prop · GU03119 · 2007-06-01 00:00:00 — 2002/03:110 s. 187). De skäl som låg bakom införandet av regleringen gör sig enligt regeringen fortfarande gällande. Alltjämt är det så att nytillkomna operatörer inte i tillräcklig grad disponerar över någon väl utbyggd alternativ nätinfrastruktur, även om utvecklingen med lokala nät för datakommunikation (), metallbaserade eller fiberoptikbaserade, och elnät som accessnät vunnit visst insteg . Därtill kommer användningen av kabel-TV-nät, och yttäckande radioaccess (Access). Det lokala metallbaserade accessnätet i det fasta kretskopplade telefonnätet är fortfarande ett av de minst konkurrensutsatta segmenten på den liberaliserade telemarknaden. Någon förändring av detta kan inte ses . Trots en tillträdesreglering som tillämpats kan det konstateras att LLUB-marknaden alltjämt präglas av konkurrensproblem som bland annat yttrar sig i form av diskriminerande beteenden. Denna bild bekräftas också av konkurrerande operatörer, som framhåller olika tillträdesfrågor som särskilt problematiska. Det har kontinuerligt framförts klagomål till PTS om olika diskriminerande åtgärder. PTS konkurrensfrämjande skyldighetsbeslut måste i praktiken ofta följas upp genom tillsynsåtgärder för att få effekt. Dessutom är det vanligt förekommande att operatörer på de olika marknaderna hänskjuter tvister om skyldigheternas innebörd för avgörande av PTS, eftersom man inte kan komma överens med den operatör som har ett betydande inflytande på marknaden. Härigenom fördröjs genomslaget i praktiken. Det framstår som tydligt att de instrument som finns i LEK för att förmå operatörerna att följa skyldighetsbesluten inte är tillräckliga. Enligt regeringens mening krävs det ytterligare påtryckningsmedel som ökar incitamenten för de dominerande operatörerna att följa skyldighetsbesluten och som därigenom åstadkommer ett snabbare genomslag av skyldighetsbesluten. Om en operatör som har betydande inflytande på en marknad inte följer ett skyldighetsbeslut som meddelats enligt LEK, vare sig detta sker genom en handling eller en underlåtenhet, kan detta orsaka skada för andra operatörer, eftersom dessa operatörer helt eller delvis inte får del av de rättigheter som regelverket ger dem. Den skada som operatörerna åsamkas i sådana fall utgörs av ren förmögenhetsskada, dvs. ekonomisk skada som uppkommer utan samband med en person- eller sakskada, se 1 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207). Skadeståndsrätten skiljer mellan skador som uppkommer i avtalsförhållanden och skador som inte uppkommer i avtalsförhållanden, s.k. Skadeståndslagen innehåller en särskild bestämmelse om ersättning för ren förmögenhetsskada i utomobligatoriska förhållanden. Enligt 2 kap. 2 § skadeståndslagen skall den som vållar ren förmögenhetsskada genom brott ersätta skadan. 2006/07:119 39 Skadestånd enligt LEK Beslut om skyldigheter enligt LEK grundar i sig inte ett avtalsförhållande mellan den förpliktade operatören och den som blir berättigad på grund av beslutet. Överträdelser av skyldigheter enligt LEK är inte heller straffsanktionerade. Den som bryter mot sådana skyldigheter ådrar sig således inte någon skadeståndsskyldighet för de förmögenhetsskador som andra operatörer på marknaden drabbas av pga. beteendet. Enligt regeringens mening är detta otillfredsställande. Som flera remissinstanser varit inne på framstår det som naturligt att den som inte följer de konkurrensfrämjande åtgärder som kan beslutas enligt LEK och därigenom orsakar skada också skall ersätta denna skada. Bestämmelser om att ren förmögenhetsskada skall ersättas även i utomobligatoriska förhållanden finns bl.a. på den allmänna konkurrensrättens område. Enligt 33 § konkurrenslagen (1993:20) skall företag som uppsåtligen eller av oaktsamhet överträder förbuden mot konkurrensbegränsande samarbete och missbruk av dominerande ställning ersätta den skada som därigenom uppkommer. En skadeståndssanktion kan utformas så att den inte är beroende av att