. När det gäller arbetslöshetsförsäkringen är det regeringens utgångspunkt att den ska vara mer försäkringsmässig och fungera som en omställningsförsäkring mellan två arbeten, precis som det är tänkt. I ordet omställningsförsäkring ingår som vi vet två led: omställning, att a-kassan inte ska vara en permanent försörjningskälla och försäkring, att det rimligen måste finnas något samband mellan den premie man betalar in, den ersättningsnivå man får ut och den arbetslöshet som råder inom respektive kassas område. Det är det vi nu genomför. Regeringen har också genom den förhöjda finansieringsavgiften i a-kassan ökat försäkringsmässigheten i systemet. Den förhöjda egenavgiften begränsas till maximalt och betalas endast av de medlemmar som inte är arbetslösa. Avgiften är dessutom differentierad och speglar arbetslösheten bättre inom respektive kassa. ska vi komma ihåg när vi pratar om den höjda egenavgiften att löntagarna kompenseras mer än väl för denna genom sänkt skatt på arbete, jobbavdraget. Jobbavdraget är, som ni vet, konstruerat så att den större delen av skattelättnaden tillfaller låg- och medelinkomsttagare. Det innebär att dessa människor får en lägre skatt på mellan . I debatten har bland andra hävdat att LO:s medlemmar förlorar på regeringens politik. Hennes uttalanden går stick i stäv med det hennes egna utredare presenterar i till exempel som menar att i princip alla som arbetar tjänar på regeringens förslag. För att återupprätta arbetslinjen i arbetslöshetsförsäkringen har vi också skärpt kvalifikationskraven i arbetslöshetsförsäkringen och genomfört en successiv avtrappning av ersättningsnivåerna förutom att vi höjt avgifterna till a-kassan för de medlemmar som arbetar. Jag är medveten om att det är tuffa besked för många, men förändringarna är helt nödvändiga för att få folk tillbaka i arbete. Låt mig än en gång konstatera att för den enskilde med ett arbete innebär våra samlade förslag ett positivt netto i plånboken. För den enskilde utan arbete innebär den samlade politiken att vi tar krafttag för att öka sysselsättningen och minska utanförskapet. Vi har hört tala om flykten från a-kassan. Det är ju också temat för den här debatten. Låt mig börja med att konstatera att det ännu är för tidigt att säga hur den höjda finansieringsavgiften kommer att påverka anslutningsgraden till kassorna. Den främsta orsaken till detta är att det har gått från avgifternas införande för att man ska kunna dra några sådana säkra slutsatser. Det enda vi hör och ser är det som står och återrapporteras i tidningarna. Det är först som vi får statistik över medlemsantalet per . Med den siffran kommer vi att få veta hur många som lämnat a-kassan efter att ha ansökt om utträde. De som avstår från att betala träder också ur a-kassan men med cirka två månaders fördröjning. Det är först eller som vi kan se konsekvenserna av den förhöjda finansieringsavgiften på medlemsantalet. Man ska också komma ihåg att antalet a-kassemedlemmar har varit drygt 3,8 miljoner . har antalet medlemmar minskat med ca 27 000 personer. Det motsvarar en minskning ungefär. Medlemsantalet är därmed tillbaka på ungefär samma nivå som åren 20002003. Det är alltså ingen dramatik i utvecklingen av antalet medlemmar. Dessutom kan jag inte riktigt frigöra mig från tanken att om varit så oroligt på allvar hade man väntat med denna debatt till dess att man hade färska siffror, och riktiga siffror, att grunda sin oro på i stället för att som enbart hänvisa till andras utsagor. Det luktar rätt mycket politik om den här debatten. Det finns dessutom ytterligare en sak jag tycker är viktig: Låt oss nu gemensamt ta ansvar för att den som har ett arbete på svensk arbetsmarknad också har en arbetslöshetsförsäkring! Låt oss nu gemensamt se till att inte skrämma bort löntagarna på svensk arbetsmarknad från den arbetslöshetsförsäkring som finns och fungerar! Jag har i debatten fått höra att våra förändringar i a-kassan skulle vara ett uttryck för