prot · GV0914 · 2007-10-23 00:00:00 — gäller det att arbeta vidare. Jag ser fram emot den utvärdering som kommer, för om den blir som jag hoppas och enligt alla prognoser borde den bli det kan vi använda oss av den i alla internationella sammanhang. Vi har även ett partipolitiskt arbete att utföra i EU och övriga länder; det måste också erkännas. Runt om i finns en rad myter som vi behöver ta död på. Vidare gäller det att på olika sätt försöka finna våra allierade , med flera länder är på gång. Tillsammans ska vi se till att kvinnor runt om i världen får makt att bestämma över sin egen kropp. 121 (): Det är naturligtvis viktigt att en lagstiftning är könsneutral. Precis som sades i talarstolen är det i verkligheten ganska uppenbart att det i första hand är kvinnor som hamnar i prostitution. En självklarhet som egentligen kanske inte behöver upprepas är att trafficking och prostitution hänger intimt samman. börjar vi emellertid tyvärr se även andra brottstendenser när det gäller trafficking. Bland annat ser vi att unga pojkar tas till , inte minst för att stjäla ihop pengar, och de behandlas mycket illa. All den typen av brottslighet måste vi med kraft agera mot. Därför känns det tryggt att ha en justitieminister som är resultatorienterad. Dels flaggar hon för utvärderingen, dels har hon tillsatt och jobbar med en människohandelsutredning som är viktig vad gäller just trafficking. Det är bra att vi har en justitieminister som jobbar seriöst med dessa frågor, att hon inte i första hand går ut och använder sig av pressmeddelanden och statements som politisk metod utan framför allt producerar ett material som vi kan vila på och som fungerar i svensk lagstiftning. 122 (): Jag kan börja med att säga till att jag begärde ordet innan han gjorde sin kommentar om socialdemokratiska män. Det var alltså inte därför jag begärde ordet. Jag tycker emellertid kanske till skillnad från justitieministern att det här är en viktig debatt, och det är bra att den hålls. Att sedan inte formerna alltid passar i det här sammanhanget må vara, men det är jätteviktigt att ha kammaren som debattarena i . Det är mycket bra att debatten hålls just här. Vi ska vara stolta över vissa saker i vårt land; jag har haft uppe det ämnet i någon tidigare debatt. En sådan sak är vår prostitutionslagstiftning, som vi ska slå vakt om. Det är något vi i ganska stor enighet beslutat om i denna kammare, och det förpliktar. Det är just av den anledningen man med viss upprördhet ser att budskapet inte förs vidare. För att ta ett exempel från min tidigare miljö, trafikutskottet, kan jag säga att jag blir lika upprörd nu som när jag då hörde somliga säga att det inte var så viktigt med exempelvis alkohol och bilkörning, att man kanske kunde lätta lite på handen. Möjligen ville man ta efter något annat land som hade en lättare lagstiftning på området och tyckte att det kanske inte var så bra i . Vi ska vara väldigt tydliga med våra gemensamma uppfattningar. Vi har en gemensam uppfattning i denna kammare om att vi aldrig ska tillåta prostitution. Därför är det viktigt att vi även internationellt står upp för det som vi varit överens om och det som i det här fallet är allra viktigast, nämligen att det handlar om utnyttjandet av kvinnor. Det är kvinnan som i detta sammanhang är underordnad. Jag har ganska länge sysslat med sexualpolitik, och när det gäller manlig prostitution kan jag säga att de prostituerade, enligt de sociologiska studier som gjorts, inte befinner sig på samma låga nivå som kvinnorna. Kvinnorna är mer utnyttjade. De används på ett mycket mer hänsynslöst sätt. Därför är det viktigt att även internationellt stå upp för just prostitutionslagstiftningen. 