prop · GU03126 · 2007-06-20 00:00:00 — obehagliga att hantera, framför allt för utomstående. skall hundar och katter hållas under sådan tillsyn som med hänsyn till deras natur och övriga omständigheter behövs för att förebygga att de orsakar skador eller avsevärda olägenheter. den nuvarande bestämmelsen är att klargöra att den som har hand om en hund eller katt skall ta ansvar för djuret så att det inte förorsakar Bestämmelsen är central i den nuvarande lagen och regeringen föreslår att en bestämmelse av motsvarande innehåll införs i den nya lagen. Av betydelse i detta sammanhang är vad som avses med begreppet tillsyn och med begreppet skötsel. Att hålla ett djur under tillsyn måste anses omfatta mer än att bara kontrollera djurets rörelsefrihet. krav på tillsyn kan aldrig vara tillfredsställande uppfyllt bara genom att Prop. 2006/07:126 en hund t.ex. hålls bunden på en gårdsplan eller instängd i en lägenhet. tillsynskravet måste också anses ligga ett krav på god skötsel av djuret så att risken för att djuret orsakar skador eller avsevärda olägenheter förebyggs. Särskilt kan noteras att det inte kan anses vara tillräckligt att ägaren ansvarar för redan uppkomna skador. Det krävs tvärtom uttryck- ligen att den som har hand om hund eller katt skall se till att förebygga att skador eller avsevärda olägenheter över huvud taget uppkommer. Därför anser regeringen, i likhet med utredningen, att bestämmelsen om tillsyn bör kompletteras med ett uttryckligt krav på att djuren skall skötas på ett sådant sätt att skador och avsevärda olägenheter förebyggs. I den mån brister i skötseln inte orsakar problem för omgivningen är det i första hand fråga om ett djurskyddsärende. Om brister i skötseln orsakar problem också för omgivningen kan det vara fråga om både ett djurskyddsärende och ett tillsynsärende. I gällande tillsynslag är möjligheterna att omhänderta en hund kopp- lade till om hunden har visat benägenhet att antingen bita människor eller hemdjur (s.k. bitsk hund) eller att driva får. Sådana hundar får inte heller, enligt 2 §, vara lösa utomhus om de inte hålls inom ett område som är betryggande inhägnat och till vilket utomstående inte har tillträde. Utred- ningen föreslår att specialregleringen av bitska hundar och hundar som visat benägenhet att driva får skall ersättas med det generella tillsyns- kravet, vilket innefattar en möjlighet att omhänderta alla typer av hundar i de fall andra, mindre ingripande åtgärder är otillräckliga för att hindra hunden från att orsaka skada eller avsevärd olägenhet. Den viktigaste anledningen till denna förändring är enligt utredningen att bestämmelsen om bitsk hund flyttar fokus från tillsyn och hundens beteende till hun- dens egenskaper på ett sätt som är mindre lyckat. Utredningen nämner också att det finns exempel på fall där det inte är rimligt att en bitsk hund alltid måste hållas kopplad eller instängd, som t.ex. polishundar. Rege- ringen gör i denna fråga samma bedömning som utredningen och några särskilda bestämmelser om bitska hundar eller hundar som visat be- nägenhet att driva får bör därför inte föras in i den nya tillsynslagen. Att det uttryckliga förbudet mot att hålla bitska hundar lösa tas bort ur lagtexten skall inte tolkas som en generell lättnad i tillsynskravet för denna typ av hundar. Det ligger redan i det allmänna tillsynskravet att hundar som har en benägenhet att bita människor eller andra djur skall hållas under sådan tillsyn och skötas på ett sådant sätt som behövs för att förebygga att de orsakar skador eller olägenheter. Att hålla sådana hundar lösa utan inhägnader som stänger människor eller andra djur ute, får som regel anses innebära en risk för omgivningen och uppfyller därmed normalt sett inte kraven på tillräcklig tillsyn eller skötsel. Märkning och registrering av hundar Regeringens förslag: En hundägare skall låta märka en hund som finns stadigvarande i så att den kan identifieras. skall vara bestående. En hundägare vars hund stadigvarande finns i skall låta sitt ägarskap i ett för landet centralt register för vilket är personuppgiftsansvarigt enligt personuppgifts- lagen. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande verket, får besluta att överlåta driften av registret till en annan myndighet eller till en organisation. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för hundägaren att betala en avgift för registreringen och för utrustning för att läsa av märkningen samt beräkningen av avgiften. Registret får användas för att fastställa vem som äger en hund. , , länsstyrelser, polismyndigheter och de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälso- skyddsområdet skall ha direktåtkomst till registret. får meddela de förelägganden som behövs för att bestämmelserna om märkning och registrering av hund i denna lag skall följas. Förelägganden får förenas med vite. Den som är får inte meddelas förelägganden. Utredningens förslag: Överensstämmer i princip med regeringens förslag. Utredningen har inget förslag om att den som är inte skall kunna meddelas förelägganden. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget i stort eller har inget att erinra. Ett antal remissinstanser, däribland tre länsstyrelser, efterlyser en definition av termen stadigvarande. Läns- styrelsen i , i län och anser att det av författningstexten bör framgå att polismyndigheten skall ha tillgång till avläsningsutrust- ning. vill att det skall utredas om det är möjligt att införa ett tillägg i lagen som gör det möjligt för veterinärer att avregistrera döda hundar. avstyrker att hundägaren skall betala en avgift för avläsarutrustning. Skälen för regeringens förslag: Lagen (2000:537) om märkning och registrering av hundar trädde i kraft . Enligt lagen skall alla hundar märkas så att hunden kan identifieras och ägarskapet skall registreras i ett för landet centralt register. Vid märkningen av hund skall en metod väljas som ger hunden en bestående märkning, såsom tatuering eller mikrochips. Hundägarna skall betala en avgift för registreringen. Det är fråga om en engångsavgift som skall gå till täckande av kostna- derna för registreringen och för den utrustning som krävs för att avläsa märkta hundars identitetsnummer. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om avgiften. Polismyn- digheten får även meddela nödvändiga förelägganden, vilka får förenas med vite. Personuppgiftslagen (1998:204) skall tillämpas på den behandling av personuppgifter som utförs enligt lagen. Enligt bestämmelserna i person- uppgiftslagen får personuppgifter samlas in endast för särskilda, uttryck- ligt angivna och berättigade ändamål och får sedan inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med det ändamål för vilka uppgifterna ursprungligen har samlats in. De personuppgifter som behandlas skall vara adekvata och relevanta i förhållande till ändamålet. Fler uppgifter än som är nödvändiga med hänsyn till ändamålet får inte behandlas. De personuppgifter som behandlas skall vara riktiga och, om det är nödvän- digt, aktuella. Alla rimliga åtgärder skall vidtas för att rätta, blockera eller utplåna felaktiga eller ofullständiga uppgifter. Personuppgifter får inte heller bevaras än som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen. För historiska, vetenskapliga eller statis- tiska ändamål får dock personuppgifter bevaras . Personuppgifter får behandlas endast med den registrerades samtycke eller om behandlingen är nödvändig för något av de i 10 § person- uppgiftslagen uppräknade ändamålen. Om det i särskild författning har föreskrivits att en myndighet eller annan får behandla personuppgifter för vissa särskilt angivna ändamål gäller dessa bestämmelser i stället för personuppgiftslagens bestämmelser i denna del i den verksamhet som regleras av den författningen (2 § personuppgiftslagen). För behandling av s.k. känsliga personuppgifter och uppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott m.m. samt för behandling