ett stort systemskifte på svensk arbetsmarknad. Jag har sagt det förr och säger det igen: Systemskiftet i arbetsmarknadspolitiken skedde den dag den förra socialdemokratiska regeringen övergav arbetslinjen och accepterade det faktum att var femte svensk i arbetsför ålder står utanför arbetsmarknaden, att arbetslösheten bland invandrare är dubbelt så hög som bland infödda svenskar och att ungdomsarbetslösheten nu ligger över hundratusen personer som antingen är öppet arbetslösa eller pluggar i stället för att arbeta. Det är ett gigantiskt misslyckande. Tänk om vi skulle ha en debatt i denna kammare som inte enbart handlade om procentsatser utan handlade om en vettig politik för att få tillbaka arbetslösa i fasta, permanenta arbeten! Där står dock liksom Socialdemokraterna tomhänta. 3 (): Det känns lite egendomligt att någon säger att det luktar politik om en debatt här i kammaren. Jag tycker att det vi sysslar med här i kammaren faktiskt är politik, så det är väl inte så häpnadsväckande om det skulle lukta lite politik om en eller annan debatt. Som jag sagt tidigare och säger igen är även för en politik för full sysselsättning det överordnade målet. Till skillnad från den borgerliga regeringen har vi också en politik som skulle leda dit. Den största skillnaden mellan och den borgerliga regeringen är att vi inte anser att det finns någon motsättning i att eftersträva arbete åt alla och att bygga solida och fungerande trygghetssystem som fångar upp dem som drabbas av arbetslöshet. Att sedan arbetsmarknadsministern står här och bagatelliserar utvecklingen tycker jag inte är särskilt klädsamt. Det som håller på att hända nu handlar ju inte bara om att personer har börjat lämna a-kassan och att det även har hänt att folk lämnat a-kassan. Det handlar om vad försämringarna i a-kassan har gjort med människors sätt att tänka och handla och vilka fördelningspolitiska konsekvenser detta kan få . Det viktigaste är att solidariteten håller på att urholkas. Många av dem som har lämnat a-kassan är äldre akademiker och högre tjänstemän med stabil ekonomi som räknar med att risken att bli arbetslös är väldigt liten. , när avgiften var låg och finansieringen i huvudsak solidarisk, var det en liten uppoffring att vara med i a-kassan och solidariskt betala för denna försäkring eftersom lejonparten av finansieringen ändå sköttes via arbetsmarknadsavgiften. De ökade egenavgifterna har dock lett till ett ökat snävt privatekonomiskt kalkylerande för att slippa vara med och bära riskerna. För många är detta säkert ett helt rationellt ekonomiskt beslut ur rent privatekonomiskt perspektiv; för andra kanske det är mer av en chansning med lite bättre odds . Vad innebär det då sist och slutligen att denna grupp människor nu lämnar a-kassan? Jo, de höjda avgifterna har lett till att de största vinnarna på jobbavdraget som ju är det som de höjda avgifterna till a-kassan ska finansiera nu drar sig ur finansieringen av hela systemet. Det är ett sätt att underminera solidariteten i hela försäkringen. Den andra kategori som lämnar a-kassan är de som gör det därför att de helt enkelt inte längre omfattas av försäkringen. Det är de som inte längre har en chans att få ersättning om de drabbas av arbetslöshet. Det är människor som är långtidssjukskrivna, människor som är studerande och i viss mån människor som har korta deltidsarbeten personer som har väldigt små och snäva ekonomiska marginaler. Det är naturligtvis helt rationellt att i deras läge lämna försäkringen. Men det politiska ansvaret för att de här människornas utanförskap nu faktiskt ökar vilar väldigt tungt på dem som fattade beslutet om att de inte längre ska omfattas av försäkringen. Eller tänkte regeringen verkligen att de här personerna, de långtidssjukskrivna, skulle fortsätta att betala till ett system som de inte får ut någonting av i form av ett jobbavdrag och trygghet vid arbetslöshet enbart för att finansiera skattesänkningar som andra mer högavlönade och