prop · GU03126 · 2007-06-20 00:00:00 — Som Lagrådet har påpekat bör en sådan bestämmelse även omfatta förelägganden som meddelas enligt den föreslagna 9 §, se avsnitt 6.2. Som anges nedan under avsnitt 6.5 föreslår regeringen att inte heller hundförbud skall kunna meddelas för den som är . har under remissbehandlingen av utredningens förslag framfört en önskan om utredning avseende möjligheten att i det centrala hundregistret föra in också uppgifter om meddelade föreläg- ganden, förbud och hundförbud. Regeringen har genom regeringsbeslut beslutat att ge och i uppdrag att gemensamt utforma ett nytt djurskydds- kontrollregister samt att bl.a. utreda förutsättningarna att bygga ut ett sådant register så att det kan användas som ett stöd vid djurskydds- kontroll enligt djurskyddslagstiftningen. Regeringen avser att avvakta detta arbete innan ställning tas till lämpligheten av att kombinera det centrala hundregistret med uppgifter om t.ex. hundförbud. Omhändertagande av hundar m.m. Regeringens förslag: För att hindra att en hund orsakar skada eller avsevärd olägenhet får polismyndigheten, om inte andra, mindre in- gripande åtgärder anses tillräckliga, besluta att den skall omhändertas. Om en hund har omhändertagits får ägaren eller innehavaren inte förfoga över hunden utan tillstånd av polismyndigheten. heten får, efter utredning, besluta att hunden skall säljas, skänkas bort eller, om hunden utgör en fara för människor eller djur eller om det annars finns särskilda skäl, avlivas. Om det inte längre finns skäl för omhändertagandet, skall polis- myndigheten besluta att detta genast skall upphöra. Anträffas en hund lös på ett område där lantbruksdjur finns, får hunden, om den inte låter sig infångas och om det är nödvändigt för att förhindra skada på lantbruksdjur, dödas av den som äger eller Den som dödat en hund är skyldig att möjligt anmäla detta till polismyndigheten. Regeringens bedömning: Någon bestämmelse om att en hund skall få omhändertas på grund av att den är omärkt eller att ägaren inte är registrerad i det centrala registret bör inte föras in i den nya lagen. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen föreslår dock att en hund skall få omhändertas om en hund är omärkt eller om hundens ägare inte är registrerad i det centrala registret. Ett sådant omhändertagande skall, till skillnad från vad som gäller , kunna göras även om hunden inte utgör eller kan komma att utgöra en fara för människor eller andra djur eller om det annars finns särskilda skäl. En hundägare vars hund har omhändertagits för att framtvinga en märkning föreslås få på sig att låta märka och registrera hunden. I annat fall får polismyndigheten sälja, skänka bort eller avliva hunden. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget i stort eller har inget att erinra. i anser att formuleringen i utredningens förslag är otydlig. Av ordalydelsen framgår inte otvetydigt om polismyndigheten har möjlighet att omhänderta en hund som skall hindras från att orsaka skada eller avsevärd olägenhet eller om polismyndigheten först måste ha fattat ett formellt beslut om mindre ingripande åtgärder och dessa visat sig vara otillräckliga. anser att ett förtydligande av lagtexten vore önskvärt. välkomnar de förändringar som föreslås vad gäller möjligheterna att omhänderta hundar. anser dock att uppstallning och därpå följande åtgärder inte är ett naturligt led i polisens åliggande att upprätthålla allmän ordning och säkerhet och menar att länsstyrelserna är bättre lämpande att sköta förvaring och försäljning av hundar. ställer sig tveksamt till att polismyndigheten skall vara tillsynsmyndighet i samtliga de avse- enden som föreslås i utredningen, med hänsyn till att t.ex. transport och förvaring m.m. av hundar inte är uppgifter av polisiär natur. påtalar att i den mån ett omhändertagande leder till att hunden avlivas, kan ägaren knappast räkna med att få dödsfalls- ersättning ur sin försäkring. anser att ett omhändertagande av en