123 (m): Jag lovade i mitt tidigare inlägg att tala om vad det var för problem med resolutionen. Jag vill gärna ha det sagt. Den resolution det handlar om rekommenderar att alla medlemsstater undertecknar, ratificerar, om människohandel. Det är naturligtvis bra. Vidare konstaterar parlamentet att barnprostitution aldrig kan vara frivillig eftersom barn inte kan lämna sitt medgivande till att prostituera sig. Där finns alltså en del bra saker. Den del av resolutionen som handlar om frivillig vuxenprostitution avviker däremot från det som normalt brukar uttalas, åtminstone i svenska sammanhang, och berör människohandel och prostitution. Påbuden att avstå från att kriminalisera och straffa de prostituerade, liksom att hjälpa dem att lämna sin sysselsättning, är inte det problematiska för , inte heller att vidta åtgärder när det gäller deras utsatthet och problem, som finns med i resolutionen; det måste vi naturligtvis göra. Däremot är det mer kontroversiellt att parlamentet rekommenderar medlemsstaterna att formulera en uttalad policy som innebär att medlemsstaterna ska respektera de prostituerades rätt att fritt välja att arbeta som just prostituerade och att låta dem komma till tals i alla frågor som rör dem. Det är en främmande syn, en ståndpunkt som är väldigt svår att förena med den syn på prostitution som jag tycker att man ska ha. säger att då förstår ministern i alla fall varför de röstade emot. Ja, det gör jag, men låt mig säga att min erfarenhet säger mig att när man jobbar i internationella sammanhang får vi vilket jag också nämnde tidigare inte vara så storsvenska, för då tycker de att vi som vanligt försöker veta bäst. Och det är inte så populärt när det gäller ett litet land. Det andra är att om man ska förändra är det inte att bara ställa sig vid sidan av och rösta emot. Jag kan inte detaljerna i hur det var i just detta sammanhang, men min erfarenhet är att man ibland är tvingad att ta sig an det hårda jobbet med att föreslå konkreta förändringar och vara just så jobbig och enveten som man kan vara i olika sammanhang för att försöka driva frågorna. Jag kommer att fortsätta att driva dessa frågor. Mig veterligt har regeringen inte backat i denna fråga, vilket någon påstod; denne måste ha sagt fel. Jag tycker att det är bra att interpellationsdebatten är bred, men den här typen av debatter syftar i själva verket till att granska regeringens agerande, och det är inte riktigt vad denna debatt handlat om även om jag tycker att debatten varit intressant. Jag tror att det går att göra en bra utvärdering. Det finns intresse utomlands för våra erfarenheter. Det är en viktig sak när vi ska försöka agitera och arbeta internationellt. Jag vill avslutningsvis säga, även om det kanske kommer fler inlägg, att vi arbetar brett med frågorna. Regeringen avser att komma till med en handlingsplan mot prostitution och människohandel där vi arbetar över flera departementsgränser. Det är jämställdhetsministern som är ansvarig för arbetet med handlingsplanen. Jag har engagerat mig ganska mycket i olika delar, även om man inte alltid kan vänta på en handlingsplan utan gör saker vid sidan. Det är viktigt att vi har ett brett anslag och inte är nöjda med de insatser som görs och inte ens de som görs här hemma. Det är viktigt att det finns mycket debatt och diskussion att ta i samtliga partier, skulle jag vilja påstå. Jag tror att det var så att resolutionen var skriven av en kommunist eller någon som definitivt stod på vänsterkanten i . Det här med politiska gränser är lite blandat. Det är bra att det är människor av lite olika slag med i debatten oavsett partifärg. Vi har mycket att försöka komma fram till och att driva i frågan. 124 (): Jag vill tacka och för en konstruktiv och bra debatt. Det var viktigt att ta den här debatten i kammaren precis som det ibland är viktigt att ha debatter i medier och för den delen i där också debatten ägde rum. Det kom fram ett förtydligande. Man talar ofta om att kvinnor hamnar i prostitution. Där vill jag verkligen förtydliga. Jag tror inte att det är någon kvinna som på ett bananskal hamnar i prostitution. Det är som att säga att någon på ett bananskal råkade bli lastbilschaufför och på samma sätt säga att någon på ett bananskal råkade bli prostituerad. Jag tror inte att det är något som någon väljer. Prostitution