lyckligt lottade ska få del av? Det kan ju inte ha varit tanken! Sedan finns alla de som har små inkomster, som jobbar deltid, som har otrygga jobb och som löper en hög risk att bli arbetslösa men vars ekonomiska marginaler är så små att de kanske tvingas ställas inför valet att vara med i antingen facket eller a-kassan. Alltså måste de endera på kort sikt riskera sin egen trygghet om de skulle bli arbetslösa eller på lite riskera den trygghet som en stark fackföreningsrörelse innebär. Det här är en realitet för många människor. Det är väl dem vi framöver kommer att se i statistiken . Framför allt handlar det om kvinnor med försörjningsansvar för barn. Det är de som får minst tillbaka av jobbavdraget, och de kommer , om de ändå stannar kvar i försäkringen, att få bära en allt större del av finansieringen av hela det här paketet. Det fiffiga med solidariska system är ju att de bygger på en kombination av egennytta och allmännytta. Drar man undan egennyttan blir också allmännyttan lidande. Effekterna av a-kasseförsämringarna illustrerar bara alltför väl den enkla principen. Allt större grupper får nu ut så lite av försäkringen att de faller ifrån frivilligt eller av nödtvång. Då lämnas resten kvar med en allt större börda att bära trots att de är beroende av systemet. När den här förändringen en gång har fått genomslag i människors beteende är det ju inte särskilt troligt att en obligatorisk anslutning till denna urholkade och för allt fler helt meningslösa försäkring kommer att bli särskilt populär oavsett om den införs eller på . Nej, vill man verkligen ha en arbetslöshetsförsäkring som omfattar alla och som utgör ett fungerande system för trygghet vid omställning är ju det enda rimliga att återgå till en solidarisk finansiering, att se till att höja taken så att fler omfattas och att lindra kraven och göra villkoren för ersättning mer generösa så att fler får valuta för sitt medlemskap. Då behövs inga obligatorier, för då finns den jämvikt i systemet mellan egennytta och allmännytta som gör att systemet fungerar alldeles utmärkt av sig självt. (Applåder) I detta anförande instämde , , , , och (alla v). 4 (): Arbetsmarknadsministern inleder ungefär som i valrörelsen med att tala om utanförskapet, hur stort det var och hur hela den situationen såg ut, när debatten egentligen ska handla om a-kassan och vad som faktiskt har hänt på det här området. Jag kanske upplysningsvis kan säga att arbetsmarknadsministern ju är en del av regeringen. Det är ni som har hand om det här och ska se till hur det hanteras. Valrörelsen är slut och ni är i verkstaden. Det är dags att jobba. Jag blir väldigt förvånad när jag sedan ser de olika åtgärder som har vidtagits och som vi ju också diskuterade här för sedan. I a-kassan har det funnits en solidaritet mellan människor. Den äldre banktjänstemannen, som i princip med hundra procents säkerhet har vetat att han inte kommer att bli arbetslös innan han slutar sitt jobb och får pension, har ändå valt att vara med för att han vet att han genom sin insats också har tryggat försäkringen för de yngre som har lidit större risk att bli arbetslösa. Den solidariteten har slagits sönder med det system som regeringen har skapat . Man upplever inte att den nya, höga avgift som man får betala till a-kassan går till något slags solidaritet med andra, som är arbetslösa, utan det är ett sätt för regeringen att finansiera andra saker som den tyckte var viktigare och var tvungen att göra en rivstart till, att sänka skatterna riktat till framför allt grupper som redan är välbeställda i samhället. Solidariteten är borta. Man ser att man betalar till regeringen. Det är som ska ha pengarna för att finansiera andra saker. Det är inte a-kassan som finansieras. Regeringen ser det inte på det sättet. Jag måste säga att det är beklagligt att det är många som lämnar a-kassan just . Jag kan hålla med arbetsmarknadsministern om att det är för tidigt att göra någon slutkalkyl över hur det ser