prop · GU03126 · 2007-06-20 00:00:00 — Vidare föreslås att polismyn- dighetens beslut inte längre skall överklagas till utan gå direkt till allmän förvaltningsdomstol. Antalet ärenden som över- Prop. 2006/07:126 klagas hos länsstyrelserna är förhållandevis begränsat. skattar att det rör sig om ca ett femtiotal ärenden . Regeringen bedömer att de kostnader som är förenade med de ärenden som kommer att gå vidare till domstolarna med anledning av dessa ändringar ryms inom ramen för domstolarnas anslag. Övriga konsekvenser av förslagen Regeringen kan inte se att förslagen är av sådan art att de nämnvärt påverkar kostnader och intäkter för kommuner, sysselsättningen och offentlig service i olika delar av landet eller miljön. Inte heller bedöms förslagen påverka den kommunala självstyrelsen, små företags arbets- förutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, jämställdheten mellan kvinnor och män eller möjlig- heterna att nå de integrationspolitiska målen. 9.1Förslaget till lag om tillsyn över hundar och katter Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.1, motsvarar i huvudsak 1 § i nuvarande tillsynslag. Av paragrafens första stycke framgår att hundar och katter skall hållas under sådan tillsyn och skötas på ett sådant sätt som med hänsyn till deras natur och övriga omständigheter behövs för att förebygga att de orsakar skador eller avsevärda olägenheter. Vad som krävs i tillsyns- och skötselhänseende är beroende av det enskilda djuret och dess sinnelag men också av den miljö som djuret hålls i. Tillsynsplikten är inte begränsad till att gälla endast för dem som äger en hund eller katt eller dess innehavare. Tillsynsplikten omfattar t.ex. även den som mycket kortvarigt rastar en hund eller passar en katt. Detta gäller även skötselplikten. I paragrafens andra stycke anges att särskilda bestämmelser om tillsyn över hund finns i rennäringslagen (1971:437). Den bestämmelse som åsyftas är 93 § rennäringslagen. Märkning och registrering av hundar I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.2, anges att en hundägare skall låta märka sin hund med bestående märkning. Paragrafen överensstämmer med 1 § i den gällande lagen om märkning och registrering av hundar. Märkningen skall vara bestående, dvs. den skall inte gå att avlägsna på ett enkelt sätt. En bricka på ett halsband är således inte att anse som en bestående märkning. Godtagna märkningsmetoder är mikrochips eller tatuering. Den som efter vill ta med sin hund till en annan stat inom den Europeiska unionen måste, enligt och rådets förordning (EG) nr 998/2003 av om djurhälso- villkor som skall tillämpas vid transporter av sällskapsdjur utan kom- mersiellt syfte och om ändring av rådets direktiv /65/EEG (EGT L 146, , s. 1, Celex 32003R0998), låta märka hunden med ett elektroniskt identifieringssystem. fram till den nämn- da tidpunkten godkänns såväl tatuering som elektroniskt identifierings- system, se avsnitt 4.8. Precis som kan regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddela verkställighetsföreskrifter om hur märkningen och registreringen skall gå till. Bestämmelser om detta finns i förord- ningen (2002:7) om märkning och registrering av hundar. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.2, anges att skall föra ett register och att en hundägare skall låta registrera sin hund. Paragrafen innehåller också ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om skyldighet att betala en avgift och om beräkningen av avgiften. Paragrafen motsvarar väsentligen 2 och 10 §§ i den gällande lagen om märkning och registrering av hundar. Någon ändring i sak är inte avsedd. I det centrala registret skall varje identitetsmärkt hund antecknas till- sammans med uppgift om vem eller vilka som är dess ägare. För att ändamålet med registreringen skall anses uppfyllt torde normalt inte krävas att andra uppgifter om hundägarna registreras än uppgift om deras namn, personnummer och bostadsadress. Det registerdriftsansvariga organet bör vid