hund är ett omfattande ingrepp och att sådant beslut bör handläggas snabbt. bör inte vara både dömande och verkställande myndighet och det finns ett behov av en myndighet med ansvar att kontrollera att reglerna tillämpas lika i olika delar i landet. Skälen för regeringens förslag och bedömning Enligt gällande tillsynslag får polismyndigheten besluta att omhänderta en hund som visat benägenhet att bita människor eller hemdjur (en s.k. bitsk hund). Sedan hunden omhändertagits får ägaren inte förfoga över hunden utan tillstånd av polismyndigheten. skall efter värdering låta sälja eller avliva hunden eller ta hand om den tills vidare. Innan en hund avlivas skall en veterinär yttra sig, om det inte är uppen- bart obehövligt eller fara i dröjsmål. Enligt lagen om märkning och registrering av hundar kan en hund, som påträffas utan märkning eller som inte har någon ägare registrerad, omhändertas av polismyndigheten om hunden utgör eller kan komma att utgöra en fara för människor eller andra djur eller om det annars finns särskilda skäl. Det finns flera brister med de i tillsynslagen gällande bestämmelserna om omhändertagande av hundar. Ett problem är att endast bitska hundar omfattas. Det innebär att bestämmelsen inte ger någon möjlighet att omhänderta och eventuellt avliva en hund som biter en människa eller hemdjur men som inte visat sådana tendenser tidigare. Ett annat problem är att hundar som orsakar skador eller avsevärda olägenheter som inte riktar sig mot människor eller hemdjur, utan t.ex. mot en annan hund, inte kan omhändertas. Regeringen anser att kravet på att hunden skall vara bitsk för att den skall få omhändertas i den nya lagen skall ersättas av en generell möjlighet att ingripa vid bristande tillsynsansvar. Härigenom kommer fler hundar än som är fallet att omfattas av bestämmelsen om omhändertagande. En grundförutsättning är dock att mindre ingripande åtgärder inte anses vara tillräckliga, som till exempel beslut om koppel- tvång eller att hunden inte får lämnas ensam hemma vissa tider . I de allra flesta fall kommer det därför inte att bli fråga om att polismyndigheten omhändertar en hund innan andra åtgärder har prövats. En hundägare måste kunna begå smärre misstag eller hamna i en situation där hunden reagerar på ett oväntat sätt, utan att hunden omhändertas och riskerar att avlivas. Det kan till exempel inte anses vara en tillräcklig grund för omhändertagande att en hund endast har uppträtt hotfullt mot en människa eller har gjort utfall mot en annan hund. Det krävs något mer som ger anledning att tro att hundens beteende kommer att upprepas och att det på grund därav finns risk för att hunden kommer att orsaka skador eller avsevärda olägenheter. Inte ens det faktum att en hund har bitit en människa eller ett djur innebär i sig att polismyndigheten bör omhänderta hunden eller besluta om andra åtgärder. Det avgörande är i stället om hunden riskerar att orsaka nya skador eller avsevärda olägenheter. i anser att utredningens förslag är otydligt. Regeringen anser att det av lagtexten bör framgå att polis- myndigheten inte skall omhänderta en hund om andra, mindre ingripande åtgärder anses tillräckliga. Innan ett beslut om omhändertagande fattas måste polismyndigheten således göra en prövning av om andra åtgärder anses tillräckliga. Andra, mindre ingripande åtgärder kan t.ex. vara att förelägga en hundägare att hunden måste bära munkorg eller lugna ned en situation där en hund är hotfull genom att anvisa hundägaren att tillsammans med hunden lämna den plats där den hotfulla situationen uppstått. Vid prövningen måste situationen övervägas. Det är dock inte ett absolut krav att andra åtgärder måste vidtas innan det kan bli fråga om något omhändertagande. Om polismyndigheten bedömer att situationen redan från början är sådan att andra åtgärder är otillräckliga får ett omhändertagande göras genast. De föreslagna bestämmelserna innebär en möjlighet att omhänderta en hund redan innan den har orsakat