ut. Men de rapporter som vi får från de olika förbunden, de olika a-kassorna, pekar ändå på att det är ett antal tusen, nämnde en siffra, som ändå strategiskt har sagt att de inte vill vara med längre av det här skälet. Det är väl ganska naturligt. Jag kan på ett sätt inte klandra dem heller. Om en försäkring blir minst så dyr och blir mycket sämre är det klart att det uppstår en diskussion om i vilken mån jag ska vara med och betala samt vilken risk jag löper att bli arbetslös. Det kan man väl säga. För dem som inte löper så stor risk att bli arbetslösa händer väl inte något katastrofalt i sig. De kanske får sin pension, om det är de som är 60-plus som är ganska trygga på arbetsmarknaden. Men jag är väldigt rädd för att det är många utsatta människor som också finns bland dem som lämnar a-kassan och som kommer att hamna i arbetslöshet, kanske inte , kanske inte , men . Vad finns det för trygghet för dem när de lämnar jobbet och går ut i arbetslöshet? Det kanske är kommunens försörjningsstöd. Jag är rädd för att det riskerar att ge det egentliga utanförskapet, det svåra utanförskapet. Det här ska sedan läggas till den politik som har förts, där man drar in arbetsmarknadspolitiska medel. De resurser som ska vara till för att se till att få ut dem som är svårt arbetslösa på arbetsmarknaden dras bort. Den politik som regeringen för betyder att det blir ännu svårare för dem som är svaga på arbetsmarknaden att komma tillbaka. Det här tycker jag att det finns anledning att vara oroad för i allra högsta grad. Sedan tycker jag att man från regeringens sida har hanterat det här väldigt raljant. Näringsministern sade till exempel att a-kassehöjningarna har varit både milda och resonabla. Det kan väl diskuteras. Drygt så höga avgifter, är det milt och resonabelt? Arbetsmarknadsministerns egen statssekreterare talar om free riders, som hon tycker är ett viktigt begrepp. I en översättning från engelskan kanske de till och med skulle kunna kallas för snyltare därför att de lämnar försäkringen, och samhället får ta hand om dem på annat sätt om de blir arbetslösa. påstår hon att folk väl ser över sin ekonomi. Hoppar man av a-kassan kanske man köper vinterstövlar till barnen eller sparar till semesterresa i stället. Jag tror nog att den här tjänstemannen som närmar sig pensionen har råd med sin semesterresa ändå. Däremot handlar det nog för dem som inte har råd att vara med i a-kassan och som har de lägsta inkomsterna inte om att göra de prioriteringar som nämns här. Det känns som om regeringen sitter lite utanför den verklighet som många människor faktiskt lever i, och de känner sig pressade i den situation som råder. Jag tycker att det som sägs här är beklagligt. Jag såg också ett uttalande av en av arbetsmarknadsministerns medarbetare. Det var en värnpliktig som hade och skulle betala i a-kassa. På frågan om det var rimligt att betala en så hög avgift när man var militär och om det inte fanns någon särskild regel säger medarbetaren: och en får väl prioritera sina utgifter. Det är också ett svar. Det är väl bra att man satsar på sysselsättning och jobb. Men vi kommer aldrig ifrån de utsatta människorna. Det är dem jag möter när jag reser i landet. Det är de som säger: Min a-kasseersättning kommer att bli sämre. Det är väldigt realistiskt att tro att jag inte kommer att få något jobb. Den åtgärd jag har haft, den arbetsmarknadsutbildning jag har gått tar slut. Jag kommer inte ut på arbetsmarknaden. Det är klart att man kan växla från arbetslöshet och gå direkt till ett jobb. Det är väl en trygghet i sig, och då håller väl argumentet. Men vilket svar har arbetsmarknadsministern när han möter dem som inte kommer in på arbetsmarknaden och som får en mer utsatt situation? Du ska ha ett jobb. Men om man inte får det. Vilken situation blir det då för den personen? Det tycker jag att man ska ta allvarligt på. (Applåder) I detta anförande instämde , , , , , i , , , , , , , , , , , , i , i , , , , , , och (alla s). 