PTS först vidtagit åtgärder t.ex. inom sin tillsynsverksamhet. Kontrollen av efterlevnaden av de konkurrensfrämjande besluten blir i sådant fall inte helt beroende av PTS initiativ. Regler om skadestånd kan skapa incitament för andra företag och enskilda att själva ingripa mot beteenden som inte främjar konkurrensen på marknaderna för elektronisk kommunikation. En skadeståndssanktion kan således komplettera de offentliga sanktioner som finns i LEK. Skadestånd har därmed inte bara en reparativ funktion utan också en preventiv funktion. Företagen löper risk att drabbas dels av skadestånd, som sammantaget kan uppgå till stora belopp, dels av den negativa publicitet som en skadeståndsprocess kan ge. Mot den nu angivna bakgrunden bör det införas ett skadeståndsansvar för de operatörer som av uppsåt eller oaktsamhet inte följer PTS skyldighetsbeslut. Konkurrensfrämjande skyldigheter kan beslutas med stöd av 4 kap. 4 § LEK i förhållande till konkurrerande operatörer, och med stöd av 5 kap. 13 och 14 §§ framför allt i förhållande till slutkunder. Likaså bör överträdelser av skyldigheterna enligt 5 kap. 12 § LEK att ge abonnenter möjlighet till förval och prefixval vara skadeståndssanktionerade. Skadeståndsansvaret bör gälla såväl positiva åtgärder som strider mot sådana skyldigheter som underlåtenhet att vidta åtgärder som är nödvändiga för att efterkomma skyldigheterna. En förutsättning för att skadeståndsansvaret skall få genomslag är att det finns en tillräckligt klar och preciserad skyldighet som den dominerande operatören skall rätta sig efter. I annat fall kan det tänkas att skadeståndsansvar utesluts eftersom företagets agerande inte kan anses oaktsamt eller uppsåtligt. Skadeståndsansvaret bör vidare gälla i förhållande till var och en. Även konsumenter och andra användare bör kunna väcka talan om skadestånd. Detta är en naturlig ordning mot bakgrund av LEK:s skyddsintressen så som de framgår av 1 kap. 1 § i lagen. Det förstärker också skadeståndets reparativa och preventiva effekt. Av särskild betydelse för utkrävande av skadeståndsansvar är de möjligheter till grupprättegång som finns enligt lagen (2002:599) om grupp Prop. 2006/07:119 40 rättegång, särskilt i sådana fall där det är fråga om en serie av ersättningskrav som det inte är praktiskt att driva till process vart och ett för sig. Det förekommer ett förhållandevis stort antal konsumentklagomål på området för elektronisk kommunikation. Regeringen bedömer att möjligheten att föra grupptalan beträffande skadestånd pga. överträdelser av skyldighetsbeslut enligt LEK kan vara en viktig förutsättning för att konsumenter skall få praktisk möjlighet till kompensation. På så vis kan möjligheten till skadestånd enligt LEK bidra till att stärka skyddet för konsumenter på området elektronisk kommunikation. Talan om skadestånd bör väckas vid allmän domstol. Det finns inte skäl att införa särskilda forumregler i LEK utan de allmänna forumreglerna i 10 kap. bör gälla. Talan bör, i likhet med vad som gäller enligt 33 § konkurrenslagen (1993:20), kunna väckas från det att skadan uppkom. I författningskommentaren utvecklas skadeståndsansvarets omfattning närmare. Förslaget att införa en skadeståndssanktion innebär inte någon risk för att tillämpningen av PTS beslut enligt LEK försenas, eftersom en skadeståndsprocess inte inverkar på möjligheten att verkställa PTS beslut. 9 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Ändringarna skall träda i kraft . Bestämmelsen om att kammarrättens beslut inte får överklagas skall inte tillämpas på beslut som kammarrätten fattat före ikraftträdandet. De nya bestämmelserna om skyndsam handläggning av mål i förvaltningsdomstolarna, liksom om begränsning av möjligheterna att där åberopa nya omständigheter och bevis, skall endast tillämpas om det överklagade beslutet har fattats efter ikraftträdandet. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslog att bestämmelserna om skadeståndsskyldighet skall tillämpas endast på skyldighetsbeslut som fattats efter ikraftträdandet. Remissinstanserna: Kammarrätten i anser att det bör klargöras att skadeståndsskyldigheten endast avser sådana skyldigheter enligt 4 kap. 4 § lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation som beslutats med stöd av de nya bestämmelserna. anser att skadeståndsskyldighet även borde komma i fråga då skyldigheten uppkommit före lagens ikraftträdande, om den skadeståndsgrundande handlingen företagits efter ikraftträdandet. Skälen för regeringens förslag: De föreslagna ändringarna i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK) bör träda i kraft . Ändringarna föreslås träda i kraft . Regeringen har i avsnitt 8 föreslagit att företag som har betydande inflytande på en marknad och som uppsåtligen eller av oaktsamhet vidtar en åtgärd som strider mot, eller underlåter att vidta en åtgärd som är nödvändig för att efterkomma, en skyldighet som meddelats enligt LEK skall ersätta skada som därigenom orsakas. Förslaget har civilrättsliga verk Prop. 2006/07:119 41 ningar. I sådant fall följer av allmänna regler att nya bestämmelser inte är tillämpliga på rättigheter och skyldigheter som har uppkommit före ikraftträdandet. Detta gäller oavsett om det uttrycks i en övergångsbestämmelse eller inte. Det behövs alltså inte någon särskild regel om detta. De nya bestämmelserna bör dock, som föreslagit, tillämpas på skadegörande handlingar eller underlåtenheter som hänför sig till tiden efter ikraftträdandet även om själva skyldigheten uppkommit före ikraftträdandet. Detta bör klargöras i en övergångsbestämmelse. Det är angeläget att de nya bestämmelserna för att effektivisera domstolsprocessen får effekt utan onödigt dröjsmål. När det gäller förslaget om att kammarrättens avgöranden enligt LEK inte skall få överklagas bör den nya ordningen gälla för de mål som är föremål för kammarrättens prövning vid ikraftträdandet, men som då ännu inte avgjorts. Det föreslås därför en övergångsbestämmelse om detta. De nya bestämmelserna om skyndsam handläggning av mål liksom om begränsningar i rätten att åberopa nya omständigheter och bevis i förvaltningsdomstolarna bör endast gälla i mål där det överklagade beslutet fattats efter ikraftträdandet. Regeringen bedömer att det i övrigt saknas behov av övergångsbestämmelser. 10 Omprövning av beslut Regeringens bedömning: Det behövs inte någon bestämmelse om att 27 och 28 §§ förvaltningslagen (1986:223) om omprövning av beslut inte skall tillämpas vid tvistlösningsförfarandet. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det införs en bestämmelse om att 27 och 28 §§ förvaltningslagen (1986:223) om omprövning av beslut inte skall tillämpas vid tvistlösningsförfarandet. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft någon erinran mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 27 § förvaltningslagen (1986:223) skall en myndighet som finner att ett beslut som den har meddelat som första instans är uppenbart oriktigt, på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, ändra beslutet om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. Skyldigheten gäller även om beslutet överklagas, såvida inte klaganden begär att beslutet tills vidare inte skall gälla (inhibition). Skyldigheten gäller däremot inte om myndigheten har överlämnat handlingarna i ärendet till en högre instans, eller om det i annat fall finns särskilda skäl mot att myndigheten ändrar beslutet. Enligt 28 § förvaltningslagen förfaller ett överklagande av en myndighets beslut, om myndigheten själv ändrar beslutet så som klaganden begär. Ändrar myndigheten beslutet på annat sätt än så som klaganden begär, skall överklagandet anses gälla det nya beslutet, om inte överklagandet skall avvisas på grund av att det kommit in . 