registreringen i sådana fall också vara uppmärksamt på om adressuppgifter m.m. kan omfattas av sekretess enligt bestämmelsen i 7 kap. 1 a § sekretesslagen (1980:100). Efter den inledande registrering- en gäller registreringsskyldigheten vid varje förvärv av en hund. Ägaren bör även anmäla om hunden har dött. I en sådan situation aktualiseras för registreringsmyndigheten frågan om uppgifterna om ägarskapet skall föras bort från registret eller inte. Enligt 9 § första stycket personupp- giftslagen får uppgifter nämligen inte bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen. I andra stycket föreskrivs att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om skyldighet för hundägaren att betala en avgift för registreringen och för utrustning för att läsa av märkningen och om beräkningen av avgiften. åtkomsten är beroende av det identitetsnummer som mikrochipset innehåller och det krävs en särskild utrustning, en s.k. scanner, för att läsa av ett mikrochips. Eftersom avläsningsutrustning är ett nödvändigt redskap för åtkomst av den information som registret innehåller bör även denna utrustning finansieras med registreringsavgiften. Paragrafen har kommenterats i avsnitt 6.2 och den anger att bestäm- melserna om märkning och registrering av hund samt avgift gäller hundar som stadigvarande vistas i . Paragrafen motsvarar 3 § i den nuvarande lagen om märkning och regi- strering av hundar. Någon ändring i sak är inte avsedd. Lagen omfattar alla hundar som mer stadigvarande finns i . Från lagens tillämpningsområde bör således göras undantag bara för hundar som tillfälligt vistas här, t.ex. för utställnings- eller tävlings- ändamål. Det bör som utgångspunkt åligga hundägaren eller den som handhar hunden att vid tveksamhet i detta avseende visa att hunden endast tillfälligtvis vistas i landet. Paragrafen, som bortsett från en redaktionell ändring motsvarar 4 § i den nuvarande lagen om märkning och registrering av hundar, har behandlats i avsnitt 6.2. Någon ändring i sak är inte avsedd. Paragrafens första stycke anger att registrets ändamål är att fastställa ägarskapet till en hund. Andra stycket tillförsäkrar vissa myndigheter direktåtkomst till regist- ret för det fall registret kommer att föras av annan än statlig myndighet. kan ha behov av att kontrollera vem som är ägare till en hund som någon har för avsikt att föra ut ur eller in i landet. , och de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet behöver åtkomst till registret främst för att kunna fullgöra sin kontrollskyldighet enligt djurskyddslagstiftningen. har behov av tillgång till registret inte bara på grund av uppgifter enligt denna lag utan även i andra sammanhang, t.ex. vid efterforskning av ägare enligt hittegodslagen. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.2, innehåller uppgift om att är personuppgiftsansvarigt för registret och att rege- ringen eller, efter regeringens bemyndigade, får överlåta driften av registret till en annan myndighet eller till en organisation. Bortsett från en rent redaktionell ändring motsvarar paragrafen 5 § i den nuvarande lagen om märkning och registrering av hundar. Någon ändring i sak är inte avsedd. Om regeringen eller väljer att överlåta driften till ett privat organ utgör bestämmelsen det lagstöd som krävs för att överlämna förvaltningsuppgift som innefattar myndighetsutövning till ett privat organ. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.2, anger att personupp- Prop. 2006/07:126 giftslagen (1998:204) gäller i den mån inget annat har reglerats i denna Första meningen i paragrafen motsvarar 6 § i den nuvarande lagen om märkning och registrering av hundar. Mot bakgrund av bestäm- melserna i 28 och 48 §§ personuppgiftslagen syftar bestämmelsen i para- grafens andra mening närmast till att förtydliga att bestämmelserna i personuppgiftslagen om rättelse och skadestånd också skall gälla be- träffande den behandling av personuppgifter som utför med direkt stöd av bestämmelserna i denna lag. Någon ändring i sak är inte avsedd. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.3, innehåller bestämmelser om att polismyndigheten får meddela förelägganden och förbud samt att sådana får förenas med vite. Av första stycket följer att polismyndigheten kan besluta om sådana förelägganden och förbud som behövs för att förebygga skador eller av- sevärda olägenheter. I detta ligger att en bedömning skall göras av tillsynen och skötseln av hunden, hundens natur och övriga omständig- heter i det enskilda fallet. Exempel på förelägganden är munkorgs- och koppeltvång, att hunden måste hållas instängd, att en hund måste rastas ett visst antal gånger , att en hund inte får vistas i en hundgård samt att hundägaren måste genomgå något slags hundägarutbild- ning. Förbud kan avse till exempel förbud för en hundägare att lämna hunden ensam mer än . Som angetts i kommentaren till 1 § omfattas inte bara hundens ägare eller innehavare av tillsyns- plikten, utan även den som t.ex. kortvarigt rastar en hund. Även andra än hundens ägare eller innehavare kan således bli föremål för föreläggande eller förbud. Enligt paragrafens andra stycke får polismyndigheten i samband med ett beslut om föreläggande eller förbud sätta ut vite. I lagen (1985:206) om viten finns bestämmelser om vitesförelägganden, vitesbelopp m.m. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.2, motsvarar 9 § i den nu- varande lagen om märkning och registrering av hundar. Någon ändring i sak är inte avsedd. I lagen (1985:206) om viten finns bestämmelser om vitesföreläg- ganden, vitesbelopp m.m. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.2 och 6.3, anges att förelägganden och förbud enligt 8 eller 9 § inte får meddelas den som är . Omhändertagande av hundar m.m. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4, anges när ett omhänder- tagande av hund får ske av polismyndigheten. För att hindra att en hund orsakar skada eller avsevärd olägenhet får polismyndigheten besluta att den skall omhändertas. För att undvika att ett omhändertagande sker alltför lättvindigt har dock i paragrafen införts ett krav på att ett omhändertagande inte skall ske om andra, mindre ingripande åtgärder anses tillräckliga för att hindra att hunden orsakar skada eller avsevärd olägenhet. Detta innebär inte att andra åtgärder måste ha vidtagits innan ett beslut om omhändertagande fattas. Bedöms situationen redan från början vara sådan att andra åtgärder är otillräckliga får ett omhändertagande göras . Den föreslagna paragrafen innebär en möjlighet att omhänderta en hund redan innan den har orsakat en konkret skada eller avsevärd olägenhet. Det finns en risk att en sådan möjlighet kan komma att missbrukas av vissa personer, t.ex. på så sätt att en granne som är i osämja med en annan granne anmäler till polis- myndigheten att den andre har en hund som är farlig och behöver omhändertas, utan att så egentligen är fallet. På grund härav och på grund av det ingrepp som ett omhändertagande innebär i förhållande till den enskildes egendom bör möjligheten för polismyndigheten att i dessa situationer omhänderta en hund utnyttjas restriktivt. Ett exempel då det kan vara befogat att ett omhändertagande görs innan hunden har orsakat en konkret skada eller avsevärd olägenhet är när en person som har meddelats hundförbud enligt 15 § rastar en hund. En presumtion får anses föreligga att en person som har meddelats hundförbud är olämplig att rasta en hund. Risken är stor att en sådan persons tillsyn över en hund är otillräcklig, vilket kan leda till att hunden orsakar skada eller avsevärd olägenhet. Ett omhändertagande av en hund som rastas av en person med hundförbud kan bli aktuellt oavsett om hunden ägs av den som har hundförbud eller av någon annan. En hund kan omhändertas enligt bestämmelsen oavsett om den är märkt och registrerad i det centrala registret eller omärkt och inte regi- strerad. I paragrafen, som har kommenterats i avsnitt 6.4, anges vad som gäller efter ett