5 (): Jag tittade tillbaka i en del klipp och handlingar som jag hade. Av någon underlig anledning berör det lite grann valrörelsen, det har ju fortfarande en viss förmåga att göra det. Jag tittade på diskussionen som fördes , där det var väldigt höga tonlägen om att a-kassan minsann inte var något bidrag utan den var en försäkring. Främst var det från vänsterkanten som de åsikterna framfördes med stor emfas. Det känns lite märkligt när nu arbetslöshetsförsäkringen har blivit mer försäkringsmässig, både när det gäller egenfinansieringen och när det gäller att människor gör ett eget aktivt val om man vill vara med eller inte. kanske man får passa sig för vad man önskar, för risken är ju att det blir uppfyllt. Det man kan fundera på är ju att debatten kommer här och , redan innan vi vet vad det blir för siffror och statistik för det här året, men också kopplat till den siffra som använde inledningsvis. Det är inte några katastrofala höjningar jämfört med det antal som valde att inte vara med i försäkringen. Den stora, gigantiska skillnaden handlar faktiskt om att vi har 770 000 personer som väljer att stå utanför. Är det någon som har hört begära särskild debatt om det? Är det någon som har hört vad eller vänsterkanten över huvud taget tänker sig för försäkringsskydd för den gruppen? På allianssidan har vi åtminstone ryckt upp diskussionen och sagt att vi kanske behöver se över det här och fundera på om det på något sätt ska finnas en obligatorisk arbetslöshetsförsäkring. Vi är inte framme . Det är mycket kvar att diskutera innan det är klart. Men jag har inte hört några andra alternativ från någon annan kant. Innan vi vet vad det kommer att bli för resultat är det lite svårt att säga att så här är det. Men lite kan man ju fundera på hur det kommer sig. Att höjningen är en del är jag helt övertygad om och håller med om. Men vi kan också se att den kampanj som pågick från ett par av fackförbunden har varit väldigt lyckosam. Den har gått ut på att tala om hur hemskt, dåligt och bedrövligt det kommer att bli. Det är samma sak där. Lite grann kanske man ska fundera på hur nyanserad man är i sin debattföring. Det finns också andra a-kassor och andra fackförbund som har haft en betydligt mer nyanserad information till sina medlemmar, där man också visat på vad helhetspaketet har för innebörd och inte bara just den här förändringen. Jag tror också att det i den här gruppen finns många som med en politisk markering väljer att gå ur. Med politiseringen och tydligheten om vilka som skulle vara goda och vilka som skulle vara onda tror jag faktiskt att det finns många som har valt att gå ur just som en politisk markering. Vi kan också se att det är en helt annan arbetsmarknad. Det kom rapporter om 75 000 nya jobb. Det är klart att den delen också spelar roll. Vi är mitt i en högkonjunktur och inte bara en jobblös tillväxt som vi hade . kommer också en mängd nya jobb till. Det kanske faktiskt också finns en tilltro till regeringens politik hos människor. De kanske faktiskt ser att vi stärker arbetsmarknaden och enskilda människor kanske i viss mån på bekostnad av fackorganisationerna. Det är klart att det då blir starka reaktioner. Det vi har gått till val på handlar om att stärka människor och människors makt och möjlighet att faktiskt komma in i arbete. Det är det som sker . Återigen skulle jag vilja höra alternativet. sade man att det skulle vara en försäkring. Innebär inte en försäkring att man som person har möjlighet att göra ett val vill jag vara med eller vill jag inte vara med? 6 HANS (): Jag skulle också vilja inleda med att säga att den höjda avgiften i regel inte är något skäl att lämna a-kassan och facket. Alla som har jobb tjänar på den jobbskattesänkning alliansregeringen har genomfört. Den innebär att den som har jobb får behålla mer i plånboken, trots den höjda avgiften till a-kassan, i och med det så kallade jobbavdraget. De som är arbetslösa är undantagna från avgiftshöjningen.