finns därför att det finns en efterfrågan. Det är köparna vi måste angripa med lagstiftning för att inte stigmatisera de kvinnor som redan är så utsatta. Jag tycker också att det finns bra element i den del av resolutionen som föredrog. Men det är just stycket om frivillig prostitution som är så problematisk att vi kände att vi inte kunde ställa oss bakom den. Det är så grundläggande för min syn på mänskliga rättigheter att jag inte skulle kunna ha röstat för den, oavsett hur mycket annat gott det stod i den. Slutligen hoppas jag att det kommer att finnas parlamentarisk insyn i utredningen, att den blir bred och att vi alla får vara med när sexköpslagen utvärderas. Jag vill påpeka att även i det europeiska socialdemokratiska partiet finns element och åsikter som jag absolut inte vill hålla med om. Den debatten tar jag gladeligen också där. 125 (m): Jag ska bara tacka för att frågan har kommit upp och för en bra debatt. Det är bra att det finns ett engagemang i för frågorna. Jag hoppas att vi alla med våra olika uppdrag ute i och på andra håll kan bidra till att föra lite ljus i den här frågan. Det finns många därute som skulle ha glädje av det. Överläggningen var härmed avslutad. 15 § Svar på interpellation 2007/08:40 om nationella riktlinjer för epilepsivården 126 Socialminister (): har frågat mig om jag avser att verka för att det kommer nationella riktlinjer till stånd vad gäller epilepsivården. Jag vill inleda med att framhålla att svensk hälso- och sjukvård generellt sett håller en mycket hög kvalitet och står sig bra i internationella jämförelser. I de fall det finns problem så handlar dessa oftast inte om brist på kvalitet i den vård som utförs utan om lång väntetid till någon viss behandling eller om att det finns brist på personal inom någon specialitet. På dessa områden bedriver regeringen och sjukvårdshuvudmännen ett utvecklingsarbete för att förbättra tillgången till vården och för att stärka patientens ställning. Epilepsi är en av de vanligaste allvarliga kroniska neurologiska sjukdomarna globalt liksom i . Uppskattningsvis 50 000 vuxna och 10 000 barn har epilepsi i . Det handlar alltså om en stor patientgrupp. Mellan av dem som får diagnosen epilepsi kan bli fria från anfallen med hjälp av läkemedel. Hos övriga brukar man kunna minska antalet anfall avsevärt. Att se till att epilepsivården möter patienternas behov är på samma sätt som för annan vård ett ansvar som i första hand vilar på sjukvårdshuvudmännen. Behandlingsmetoder inom epilepsivården har utretts av , , såväl som av . Den aktuella studie som tas upp i interpellationen handlar om situationen i . Det går inte att enbart utifrån denna studie dra generella slutsatser om epilepsivården i andra delar av landet. För att kunna uttala sig om detta krävs ett bredare underlag. utarbetar evidensbaserade nationella riktlinjer för vård och behandling av sjukdomar som rör många människor och tar omfattande samhällsresurser i anspråk. Dessa riktlinjer består av medicinska och hälsoekonomiska faktadokument samt ett beslutsstödsdokument till underlag för prioritering och resursfördelning inom hela vårdkedjan i respektive sjukdomsgrupp. har riktlinjer tagits fram för bröst-, kolorektal- och prostatacancersjukvård, för diabetes, astma och kroniskt obstruktiv lungsjukdom, KOL, för blodpropp och venös tromboembolism samt för strokesjukvård. Vidare har riktlinjerna för hjärtsjukvård reviderats , och ytterligare riktlinjer är på gång inom flera områden, till exempel för demenssjukvård, för vård av depression och ångest samt för tandvård med mera. Det är som har den expertkunskap som behövs för att avgöra inom vilka områden det är mest angeläget att utarbeta riktlinjer och i vilken ordning arbetet ska prioriteras mellan olika riktlinjer. Jag vill avslutningsvis framhålla att det är viktigt att fortsätta arbetet med att förbättra tillgängligheten och stärka patientens ställning i hälso- och sjukvården. En del i detta arbete är de åtgärder som regeringen vidtagit för att utreda det fria vårdvalet och den nationella vårdgarantin med avsikt att ge patienterna en laglig rätt att söka behandling hos en annan vårdgivare. Detta arbete kommer naturligtvis också epilepsipatienter till nytta. 