omhändertagande av hund. Paragrafen motsvarar till viss del 3 § i nuvarande tillsynslag samt 7 och 8 §§ i den nuvarande lagen om märkning och registrering av hundar. Av paragrafen framgår att ägaren eller innehavaren av en hund som har omhändertagits inte får förfoga över hunden utan tillstånd av polismyn- digheten. beslut om att sälja, skänka bort eller avliva en hund skall fattas efter det att en utredning skett. Kostnadsansvaret för ett omhändertagande regleras i 20 §. Det finns särskilda bestämmelser om avlivning av hundar och katter, se föreskrifter och allmänna råd om avlivning av hundar, katter och vissa pälsdjur (DFS 2004:7). I paragrafen, som har kommenterats i avsnitt 6.4, anges att om det inte längre finns skäl för omhändertagandet, skall polismyndigheten besluta att detta genast skall upphöra. Ett skäl för att inte längre låta hunden vara omhändertagen kan vara att hunden efter utredning inte visar sig vara farlig eller aggressiv och att ägaren eller innehavaren bedöms ha möjlighet att framöver utöva en god tillsyn och skötsel över hunden. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.4, föreskrivs att en hund som anträffas där det finns lantbruksdjur får dödas, om den inte låter sig in- fångas och om det är nödvändigt för att förhindra skada på lantbruksdjur. Paragrafen motsvarar i huvudsak 3 § tredje stycket i nuvarande till- synslag. En avvägning måste göras om det är nödvändigt att döda en hund om den inte låter sig infångas. Med lantbruksdjur avses detsamma som hemdjur enligt tidigare till- synslag, dvs. hästar, nötkreatur, får, svin med flera djur som används inom jordbruket. Hundar, katter och andra sällskapsdjur omfattas inte av begreppet lantbruksdjur. Paragrafen innehåller bestämmelser om förbud att ha hand om hund och har kommenterats i avsnitt 6.5. Enligt paragrafens andra stycke skall vid bedömningen av om ett hundförbud bör meddelas vissa omständigheter särskilt beaktas. Det är således inte fråga om någon uttömmande uppräkning av vad som kan beaktas vid en bedömning av om ett hundförbud bör meddelas. Ett tidigare brott skall särskilt beaktas vid bedömningen av om en person skall meddelas hundförbud. I ett sådant fall uppkommer frågan om vilken utredning som krävs om brottet och i vilken utsträckning skuldfrågan rörande brottet kan prövas. En tidigare fällande dom som vunnit laga kraft kan utan vidare läggas till grund för bedömningen. Förutom en lagakraftvunnen dom bör även ett lagakraftvunnet godkänt strafföreläggande kunna läggas till grund för bedömningen. Även en fällande dom som inte har vunnit laga kraft bör kunna beaktas. Avseende bör också kunna fästas vid ett beslut om åtalsunderlåtelse, eftersom ett sådant beslut förutsätter att åklagaren har konstaterat att brott har begåtts. I andra situationer, t.ex. då en förundersökning pågår, är det svårare att generellt ange vad som bör gälla. En bedömning måste göras i det en- skilda fallet. Normalt finns åtminstone en polisanmälan att utgå ifrån. Skuldfrågan behöver alltså inte vara slutligt avgjord för att förbud skall kunna meddelas. Något krav på ett visst tidsmässigt samband mellan det tidigare brottet och beslutet om hundförbud finns inte. Ett brott får dock normalt mindre betydelse för bedömningen ju längre tillbaka i tiden händelsen ligger. Hur länge ett brott kan beaktas bör också kunna variera med hänsyn till Prop. 2006/07:126 brottets karaktär. När det i paragrafens andra stycke talas om upprepade tillfällen avses att det skall vara fråga om minst två tillfällen. Det kan vara fråga om föreläggande, förbud eller omhändertagande i vilken kombination som helst. En person som har meddelats ett föreläggande och som dessutom har haft hand om en hund som har omhändertagits kan således meddelas hundförbud. En person behöver inte vara ägare eller innehavare till en hund som har omhändertagits för att detta skall läggas till grund för en bedömning om hundförbud. Det räcker med att en person har haft hand om en hund som har