en konkret skada. Det finns en risk att en sådan möjlighet kan komma att missbrukas av vissa personer, t.ex. på så sätt att en granne som är i osämja med en annan granne anmäler till polismyndigheten att den andre har en hund som är farlig och behöver omhändertas, utan att så egentligen är fallet. På grund härav och på grund av det ingrepp som ett omhändertagande innebär i förhållande till den enskildes egendom bör möjligheten för polismyndigheten att i dessa situationer omhänderta en hund utnyttjas restriktivt. Utredningen har föreslagit att en hund skall kunna omhändertas enbart på den grunden att den är omärkt eller att ägaren inte är registrerad. Det krav som därutöver gäller för att en hund skall kunna omhändertas på grund av att den är omärkt m.m., nämligen att hunden skall utgöra eller kan komma att utgöra en fara för människor eller andra djur eller att det annars finns särskilda skäl, har enligt utredningen medfört att polismyndighetens möjlighet att arbeta förebyggande har minskat. till lagens syfte är det enligt utredningen fullt rimligt att polismyndig- heten, för att framtvinga en märkning, får omhänderta en hund om inte ägaren följer lagen. Detta skulle också ge bättre möjligheter att förebygga problem med farliga hundar. Att, såsom utredningen föreslagit, inte längre kräva att ett omhänder- tagande av hund utan märkning eller registrering får ske endast om hunden utgör eller kan komma att utgöra en fara för människor eller andra djur eller om det annars finns särskilda skäl riskerar, enligt regeringens bedömning, att innebära ett alltför stort ingrepp mot den enskildes egendom. En avvägning måste göras mellan det lagstadgade kravet att märkning av hund skall ske och det ingrepp mot den enskilde medborgarens egendom som ett omhändertagande och en eventuell avlivning av en hund innebär. Vid en sådan avvägning måste hänsyn tas till om märkning kan uppnås genom en mindre ingripande åtgärd än genom ett omhändertagande. I de allra flesta fall torde det, för att uppnå kravet på märkning, vara tillräckligt att den enskilde hundägaren får ett vitesföreläggande. I de få fall som ett vitesföreläggande inte är tillräckligt för att förmå hundägaren att märka sin hund eller att registrera sig som ägare till hunden är det enligt regeringens bedömning inte proportioner- ligt att omhänderta en hund som inte utgör en fara för människor eller andra djur eller om det annars finns särskilda skäl för att framtvinga en märkning eller registrering. Till skillnad från utredningen anser rege- ringen därför att det inte är lämpligt att införa en bestämmelse som ger polismyndigheten rätt att omhänderta en hund enbart på den grunden att den är omärkt eller att det saknas registrerad ägare. Med den föreslagna möjlighet som polismyndigheten nu föreslås få att omhänderta en hund för att hindra att hunden orsakar skada eller avsevärd olägenhet kan en bestämmelse som motsvarar den som finns i den nuvarande lagen antas få en mycket begränsad praktisk betydelse. Det saknas därför enligt regeringens mening skäl att införa en sådan bestämmelse i den nya lagen. Eftersom det gentemot den enskilde är ett ingrepp att omhänderta en hund är det av största vikt att polismyndighetens beslut om vad som skall hända med den omhändertagna hunden vilar på en grundlig utredning. I en sådan utredning bör en bedömning av hundens mentala egenskaper och vilken tillsyn som hundägaren har över hunden ingå. En hund som har egenskaper som gör att den ibland uppvisar ett aggressivt beteende men där hundägaren är skicklig och ansvarsfull kanske inte behöver vara fortsatt omhändertagen. Å andra sidan kan en hund som bedöms vara snäll och som i allmänhet inte har ett aggressivt beteende komma att bli farlig och aggressiv om tillsynen är eftersatt. Det kan då finnas skäl att låta omhändertagandet bestå. En utgångspunkt är att endast hundar som av någon anledning efter en utredning anses vara en fara för människor eller andra djur bör avlivas. Det