av personnummer gäller vissa ytterligare förutsättningar för att behandlingen skall anses vara tillåten. I förarbetena till lagen om märkning och registrering av hundar uttalade den dåvarande regeringen (prop. 1999/2000:76, sid. 1014) att lagen har sin grund främst i det tilltagande problemet med farliga och aggressiva hundar. Ett märkningskrav kunde inte begränsas till vissa bestämda raser eller till s.k. farliga hundar. Regeringen uttalade vidare att det fanns andra skäl för införandet av registret. Bland annat skulle myndigheternas djurskyddstillsyn underlättas av att en ägare till en vanvårdad hund snabbt skulle kunna identifieras. Vidare skulle en registrerad hundägare säkrare och snabbare kunna få tillbaka en bortsprungen hund. Det kunde också bli lättare att avgöra vem som har ansvaret för skador som en hund orsakat. Slutligen fanns också behov av att kunna identifiera hundar av smittskyddsskäl. Utredningen uppmärksammar att lagen har fått ett blandat mottagande sedan ikraftträdandet. Flera polismyndigheter har till utredningen uttalat sig positivt om syftet med lagen medan andra organisationer och myn- digheter har varit mer tveksamma. Eftersom lagen för utredningens betänkande endast hade varit i kraft be- dömde utredningen att det var svårt att göra en utvärdering av hur lagen hade fungerat. Med hänsyn härtill valde utredningen att avstå från att föreslå några mer omfattande förändringar av lagen. gav regeringen i uppdrag att ut- reda hur många hundar som märks och registreras i det centrala hund- registret och hur många hundägare som anmäler ägarbyte. I uppdraget ingick också att undersöka vilka som använder informationen i hund- registret samt att analysera orsakerna till en eventuellt låg efterlevnad av regelverket. redovisade uppdraget i en rapport , Regeringsuppdrag att utreda frågor om efterlevnad av lagen (2000:537) om märkning och registrering av hundar m.m., dnr Jo2005/2936. Av rapporten framgår att det i finns ungefär 662 000 hundar. (Som angetts i avsnitt 5.1 finns enligt Statistiska central- byrån knappt 730 000 hundar i ). av dessa hundar bedöms vara märkta och registrerade. Ytter- ligare ett antal hundar bedöms vara märkta men inte registrerade. Enligt myndigheten sker en stadig ökning av antalet hundar i registret. Som förklaring till att av de hundar som stadigvarande vistas i är märkta och registrerade anför att registret ännu är förhållandevis nytt. Vidare anför myndigheten att skötte driften av registret , vilket kan ha fått flera hundägare att tro att det skulle räcka med att registrera sig i Svenska register. Dessutom föll ett antal hundar bort ur registret när det centrala registret inrättades. Slutligen känner ett antal hundägare sannolikt inte till att registret finns eller att registrering och märkning av hund är ett lagstadgat krav. Av rapporten framgår vidare att polismyndigheterna, länsstyrelserna och kommunerna använder det centrala hundregistret för att söka in- formation. av landets polismyndigheter använder registret och några polismyndigheter uttrycker att de är mycket positiva till registret och att de använder det mycket ofta. Den vanligaste anled- ningen till att polismyndigheter använder registret är för att söka efter ägaren till en upphittad hund och den näst vanligaste är för att söka efter ägaren till en aggressiv hund. Drygt hälften av landets länsstyrelser använder registret. Några länsstyrelser använder även Svenska Kennel- klubbens register. Av landets 290 kommuner har 127 använt registret. gör i rapporten bedömningen att registret är av god kvalitet och att antalet hundar som registreras stadigt ökar. Enligt uppgift från , som sköter arbetet med registret, gjordes det 2006 nästan 70 000 nya registreringar i registret. Enligt an- vänds registret ofta även för andra ändamål än att söka efter ägaren till en upphittad eller aggressiv hund, bland annat för djurskydds- eller smitt- skyddsändamål. Av framgår att registret numera är