127 (): Jag ber först att få tacka för svaret. Normalt sett brukar ett interpellationssvar innehålla något om den fråga man ställer, men på denna interpellations får jag inte något svar över huvud taget. Inte i något avseende har statsrådet berättat om vad han tänker göra. Men han är noga med att beskriva hur sjukvården generellt fungerar i . Jag vill veta: Kommer socialministern att verka för nationella riktlinjer för epilepsi? Inledningsvis berättar statsrådet att sjukvården oftast är bra i men att det oftast är långa köer som innebär problem. Det är något jag i och för sig kan instämma i. Men jag förstår inte riktigt vad det har med den här konkreta frågeställningen att göra. I nästa stycke beskriver socialministern antalet med epilepsi och att många kan vara anfallsfria tack vare medicinen. Det är i och för sig sant. Men problemet slutar inte med det. Låt mig ta ett exempel. Jag behöver just nu byta min blodtrycksmedicin. Jag provar mig fram till den mest optimala medicinen och doseringen och tar blodtryck nästan . Men det skulle jag inte kunna göra om jag vill ändra min epilepsimedicin. Jag blir utslagen efter anfall och kan inte arbeta. Men ändå måste medicinen bytas, och det kan ta . Biverkningar av starka mediciner som avser hjärnan ger ofta biverkningar på till exempel minnesfunktioner med mera. Därför är vården oftast viktig. Fastän man får en medicin som kanske fungerar behöver man utvärdera detta. Sedan tar socialministern upp , , och att är den myndighet som utrett epilepsivården. Det är i och för sig sant att SBU har gjort två rapporter om epilepsi. gjorde man en rapport om epilepsikirurgi och en läkemedelsanalys om epilepsiläkemedel. Vad gäller finns det en rapport som handlar om epilepsi, förekomst, handläggning och vårdorganisation. finns det således ingen rapport om epilepsi gjord av någon av våra myndigheter. Den färskaste är just den som gjordes i 2006. Det är därför jag också tar upp detta i min interpellation, för det finns helt enkelt inget nyare. Det är sant att det inte går att dra säkra slutsatser för hela landet men en slutsats kan jag dra efter att ha talat med personer med epilepsi över hela landet. Alla har synpunkter på bristen i epilepsivården i sina respektive län. Nästa synpunkt är intressant. Där beskriver socialministern vilka olika typer av sjukdomar som har nationella riktlinjer. Vi som har epilepsi har inga schlagerartister, tv-hallåor eller andra kändisar som uttrycker sin oro över hur sjukvården fungerar. Vi har heller inga beslutsfattare som driver på i den här frågan. Får man epilepsi är det för de flesta slutänden av en karriär. Skillnaden mellan diabetes, astma och epilepsi är just att man oftast inte har dessa röststarka personer. Sedan skriver socialministern att det är som har expertkunskapen när det gäller att avgöra vilka områden som ska ha nationella riktlinjer. Det är då intressant att konstatera att man inte har gjort någonting på när det gäller epilepsi . Ändå vet vi att det har skett en utveckling när det gäller antalet läkemedel. Kirurgin har utvecklats, och rehabmetoder har utvecklats. har inte gjort någonting. Men socialministern är tydligen helt nöjd med sakernas tillstånd och vill inget göra. Det är en smäll rakt i mellangärdet på alla oss som har epilepsi. Slutligen anför socialministern det arbete som pågår med vårdgarantier, det fria vårdvalet med mera. Vi har sett detta tidigare, både detta med att själv välja vårdgivare och vårdgaranti. Det brukar inte räcka till för oss som har kroniska sjukdomar. Låt mig som exempel ta detta med vårdgaranti, då man har rätt att få vård inom . Jag har för min egen del fått min diagnos . Det är väldigt svårt att hävda att man inte får vård . Men med socialministerns svaga stöd för oss som har epilepsi ska vi snällt fortsätta att vänta på att komma fram i telefon och gräla om att få en läkartid eller ett recept. 