2006/07:119 42 Ärenden om tvistlösning hos () är flerpartsärenden där parterna har motstridiga intressen. Om PTS ändrar ett beslut som den fattat inom ramen för tvistlösningsförfarandet innebär detta en nackdel för motparten. Omprövning kan alltså inte bli aktuell när beslut i tvistlösningsärenden har överklagats. Utredningens förslag är därför obehövligt och bör inte genomföras. Att handlingarna efter rättidsprövningen skall överlämnas utan dröjsmål följer av det allmänna skyndsamhetskravet i 7 § förvaltningslagen. 11 Konsekvenser I denna proposition lämnas förslag till åtgärder för att förkorta handläggningstiden och effektivisera processen hos de allmänna förvaltningsdomstolarna i mål enligt lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK). Förslag lämnas också i syfte att effektivisera handläggningen av tvistlösningsärenden hos (). Förslagen leder inte till att några nya typer av mål förs till de allmänna förvaltningsdomstolarna. Det totala antalet mål i domstolarna kommer att minska något som en följd främst av regeringens förslag om att möjligheten att överklaga till Regeringsrätten slopas. Enligt de föreslagna förfarandereglerna skall målen handläggas skyndsamt vilket visserligen ställer ökade krav på prioritering av verksamheten hos förvaltningsdomstolarna. Förslaget att begränsa möjligheten att åberopa nya omständigheter och bevis leder dock, åtminstone , till att mindre resurser, går åt till att administrera målen. Därigenom förbättras förutsättningarna för ett snabbare avgörande och mindre resurser förbrukas. Förslagen bedöms alltså leda till att antalet mål i de allmänna förvaltningsdomstolarna sammantaget minskar och att de kan avgöras snabbare. Både för PTS och förvaltningsdomstolarna bedöms effekterna av förslagen vara att kostnaderna minskar. Förslaget om att lagens syfte särskilt skall beaktas vid beslut om inhibition förväntas ge positiva effekter på marknadens funktionssätt genom att de konkurrensfrämjande besluten får snabbare genomslag. Kostnaderna för arvoden till de ekonomiska experterna är högre än kostnaderna för arvoden till nämndemän. Kostnaderna för att administrera de ekonomiska experterna kan dessutom vara något högre. Dessa skillnader bedöms dock vara försumbara totalt sett. Det är ett förhållandevis litet antal mål som hör till den kategori som kräver ekonomiska experter. Förslaget om skadeståndsansvar kan komma att innebära att ett antal nya mål uppkommer i allmän domstol, vilket ökar kostnaderna något i de allmänna domstolarna och hos berörda företag. Sannolikt torde dock antalet skadeståndsmål komma att bli begränsat. Förslaget förstärker dessutom incitamenten för SMP-operatörer att sluta frivilliga avtal om villkor i enlighet med skyldighetsbesluten. En del av de konflikter som leder till tillsyns- och tvistlösningsärenden hos PTS och domstolarna torde därigenom kunna undvikas. Den något ökade kostnaden för de allmänna domstolarna förväntas rymmas inom den samlade ramen för rättsväsendet, genom att kostnaderna för förvaltningsdomstolarna minskar till följd av förslagen som Prop. 2006/07:119 43 effektiviserar förvaltningsprocessen. Även företagen kommer att lägga ner mindre resurser på rättsprocesser. Genomförandet av regeringens förslag leder sammantaget till att konkurrensen på marknaden kommer att fungera bättre och till att företagens drivkrafter att göra långsiktiga investeringar kommer att öka. Förslagen bidrar till att förbättra konsumenternas tillgång till elektronisk kommunikation och deras utbyte av de tjänster som erbjuds. Sammantaget bedömer regeringen att de samhällsekonomiska effekterna av förslagen blir såväl positiva som betydande. Regeringens bedömning är att förslagen inte har några effekter på den kommunala självstyrelsen, brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, jämställdheten mellan kvinnor och män eller möjligheterna att uppnå de integrationspolitiska målen. Ur miljösynpunkt har förslagen inga konsekvenser. 2006/07:119 44 12 Författningskommentar 12.