omhändertagits. Detta innebär att det är tillräckligt att personen i fråga kortvarigt har rastat eller passat någon annans hund. Ett hundförbud kan meddelas även om missförhållandet som för- anleder beslutet har upphört då polismyndigheten meddelar sitt beslut. Enligt paragrafens tredje stycke skall ett förbud inte meddelas om det är uppenbart att ett upprepande av de omständigheter som gett upphov till att ett hundförbud övervägs inte kommer att inträffa. Omständig- heterna skall vara sådana att det finns en logisk förklaring till det in- träffade och att det inträffade utan tvekan framstår som en ren engångs- företeelse. I paragrafens fjärde stycke anges att ett hundförbud får meddelas tills vidare eller för en bestämd tid. I allmänhet bör ett förbud ges bestämd giltighetstid. Tiden för förbudet bör i allmänhet inte vara kortare än och inte längre än . I de allra grövsta fallen bör ett beslut om hundförbud meddelas tills vidare. Enligt femte stycket får den som är inte meddelas hundförbud. Tillsyn över och omhändertagande av hundar i marker där det finns vilt Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.6, innehåller bestämmelser om tillsyn över hund i marker där det finns vilt. Paragrafen motsvarar nuvarande 6 § jaktlagen. Någon ändring i sak är inte avsedd. Enligt paragrafens andra stycke får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter som avviker från vad som stadgas i första stycket. De föreskrifter som får meddelas enligt andra stycket återfinns i 1619 §§ jaktförordningen (1987:905). Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.6, innehåller bestämmelser om omhändertagande eller dödande av hund som finns i marker där det finns vilt samt om underrättelse till hundens ägare eller innehavare eller, om denne inte är känd, till polismyndigheten. Paragrafen motsvarar i huvudsak 4 § i nuvarande tillsynslag. Enligt paragrafens andra stycke får polismyndigheten avliva hunden om den inte kan tas om hand och om detta är angeläget från viltvårds- synpunkt och försvarligt även med hänsyn till omständigheterna i övrigt. Andra stycket bör fortsättningsvis användas med försiktighet och endast avse hundar som är i så dåligt skick att det finns särskilda skäl att avliva hunden eller om det är angeläget från viltvårdssynpunkt. Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.6, innehåller bestämmelser om tidsfrist för ägarens eller innehavarens återtagande av en omhändertagen hund samt vad som skall hända med hunden om den inte återtas av ägaren eller innehavaren. Paragrafen motsvarar i huvudsak 5 § i nuvarande tillsynslag. Samma krav som i 11 § bör gälla för den utredning som skall göras efter det att polismyndigheten har omhändertagit en hund. Kostnadsansvaret för omhändertagandet regleras i 20 §. Ersättning för skador orsakade av hundar I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.7, finns bestämmelser om strikt skadeståndsansvar för hundägare och om undantag från det strikta skadeståndsansvaret. Paragrafen motsvarar 6 § i tidigare tillsynslag. Någon ändring i sak är inte avsedd. Med innehavare avses följaktligen den som för underhåll eller nyttjande har tagit emot en hund. Liksom enligt gällande rätt bör ersättningsskyldighet som avses i be- stämmelsen kunna jämkas enligt 6 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207) i fall av medvållande från den skadelidandes sida (jfr NJA 1988 s. 495). I paragrafens andra stycke görs undantag för det strikta skadestånds- ansvaret för polismän och angivna befattningshavare inom försvars- makten. Undantaget är tillämpligt när ingripandet har varit motiverat. Någon ändring i sak är inte avsedd. Med ordet motiverat avses följaktligen detsamma som med ordet påkallat. För att undantaget skall bli tillämpligt krävs att den skadelidande har gjort eller underlåtit att göra något och att hans eller hennes handlande eller underlåtenhet var orsaken till att polismannen måste göra ett ingripande mot honom eller henne. Som exempel kan nämnas att