kan också finnas andra särskilda skäl till att avliva en hund. Ett exempel kan vara en hund som är mycket gammal och som inte går att sälja eller skänka bort, eftersom ingen vill ha den på grund av hög ålder. Hunden i fråga kanske i allmänhet är snäll men anses ha en hundägare som utövar så pass dålig tillsyn att hunden i dennes närvaro är aggressiv, varför hunden inte heller kan lämnas tillbaka till ägaren. I ett sådant fall kanske det inte finns någon annan lösning än att avliva hunden. Om hunden inte anses vara farlig, men av någon anledning ändå inte bör återlämnas till ägaren eller innehavaren, bör den i första hand säljas och, om det av någon anledning inte går, i andra hand skänkas bort. Enligt gällande tillsynslag skall yttrande inhämtas från veterinär innan polismyndigheten avlivar en hund. Veterinärens undersökning är inriktad på att klargöra om det kan finnas en fysisk orsak till en hunds aggressi- vitet. Om veterinären kommer fram till att det inte går att behandla hunden brukar den avlivas. Ett yttrande från veterinär kan i vissa fall också vara nödvändigt för att klargöra hundens sjukdomsstatus, t.ex. vid misstanke om att hunden lider av rabies. kompletteras veterinär- utlåtandet med en test av hundens mentala egenskaper utförd av en besiktningsman inom polismyndighetens hundverksamhet. I de fall som test förekommer skiljer sig testmetoderna åt mellan olika polis- myndigheter. Förutom att en utredning om vad som skall hända med en omhänder- tagen hund bör vara grundlig är det också viktigt att sådana utredningar utförs på ett likartat sätt och att kvaliteten är densamma i hela landet. Det bör dock enligt regeringen inte slås fast i lagen vad som skall krävas i utredningshänseende utan det bör ankomma på att ansvara för att en sådan samordning sker. Som framgått ovan är det av vikt att den utredning som görs efter ett omhändertagande av hund är likartad. Enligt regeringens bedömning bör kravet på att veterinär skall undersöka en omhändertagen hund innan den avlivas inte längre uttryckligen framgå av lagtexten utan bör, tillsam- mans med andra krav, i stället införas i de föreskrifter som Rikspolis- styrelsen bör meddela om den utredning som skall göras då en hund har omhändertagits. Enligt 1 § polislagen (1984:387) skall polisens arbete syfta till att upprätthålla allmän ordning och säkerhet samt att i övrigt tillförsäkra allmänheten skydd och annan hjälp. Liksom anser regeringen att det är en polisiär uppgift att ingripa mot och omhänderta hundar för att hindra att de orsakar skada eller avsevärd olägenhet. har dock hävdat att åtgärder i anledning av ett omhändertagande, som förvaring och uppstallning av hund, inte kan anses vara en polisiär uppgift. har haft ansvaret för att omhänderta hundar enligt tillsynslagen och därmed även för förvaring och uppstallning av dessa. Ofta sker förvaringen av en omhändertagen hund på något hundstall som polismyndigheten har slutit avtal med. Regeringen bedömer att det inte finns någon annan myndighet som har den upparbetade organisation som behövs för att föreslagen lagstiftning skall kunna fungera i praktiken. tidigare erfarenheten av dessa arbetsuppgifter har polismyndigheten, sett till hela landet, en hög kompetens om hundar. fanns i landet ungefär 470 polishundförare, 100 hundinstruktörer och 60 besiktnings- män. Besiktningsmännen har befogenhet att bedöma om polishundar är lämpliga att användas i tjänst och testar ofta hundars farlighet efter omhändertagande enligt den gällande tillsynslagen. kommer att få en mycket viktig roll i den utredning som regeringen föreslår skall göras om vad som skall hända med en omhändertagen hund. Regeringen anser därför att omhändertagande enligt denna lag och därav föranledda uppgifter tills vidare bör utföras av polismyndigheten. Om det inte längre finns skäl för omhändertagandet, skall polismyn- digheten besluta att detta genast skall upphöra. I avsnitt 6.10 redogörs för förslagets förenlighet med regeringsformen