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation 7 kap. 10 a § får förelägga en part att tillhandahålla myndigheten de uppgifter och handlingar som behövs för att pröva en tvist enligt 10 § och som avser 1. allmänna skyldigheter som gäller enligt denna lag, 2. villkor som meddelats med stöd av lagen, eller 3. särskilda skyldigheter som beslutats med stöd av 4 kap. 4 § eller 5 kap. 13 eller 14 §. Föreläggandet får förenas med vite. Vid prövning av en ansökan om utdömande av vite får även vitets lämplighet bedömas. Paragrafen är ny. Den har behandlats i avsnitt 7. Genom bestämmelsen i första stycket får tillsynsmyndigheten samma befogenheter att inhämta uppgifter vid tvistlösning som gäller enligt 7 kap. 3 § lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK) i fråga om tillsyn. Myndigheten kan direkt utfärda ett föreläggande för att få fram de uppgifter från en part i ärendet som behövs för att pröva en tvist enligt 7 kap. 10 §. Materialet måste dock ha relevans för den prövning som är aktuell. Vidare får tillsynsmyndigheten inte kräva in mer material än som är erforderligt. Med uppgifter avses såväl muntliga som skriftliga uppgifter. Begreppet handling avses ha samma innebörd som i 2 kap. tryckfrihetsförordningen. Ett föreläggande att tillhandahålla handlingar kan därmed även avse upptagningar som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas endast med tekniskt hjälpmedel. Enligt ändringen i 8 kap. 21 § får ett föreläggande att tillhandahålla handlingar eller uppgifter inte överklagas. Av 8 kap. 22 § följer vidare att beslutet gäller . Detta kompenseras av att ett vitesföreläggande, enligt andra stycket, i stället får prövas i hela dess vidd i mål om utdömande av vitet. Prövningen av vitesföreläggandet skall inte vara begränsad till en kontroll av föreläggandets laglighet i sak och form utan skall även omfatta dess lämplighet. Bestämmelsen är utformad med 7 kap. 2 § taxeringslagen (1990:324) som förebild. Som JO har påpekat följer det av lagen (1985:206) om viten att utdömande av vite prövas av länsrätt på ansökan av PTS. Särskilda bestämmelser om detta behövs alltså inte. Även i övrigt gäller lagen om viten för sådana viten som föreslås här. Att vitet inte skall dömas ut om ändamålet med vitet har förlorat sin betydelse framgår av 9 § första stycket lagen om viten. Ändamålet med vitet anses normalt inte ha förfallit om vitesföreläggandet väl har iakttagits men först efter det att den i föreläggandet angivna tidsfristen löpt ut (se prop. 1984/85:96 s. 55). 2006/07:119 45 Skadestånd 13 a § Om ett företag som enligt 8 kap. 7 § skall anses ha ett betydande inflytande på en viss marknad uppsåtligen eller av oaktsamhet vidtar en åtgärd som strider mot en skyldighet som beslutats med stöd av 4 kap. 4 § eller 5 kap. 13 eller 14 § eller som följer av 5 kap. 12 §, skall företaget ersätta den skada som därigenom uppkommer. Detsamma gäller den som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att vidta en åtgärd som är nödvändig för att efterkomma en sådan skyldighet. Rätten till sådan ersättning faller bort, om talan inte väcks från det att skadan uppkom. Paragrafen, som är ny, har behandlats i avsnitt 8. Den har utformats med 33 § konkurrenslagen (1993:20) som förebild. Skadeståndsansvaret omfattar inte bara allt positivt handlande som strider mot ett skyldighetsbeslut och som orsakar skada. Även underlåtenheter som orsakar skada sanktioneras. Det ställs alltså ett skadeståndssanktionerat krav på operatörer med betydande inflytande på en marknad att vara aktiva för att följa beslut om särskilda skyldigheter enligt LEK. Den föreslagna regleringen innebär att ersättning kan lämnas för ren förmögenhetsskada. När det gäller vilka skador som är ersättningsgilla får ledning hämtas ur skadeståndsrättsliga principer. När det gäller andra företag och avtalsparter torde i första hand ersättning för inkomstförlust och intrång i näringsverksamhet komma i fråga som ersättningsgilla skador. Extra kostnader för motparter till företag med ett betydande inflytande på en marknad kan uppstå pga. missgynnande affärsvillkor eller oberättigade krav på tilläggsprestationer. Sådana kostnader skall