välfungerande och att antalet registreringar stadigt ökar samt att registret har kommit till stor praktisk användning genom att de flesta polis- myndigheter och länsstyrelser samt många kommuner använder det vid eftersökande av hundägare. Med hänsyn härtill anser regeringen att vad den dåvarande regeringen anförde (prop. 1999/2000:76, sid. 1014) om varför lagen om märkning och registrering av hundar skulle införas gäller i lika hög grad . Regeringen föreslår därför att bestämmelserna om märkning och registrering av hundar skall finnas kvar och införas i den nya lagen. Regeringen anser, liksom utredningen, att det inte finns några skäl att i sak ändra de nuvarande bestämmelserna om hur märkningen och registreringen skall gå till, att personuppgiftslagen skall vara tillämplig vid behandling av personuppgifter enligt lagen samt att polismyndigheten bör få meddela de förelägganden som behövs för att märkning och registrering av hund enligt lagen skall följas samt att sådana förelägganden får förenas med vite. Lagrådet har uttalat att om regeringen väljer att föreslå en be- stämmelse om att den som är inte skall kunna meddelas förelägganden enligt den föreslagna 8 § det även bör införas en mot- svarande bestämmelse såvitt avser den föreslagna 9 §. Av skäl som anges i avsnitt 6.3 föreslår regeringen att det införs en sådan bestämmelse. föreskrivs i lagen om märkning och registrering av hundar att hundägaren skall betala en avgift för registreringen och för utrustning för avläsning av märkningen. Regeringen anser att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör kunna meddela föreskrifter om hundägarens skyldighet i detta avseende samt om beräkningen av Prop. 2006/07:126 avgiften. Förelägganden och förbud med anledning av bristande tillsyn av en hund Regeringens förslag: Om någon brister i tillsynen över eller skötseln av en hund får polismyndigheten meddela de förelägganden och förbud som behövs för att förebygga skada eller avsevärda olägen- Såväl förelägganden som förbud får förenas med vite. Den som är får inte meddelas förelägganden eller Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens I utredningens förslag finns dock inte något förslag om att brister i skötseln av hund kan leda till förelägganden eller förbud. föreslår vidare att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall få meddela föreskrifter om tillämpningen av paragrafen. Utredningen har inte något förslag om att den som är inte skall kunna meddelas förelägganden eller förbud. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget i stort eller har inget att erinra. polisen bör ansvara för att vidta de åtgärder som krävs mot bristande tillsynsansvar och har inte något att erinra mot att meddela föreskrifter på Myndigheten önskar vidare att det analyseras om det är möjligt att i det centrala hundregistret införa uppgifter om meddelade före- lägganden, förbud och hundförbud. och tillstyrker förslaget men påtalar att polismyndig- heten bör underrätta den kommunala myndighet som har ansvar för djurskyddstillsynen om beslut som fattas med stöd av tillsynslagen. i ställer sig tveksam till polis- myndigheten som tillsynsmyndighet för vissa uppgifter som bedömer har en nära anknytning till djurskyddshänsyn, t.ex. föreläg- ganden om behov av rastning av hund. ifrågasätter om inte meddelande av förelägganden och förbud bör omfatta även åtgärder hänförliga till hundens skötsel, eftersom skötsel omnämns särskilt i 1 §. Skälen för regeringens förslag: Enligt den nuvarande tillsynslagen får polismyndigheten, om tillsynen över en hund eftersätts, meddela det beslut som omständigheterna kräver, såsom att hunden skall vara försedd med munkorg eller hållas bunden eller instängd. heten har rätt att vidta de åtgärder som omständigheterna kräver har den exemplifiering som görs i lagtexten i praktiken lett till att polismyndigheten ofta bara tillämpar just dessa åtgärder. situationer där andra åtgärder skulle kunna vara att föredra. är