polismannen använder hunden för att skydda sig mot angrepp från den skadelidandes sida eller att hunden, efter varningsrop, används för att stoppa den som flyr från en brottsplats. Om däremot en oskyldig förbipasserande angrips av hunden, gäller inte undantagsregeln. Kostnader för omhändertagande av hundar Paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.8, innebär att hundägaren skall betala kostnaderna för omhändertagandet. I gällande tillsynslag finns bestämmelser om kostnader och omhändertagande i 3 och 5 §§ och i lagen om märkning och registrering av hundar finns sådana bestämmelser i 7 och 8 §§. Enligt paragrafens andra stycke får polismyndigheten i enskilda fall medge undantag från bestämmelsen. Detta är avsett att ske endast undan- tagsvis och efter noggrann prövning. Om en hund inte kan återlämnas till sin ägare, utan säljs, får polis- myndigheten ta ut ersättning för samtliga sina kostnader, även kostna- derna för försäljningen, ur köpeskillingen. En bestämmelse om detta finns i paragrafens tredje stycke. Om det därefter finns pengar kvar skall dessa ges tillbaka till ägaren. Övergivna eller förvildade katter Paragrafen överensstämmer med 7 § nuvarande tillsynslag. I denna paragraf straffbeläggs överträdelse av hundförbud. har kommenterats i avsnitt 6.11. Straffskalan innebär att normalstraffet bör vara böter. I många fall kan dock en strängare påföljd vara motiverad. I paragrafen, som har behandlats i avsnitt 6.11, straffbeläggs gärningar för vilka böter, och i ett fall penningböter, har ansetts vara en tillräcklig Första stycket, punkten 1 motsvarar 8 § första stycket i nuvarande Straffansvaret omfattar inte bara hundens ägare eller inne- havare, utan var och en som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att iaktta ett föreläggande eller bryter mot ett förbud som meddelats med stöd av 8 §. Enligt allmänna straffrättsliga regler torde i subjektivt hänseende för straffbarhet krävas kännedom om det med- delade föreläggandet eller förbudet. Första stycket, punkten 2, som avser underlåtenhet att fullgöra den anmälningsskyldighet som föreskrivs för den som dödat en hund på område där det finns lantbruksdjur, motsvarar 8 § första stycket i nu- Första stycket, punkten 3, som avser brott mot bestämmelsen att det krävs tillstånd av polismyndigheten att döda en katt inom tätbebyggt område, motsvarar 8 § första stycket i nuvarande tillsynslag. Paragrafens andra stycke, som avser försummelse av jakträttshavare eller någon som företräder honom eller henne att lämna underrättelse till ägaren eller innehavaren eller, om denne inte är känd, till polismyndig- heten, motsvarar 8 § andra stycket i nuvarande tillsynslag. Enligt en allmän princip i svensk rätt bör det inte vara möjligt att ingripa med både straff och vitespåföljd mot samma förfarande (jfr dock RÅ 1992 ref 25). Med hänsyn till att det finns behov av att anpassa formerna för ingripandena efter omständigheterna i varje enskilt fall bör polismyndigheten ha möjlighet att utfärda ett vitesföreläggande eller vitesförbud för att avbryta en i och för sig straffbar verksamhet. I det enskilda fallet får dock ett och samma förfarande inte föranleda både vite och straff. Därför föreskrivs i paragrafens tredje stycke att om ett vitesföreläggande eller vitessanktionerat förbud har överträtts får inte dömas till straff för gärning som omfattas av föreläggandet eller förbudet. Paragrafen har behandlats i avsnitt 6.11. Bestämmelsen straffbelägger gärningar för vilka böter har ansetts vara en tillräcklig påföljd. Till skillnad från bötesbrotten i 23 §, som endast kräver oaktsamhet, krävs i den här paragrafen grov oaktsamhet. I paragrafen straffbeläggs brott mot reglerna för hundhållningen i marker där det finns vilt, vilket motsvarar vad som föreskrivs i 45 § första stycket, punkten 1 jaktlagen, och brott mot föreskrifter om koppel- tvång, vilket motsvarar vad som föreskrivs i 45 § första stycket, punkten 5 jaktlagen. Paragrafen har behandlats i avsnitt 6.12.