ersättas. Andra situationer som kan leda till ökade kostnader eller minskad omsättning som skall ersättas är förfaranden som innebär hinder för konkurrerande företags näringsutövning. När det gäller att bestämma skadans storlek är det erfarenhetsmässigt svårt att mer exakt beräkna omfattningen av konkurrensskador. En ekonomiskt realistisk bedömning bör eftersträvas. Om det uppkommer bevissvårigheter har rätten enligt 35 kap. 5 § möjlighet att uppskatta skadan till ett skäligt belopp. I övrigt gäller skadeståndslagens (1972:207) och skadeståndsrättens allmänna principer enligt rättspraxis och doktrin. Det innebär bl.a. att det ställs krav på adekvat kausalitet mellan den skadevållande handlingen och den uppkomna skadan. Hur dessa principer skall tillämpas på skador i nu aktuella fall får, som på andra områden inom skadeståndsrätten, bli en uppgift för rättstillämpningen att avgöra. Likaså får det bli en fråga för rättstillämpningen att avgöra frågor om kretsen av skadeståndsberättigade. Hit hör bl.a. frågan om i vilka fall sambandet mellan den påstådda skadan och den skadegörande överträdelsen är av sådant slag att skadeståndsskyldighet föreligger. Enligt gällande allmänna bevisbörderegler är det den som begär ersättning som skall bevisa att vederbörande har drabbats av en ersättningsgill skada och att det dessutom finns ett orsakssamband mellan överträdelsen och skadan. 2006/07:119 46 Ett mål om skadestånd enligt LEK bör anses utgöra ett rent dispositivt tvistemål. Lagregeln får därmed till följd att allmän domstol får tolka och tillämpa bestämmelserna i och skyldighetsbesluten självständigt i alla dess delar. Det krävs således inte att det först finns ett beslut av PTS i ett tillsynsärende om överträdelse av en konkurrensfrämjande skyldighet enligt LEK. Det innebär också att även om det vid tiden för rättegången i allmän domstol redan finns ett sådant avgörande från PTS, så har detta ingen prejudicerande betydelse för målet. Det är endast ett bevisfaktum, vars åberopande inte är bindande för rätten. Däremot kan naturligtvis normalt sett ett gällande föreläggande om att upphöra med en överträdelse av en meddelad skyldighet som utfärdats av PTS vara en viktig del av bevisningen i målet. En annan konsekvens av lagbestämmelsen är att två prejudikatinstanser uppkommer, dels Kammarrätten i (se 8 kap. 19 §), dels . Ingen av dessa domstolar är dock bunden av den andra domstolens avgöranden av frågor enligt LEK. 8 kap. 19 § En myndighets beslut enligt denna lag eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av lagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Kammarrättens avgörande i ett mål enligt denna lag får inte överklagas. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.5. Tillägget av andra stycket innebär att kammarrätten blir sista instans för samtliga mål enligt LEK. Kammarrätten har dock inte gjorts till en renodlad prejudikatinstans. De nuvarande förutsättningarna för att meddela prövningstillstånd i kammarrätten kvarstår oförändrade. Förutom prejudikatdispens och extraordinär dispens kan alltså även ändringsdispens komma i fråga, se 34 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291). 21 § Ett beslut om underrättelse enligt 7 kap. 4 §, ett beslut om föreläggande enligt 7 kap. 10 a § och ett beslut om att inte ta upp en tvist för avgörande enligt 7 kap. 10 b § första stycket får inte överklagas. Ändringen innebär att förelägganden enligt 7 kap. 10 a § inte får överklagas. Om ett vitesföreläggande enligt denna bestämmelse inte följs kan tillsynsmyndigheten begära att vitet döms ut enligt bestämmelserna i lagen (1985:206) om viten. Av 3 kap. 23 § utsökningsbalken följer att domar eller beslut om utdömande av vite inte får verkställas förrän de har vunnit laga kraft. Med stöd av den nya bestämmelsen i 7 kap. 10 a § andra stycket kan föreläggandet prövas i hela dess vidd inom ramen för vitesprocessen. Bestämmelsen täcker även osanktionerade förelägganden enligt 7 kap. 10 a §.