att en polismyndighet skulle kunna meddela en hundägare ett förbud mot att lämna hunden ensam mer än . förbud skulle kunna vara effektivt för att komma till rätta med en hund som oavbrutet skäller i en lägenhet. Andra exempel på åtgärder som i olika situationer kan tänkas vara verkningsfulla är förelägganden om att en hund måste rastas ett visst antal gånger , att en hund inte får vistas i en hundgård eller att en hundägare måste genomgå någon form av hundägarutbildning. Det är viktigt att framhålla att åtgärderna skall syfta till att förebygga skador eller avsevärda olägenheter som kan uppstå till följd av den bristande tillsyn eller skötsel som hundägaren visat. Med begreppet skada avses i sammanhanget både personskada och sakskada, t.ex. skada på djur. Med avsevärd olägenhet avses olägenhet av allvarligare slag som kan påverka människors eller djurs liv, hälsa och säkerhet eller den allmänna ordningen. Ett exempel på något som kan vara en avsevärd olägenhet är det ovan nämnda fallet att en hund oavbrutet skäller i en lägenhet, vilket kan störa närboende. Ju mer bagatellartat ett problem är, desto mer frekvent måste det förekomma för att anses vara en avsevärd olägenhet. En hundägare som inte plockar upp efter sin hund visar visserligen ett bristande hundägaransvar. Att underlåta att plocka upp efter sin hund kan emellertid inte anses vara en avsevärd olägenhet. Ett föreläggande om att hundägaren måste plocka upp efter hunden är i det fallet inte aktuellt. Om det däremot förekommer i stor omfattning hundägaren kanske har ett flertal hundar och på olämpliga platser, till exempel på en grannes fastighet eller på en lekplats, kan utan tvekan ett föreläggande om att hundägaren måste plocka upp efter hunden vara aktuellt. Regeringen anser, liksom JO, att meddelande av förelägganden och förbud bör omfatta även åtgärder hänförliga till brister i hundens skötsel. Som anförts i avsnitt 6.1 föreslår regeringen att det, utöver ett tillsyns- krav, även införs ett krav på att hundar skall skötas på ett sådant sätt som med hänsyn till deras natur och övriga omständigheter krävs för att förebygga att de orsakar skador eller avsevärda olägenheter. Några av de exempel på förelägganden och förbud som angetts ovan, t.ex. ett förbud för en hundägare mot att lämna hunden ensam mer än , avser både tillsynen och skötseln av en hund. När föreläggandet eller förbudet tar sikte på såväl tillsynen som skötseln av hunden kan det i vissa fall vara aktuellt att förelägga eller förbjuda en person att agera på ett visst sätt såväl med stöd av den nu föreslagna tillsynslagen som med stöd av djurskyddslagen. Skillnaden mellan de båda lagarna är att de tar sikte på olika skyddsintressen. När det gäller tillsynslagen är ändamålet att skydda omgivningen från störningar eller skador orsakade av hundar som inte får en tillräcklig tillsyn och skötsel. Ändamålet med djurskyddslagen är att skydda just det eller de djur vars tillsyn och skötsel är eftersatt genom den egna ägarens eller innehavarens bristande omsorg. Det är därför möjligt att polismyndigheter och djur- skyddsinspektörer, med olika utgångspunkter och med stöd i olika lagar, kan komma att meddela samma person förelägganden eller förbud. I många fall är det dock bara aktuellt med förelägganden eller förbud enligt en av de båda lagarna. Man kan t.ex. tänka sig att en person är hemma mycket med sin hund men att hunden ändå har skaffat sig en ovana att skälla oupphörligen och på så sätt stör sin omgivning. I denna situation kanske hunden i fråga inte kan bedömas vara misskött på ett sådant sätt att det brister i hänsynen till hunden varför ett föreläggande med stöd av djurskyddslagen inte är aktuellt. skällande bedömas vara så störande för omgivningen att det med hänsyn till grannarna är motiverat att meddela ägaren eller innehavaren före- läggande eller förbud med stöd av tillsynslagen. Som framgått ovan föreligger situationer då andra åtgärder än de som exemplifieras