128 FINN (): Det är en väldigt viktig fråga som tar upp. Det här handlar ju om en folksjukdom, vilket mycket riktigt visas av siffrorna som socialministern ger i sitt svar. Den kräver därför också en grundläggande analys. är det också förvånande att ta del av den diskussion som för baserat på svaret från socialministern med tanke på den betydligt mer mångfasetterade anläggningsyta som socialministern har i sitt svar men som uppenbarligen inte har förmågan att riktigt förstå. Tror verkligen och att man genom nationella riktlinjer löser alla sjukvårdens problem? Det är den grundläggande frågan. Socialministern lyfte fram något som jag måste säga är mycket värre, nämligen den stora bristen på utbildade neurologer och inte minst epileptologer, de som över huvud taget kan vara behjälpliga vid ett sådant här svårt tillstånd, då man ofta måste göra en individuell bedömning. Det är den bristen som av socialdemokratiskt styre har blivit ganska akut i det här landet, och detsamma gäller många andra discipliner också. Det här kräver därför andra grepp, och här ser man rågången väldigt tydligt med den fantasilöshet som ofta finns inom socialdemokratin, där man ska ha generella riktlinjer, fyrkantigt tillyxade, som ska följas av en rad specialister som kanske oftare i det individuella mötet har en möjlighet att värdera patientens behov för behandling. tar upp sig själv som exempel. Låt mig då själv exemplifiera hur jag som läkare ofta möter mina patienter. Det kan mycket väl vara så som säger, att man har ett problem med sin medicinering. Det är till och med vanligtvis så att man har det. Men det är också så att varje patient med epilepsi vid sidan av den explicita diagnosen kan ha ett mycket stort behov av att tillsammans med sin vårdgivare avgöra olika saker. Ska man ha den dosen, den medicinen, den kombinationen eller inte? Nationella riktlinjer kan ibland bli inte bara det vi kallar evidensbaserad medicin. Någon brukar skämtsamt kalla det för eminensbaserad medicin, att man bedömer alla patienters behov utifrån en förutsättning, inte utifrån de många förutsättningar som man måste ta hänsyn till. Jag har för min del haft patienter med epilepsi som har velat ha medicin lite i överkant. Därmed är de medvetna om att de blir lite trötta, men de vill till varje pris undvika att få ett genombrottsanfall, som vi kallar det. Jag har också haft patienter som inte är rädda för ett genombrottsanfall men som av väldigt naturliga skäl inte vill ha biverkningarna. Den här typen av rekommendationer tas ju fram just i det individuella mötet. Det är det som kräver att man har tillgång till specialister som kan göra de här bedömningarna. Då är vi tillbaka igen i rågången mellan Socialdemokraterna och alliansregeringens syn på hur vi ska återställa en fungerande vård även för epilepsipatienter. Här handlar det ytterst om tillgången till utbildat folk som kan möta och också känna en tillfredsställelse i att med sin kunskap, under sitt legitimerade specialistyrke, tillsynsgranskat av , utföra en vård där kanske inte alltid en nationell riktlinje är det främsta vapnet att komma med. Man kan också fråga sig hur alla dessa utbildade, kompetenta människor känner inför riktlinjer som tas fram. Först och främst måste riktlinjer uppdateras, som nämndes här. Det är också så att riktlinjerna har en tendens att nästan bli lite för gamla när de väl läggs fram. Det handlar väldigt mycket om att de individer som sätter sig in i ett så pass svårt område som epilepsi kanske har kunskaper utanför det som riktlinjernas så kallade expertgrupp har samlat ihop. Detta med den vanmakt man kan känna när man som duktig, specialistkompetent doktor hanterar just en unik patientsituation där vårdmötet ibland är lika viktigt som innehållet i en riktlinje tas upp i socialministerns svar. Det saknas i den kritik som riktas från interpellanten. 