och den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättig- heterna och de grundläggande friheterna (). Hund som anträffas lös där det finns lantbruksdjur I 3 § gällande tillsynslag finns en bestämmelse som föreskriver att en bitsk hund som anträffas lös på område där det finns lantbruksdjur får dödas av ägaren till lantbruksdjuren, om hunden inte låter sig infångas. Utredningen föreslår att förutsättningen att hunden skall vara bitsk skall tas bort. I stället föreslås att en hund som anträffas medan den angriper lantbruksdjur på område där lantbruksdjur normalt hålls får dödas av ägaren eller den som vårdar lantbruksdjuren, om den inte låter sig infångas eller på annat sätt kan förmås avbryta angreppet. anser att utredningens förslag drastiskt skulle öka risken för att jakthundar dödas i onödan eller utan reella skäl, eftersom förutsättningen att hunden skall vara bitsk föreslås tas bort. Detta innebär att alla hundar löper risk att dödas, vilket i hög grad påverkar möjligheten att använda lösa hundar vid jakt. JO påpekar att bestämmelsen förefaller otidsenlig och ifrågasätter om inte bestämmelsen om nöd i 24 kap. är tillräcklig för att ägare av lantbruksdjur skall kunna skydda sina djur. I 24 kap. 4 § föreskrivs att en gärning som någon begår i nöd utgör brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt är oförsvarlig. Nöd föreligger när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intresse. I förarbetena till 3 § (prop. 1974:81, s. 32 och 33) uttalade den dåvarande departementschefen att det enligt bestämmelserna om nöd i 24 kap. torde anses försvarligt att döda en hund som angriper boskap om angreppet kan befaras medföra allvarligare skador. När det gällde boskapsskötseln kunde det dock ifrågasättas om brotts- balkens reglering gav tillräckligt skydd mot bitska hundar. Boskaps- skötseln fick nämligen anses vara särskilt utsatt för risk att åsamkas skador på grund av att bitska hundar löpte lösa. Med hänsyn härtill och då det var osäkert hur långt nödrätten sträckte sig vid hunds angrepp på boskap borde det enligt departementschefen vara rimligt att i boskaps- skötselns intresse ha kvar en reglering som gav ägare av boskap möjlig- het att döda bitsk hund. Regeringen anser att en motsvarighet till bestämmelsen i 3 § i boskaps- Prop. 2006/07:126 skötselns intresse bör föras in i den nya lagen, eftersom det kan ifrågasättas om bestämmelser om nöd ger tillräckligt skydd mot löslöpande hundar som angriper lantbruksdjur (jfr NJA 1988 s. 495). De förutsättningar som återfinns i 24 kap. 4 § , nämligen att en gärning som någon begår i nöd utgör brott endast om den med hänsyn till farans beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständig- heterna i övrigt är oförsvarlig, bör alltså inte gälla i förhållande till boskapsskötseln. I likhet med utredningen anser regeringen att förutsättningen att hunden skall vara bitsk för att den skall kunna dödas inte bör finnas kvar. Det kan noteras att den liknande bestämmelse som återfinns i 93 § rennäringslagen inte kräver att hunden skall vara bitsk för att den, om den inte låter sig infångas, skall kunna dödas av den som äger eller vårdar ren. Sammanfattningsvis anser regeringen att en bestäm- melse bör införas som anger att en hund som anträffas lös på ett område där det finns lantbruksdjur får dödas av den som äger eller vårdar lantbruksdjuren, om hunden inte låter sig infångas och om det är nöd- vändigt för att förhindra skada på lantbruksdjur. Först måste alltid prövas om hunden kan infångas. Om inte det går måste en avvägning göras om ett dödande av hunden är nödvändigt för att skydda lantbruksdjuren. Regeringens förslag: får meddela förbud att ha hand om hund (hundförbud) för den som allvarligt brister eller har brustit i tillsynen över en hund. Vid bedömningen av om ett hundförbud bör meddelas skall särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott där han eller hon har använt en hund som vapen eller vid upprepade tillfällen har varit föremål för föreläggande eller förbud enligt 8 § eller vid upprepade tillfällen har haft hand om hund som har omhänder- tagits enligt 11 §. Hundförbud skall inte meddelas om det är uppenbart att de omständigheter som gett upphov till att ett hundförbud övervägs inte kommer att upprepas. Hundförbudet får avse eller gälla tills vidare. Den som är får inte meddelas hundförbud. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I utredningen föreslås dock att lagtexten formuleras på så sätt att den som eftersätter tillsynen över en hund genom att använda den som vapen eller den som handlat grovt olämpligt med avseende på människors eller djurs liv, hälsa eller säkerhet skall förbjudas att ha hand om hund. Utredningen har inget förslag om att den som är inte skall kunna meddelas hundförbud. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser, däribland och Förbundet , tillstyrker förslaget eller har inget att erinra mot det. JO ifrågasätter om bestämmelsen är nödvändig då det den tar sikte på i stor utsträckning är reglerat genom bestämmelsen om djurförbud i djurskyddslagen. En sådan reglering leder dessutom till att både och polismyndigheten i vissa fall skulle kunna förbjuda en person att ha hand om hund. Vidare har uttrycket grovt olämpligt inte en så klar och entydig betydelse som normalt eftersträvas i lagtext. välkomnar möjligheterna att meddela hundförbud och anser att det dessutom bör övervägas om det är möjligt att vidta särskilda åtgärder om personer med hundförbud använder sig av bulvaner för att införskaffa nya hundar. anser att för att eliminera möjligheten att upplåta farliga hundar bör förbudet gälla såväl ägare som handhavare. Skälen för regeringens förslag: I gällande lag finns det inte någon möjlighet att förbjuda någon att ha hand om hund. Det kraftfullaste myndighetsbeslut som kan komma i fråga när någon brister i sin tillsynsskyldighet är att hunden omhändertas och att den därefter eventu- ellt avlivas. En person som på detta sätt har blivit av med sin hund är helt fri att skaffa en ny hund. Om så sker finns en uppenbar risk att även den nya hunden med tiden börjar orsaka problem. Detta är naturligtvis otill- fredsställande. Regeringen föreslår därför att polismyndigheten vid all- varliga fall av bristande tillsyn skall kunna meddela en person förbud att ha hand om hund (hundförbud). En person som t.ex. använder hund som vapen vid brott eller som blir föremål för upprepade förelägganden eller förbud kan i många fall inte anses vara lämplig att hantera hundar över huvud taget. Vid bedömningen av om en person bör meddelas hundförbud bör en prognos göras av den personens lämplighet att ha hand om en hund. Om det kan antas att personen i fråga på nytt kommer att brista i sin tillsynsskyldighet bör han eller hon meddelas hundförbud. Vid be- dömningen skall särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott där han eller hon använt hund som vapen eller vid upprepade tillfällen varit föremål för föreläggande eller förbud enligt den föreslagna 8 § eller har haft hand om hund som har omhändertagits enligt den föreslagna 11 §. Den första situationen som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett hundförbud bör meddelas är om den person mot vilken förbudet avses gälla har begått brott där han eller hon har använt hund som vapen. Hundägare eller handhavare av hund kan tänkas använda hund som vapen vid ett flertal olika brott. I kan t.ex. följande brott tänkas vara aktuella. Brotten mot liv och hälsa i 3 kap., såsom grov misshandel (se RH 2004:19), misshandel och vållande till kroppsskada; brotten mot frihet och frid i 4 kap., såsom olaga hot och olaga tvång; till- greppsbrotten i 8 kap., såsom rån; skadegörelsebrotten i 12 kap., såsom skadegörelse (t.ex. om någon bussar sin hund mot någon annans djur, som därvid skadas vid angreppet) samt brotten mot allmän verksamhet i 17 kap., såsom våld och hot mot tjänsteman (se RH 1987:168) samt över- grepp i rättssak.