i gällande lag kan tänkas vara aktuella att vidta mot en hundägare som brister i tillsynen över eller skötseln av en hund. Att i den nya lagen detaljreglera vilka typer av förelägganden och förbud som i olika situationer får meddelas är inte lämpligt. Å andra sidan är det möjligt att en generell bestämmelse i lag om att polismyndigheten får vidta de åtgärder som omständigheterna kräver kan leda till olika tillämp- ningar i landet. För att underlätta för polismyndigheten i det enskilda fallet och för att tillse att tillämpningen av förbud och förelägganden blir likartad i liknande fall är det lämpligt att beslutar om allmänna råd om hur en polisman kan eller bör handla i ett visst avseende. Till skillnad från utredningen anser regeringen att det inte behövs ett bemyndigande för regeringen eller en myndighet att meddela föreskrifter om tillämpningen av bestämmelsen. Enligt den föreslagna 8 § får polismyndigheten förena ett beslut om föreläggande eller förbud med vite. Någon sådan möjlighet finns inte i den nuvarande tillsynslagen. Ett väl avvägt vite utgör ett effektivt påtryckningsmedel. Regeringen anser därför att det är viktigt att polismyndigheten har den möjligheten. En särskild fråga är om en person skall kunna meddelas förelägganden och förbud. (Jfr 1 § andra stycket lagen [2005:321] om tillträdesförbud vid idrottsarrangemang. Enligt den paragrafen får ett tillträdesförbud inte avse den som är .) I gällande tillsynslag finns inget undantag för personer . får polismyndigheten alltså meddela beslut för en person om att t.ex. hunden måste hållas kopplad. Som anges nedan i avsnitt 6.11 föreslås att överträdelser av förelägganden och förbud enligt 8 §, liksom i nuvarande tillsynslag, skall straffbeläggas. Dessutom föreslås, som framgått ovan, att polismyndigheten skall få möjlighet att förena ett föreläggande eller förbud med vite. En utgångspunkt vid bedömningen av hur personer skall behandlas är att det inte får dömas till påföljd för brott som någon har begått (1 kap. 6 § ). I lagen (1985:206) om viten föreskrivs att vite inte får föreläggas om adressaten kan antas sakna faktisk eller rättslig möjlighet att följa föreläggandet (2 § andra stycket viteslagen). Vite företer vissa likheter med böter. Bland annat kan vite, liksom böter, förvandlas till fängelse enligt bötesverk- ställighetslagen (1979:189). Med hänsyn till vitets likheter med straff anses det inte heller kunna komma i fråga att döma ut ett vite mot den som är och en person som är kan därför inte komma i fråga som adressat för ett vitesföreläggande (se JO:s ämbets- berättelse 1997/98 sid. 60 f.). Detta innebär att ett föreläggande eller förbud som riktas mot en person inte kan följas av någon sanktion i form av vite eller påföljd om personen bryter mot det med- delade beslutet. Lagrådet har uttalat att ett införande av en bestämmelse som innebär att förelägganden och förbud inte får riktas mot den som är inte skulle innebära någon ändring i sak mot vad som redan är gällande rätt, utan att en sådan bestämmelse endast skulle vara en påminnelse. Vidare har Lagrådet anfört att det även i fråga om dem som är eller Prop. 2006/07:126 äldre kan finnas personer som på grund av att de är omyndiga eller har förvaltare saknar rätt att själva förfoga över sin egendom. För det fall regeringen väljer att föreslå att en sådan bestämmelse införs i lagen bör den även omfatta förelägganden enligt den föreslagna 9 §. I så fall bör bestämmelsen framgå av en ny paragraf som omfattar både den föreslagna 8 § och 9 §. I likhet med Lagrådet anser regeringen att ett föreläggande eller förbud vid vite normalt inte får meddelas den som är eller den som är men som är omyndig eller har förvaltare. Det finns dock ingenting som hindrar att ett föreläggande eller förbud, som inte är förenat med vite, meddelas den som är . Eftersom regeringen anser att förelägganden och förbud enligt denna lag inte bör få meddelas den som är bör en sådan bestämmelse införas.