129 Socialminister (): Det som tar upp är viktigt, att det här är en folksjukdom som väldigt många människor lider av under en lång följd av år, under en stor del av sina liv, och den är besvärlig att brottas med. Den fråga som vi som politiker på den nationella nivån har att ställa oss är: Vari ligger vår unika uppgift? Vad är det som vi bör koncentrera våra krafter på? Vad är en sak för myndigheterna att utföra och vad är en sak för sjukvårdshuvudmännen? Vore det så att lösningen på allas våra problem när det gäller sjukvården vore riktlinjer skulle vi ha riktlinjer, tror jag, på ytterligare en lång räcka områden. Riktlinjer har en roll att spela på områden där det kan finnas betydande skillnader i behandlingsmetoder, där det kan finnas kontroverser i kunskapshänseende. På just det här området är den bild som jag och mina medarbetare har fått när vi har samtalat med vetenskapliga råd att den situationen inte föreligger just när det gäller diabetes. Det är inte, menar man, just nationella riktlinjer som är svaret på de problem som många diabetespatienter har att brottas med. Av egen beskrivning får man också klart för sig att en del av problemet handlar om det som först inte tyckte att jag alls skulle tala om, nämligen tillgänglighet. Tillgänglighet är en nyckelfråga för många grupper, och det gäller också för många diabetespatienter att man ägnar väldigt mycket tid åt att komma i kontakt med sjukvården och för att få den relevanta behandlingen. Jag är inte främmande för att ha riktlinjer också på det här området om det kommer rekommendationer om att det här är något som vi borde ha. Men det handlar om att vi använder våra begränsade resurser på hälso- och sjukvårdens område på ett optimalt sätt eller ett så bra sätt som vårt förstånd kan medge och att vi då använder resurserna rätt. Det råd som jag har fått från de mest kunniga personerna på det här området är att riktlinjer inte är svaret på det område som den här interpellationen berör, och det är också mitt svar till . Det hindrar inte att det finns bekymmer att ta sig an, och jag beskriver en del av de förhållningssätt som vi har till frågor som berör många patienter, också patienter med diabetesproblem. 130 (): Jag hade inte precis förväntat mig att jag skulle bli omfamnad av socialministern . Det hade jag inte för tänkt mig. Men jag måste säga till Finn : Nej, jag är inte läkare, men jag har förmågan att läsa innantill. Oaktat om det är mångfasetterat eller inte kan jag faktiskt uppfatta vad socialministern säger. Jag undanber mig den typen av kommentarer om att jag inte förstår vad socialministern säger. Det är klart att jag förstår vad socialministern säger. Jag har läst innantill. Det är inte svårare än så. Frågan om utbildning av neurologer kan jag också gärna ta upp i en interpellation. Just den här interpellationen handlar inte om det, men jag tar gärna upp den frågan vid ett annat tillfälle eftersom det också är ett problem inom epilepsivården. Det är också just detta som man skulle kunna angripa i frågan om nationella riktlinjer. Det är också så att detta inte är något som jag har hittat på. , som är en samling av professionen inom epilepsisjukvården sjuksköterskor, läkare och andra som är inblandade i epilepsisjukvården ställer sig också bakom kravet på att vi ska ha nationella riktlinjer. Var socialdemokratin står i detta sammanhang vet jag inte riktigt. Men nationella riktlinjer är på gång. Ska man då i detta sammanhang kunna stoppa sådana när det gäller tandvård eller psykiatri? Är det helt onödigt där också? Eller var det bara för att det handlade om epilepsi i detta sammanhang som det inte var särskilt viktigt? Jag förstår att man också kan skämta till det lite grann när man talar om medicinen. Jag håller med om att man ibland kan acceptera ett anfall för att inte få biverkningar. Det kan jag också förstå. Men det som jag ville påvisa med mitt resonemang var att det är en komplicerad historia och att man inte på byter ett epilepsiläkemedel. Det var det som jag försökte beskriva i mitt svar.