eunbil · GV0N8971 · 2007-11-30 00:00:00 — Rådets möte (rättsliga och inrikes frågor) Förslag till och rådets förordning om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I) Dokument: Något dokument har ännu inte presenterats för rådsbehandlingen. dokument: 15316/07 JUSTCIV 309 CODEC 1279 (ORDF:s kompromissförslag i COREPER) (bifogas) KOM (2005) 650 slutlig (KOM:s förslag till förordning) Fakta-PM, Justitiedep 2005/06:105 behandlad vid samråd med och . Bakgrund Förslaget innehåller allmänna regler om tillämplig lag för avtalsförpliktelser. Det kan t.ex. handla om köp av varor eller tjänster. Förslaget innebär att den gällande s.k. Romkonventionen mellan medlemsstaterna omvandlas till en förordning (I), som bestämmelserna revideras i viss mån. En av de förändringar som görs är att de allmänna anknytningskriterier som tidigare funnits (t.ex. att lagen i det land där den avtalspart som utför den för avtalet mest karaktäristiska prestationen ska tillämpas) i viss utsträckning ersätts av fasta anknytningskriterier som har utvecklats i praxis (t.ex. att vid försäljningsavtal mellan näringsidkare ska säljarens lands lag tillämpas). Syftet med instrumentet är att främja den inre marknadens funktion. Förhandlingar har pågått i . EP har ännu inte avslutat sin behandling av förslaget. har träffat en politisk överenskommelse om 15 av förordningens artiklar. Återstoden av förordningen har därefter varit föremål för fortsatta förhandlingar i . ORDF har lagt fram en kompromisstext avseende hela förordningen och avser att försöka nå en överenskommelse i rådet om en text som även EP kan acceptera. Rättslig grund och beslutsförfarande Artikel 61 c och 67.5 EG. Medbeslutandeförfarande enligt artikel 251 EG. Svensk ståndpunkt SE ställer sig allmänt positivt till förslaget och den inriktning förslaget till revideringar har. I huvudsak har Romkonventionen fungerat väl och försiktighet bör därför iakttas vid förändringar av reglerna. Det är viktigt att bestämmelserna är flexibla som de uppfyller kraven på förutsebarhet. Förordningens huvudregel är att parter kan avtala om vilken lag som ska vara tillämplig. För det fall att parternas avtal inte anger vilken lag som ska tillämpas avgörs frågan av förordningens bestämmelser. SE har fått till stånd ändringar i texten beträffande flera frågor. Lagvalsreglerna för immaterialrättsliga avtal kommer att anknyta till de befintliga reglerna i Romkonventionen i stället för att anknyta till överlåtarens / licensgivarens hemvist. De transporträttsliga reglerna har fått en tillfredsställande utformning, vilket medför att SE, i samförstånd med FI, kunnat släppa sitt tidigare krav på undantag för de befintliga nordiska sjörättsreglerna på området. Vad gäller konsumentavtal finns nu ett kompromissförslag som tydliggör reglerna men bibehåller struktur enligt Romkonventionen. Utformningen av dessa regler har varit en viktig fråga under förhandlingarna. Vidare har reglerna om tillämplig lag för försäkringsavtal, som tidigare reglerats i flera olika försäkringsdirektiv, förts in i I. Detta medför flera tekniska komplikationer och SE har inte fått gehör för sin uppfattning att avvakta med denna förändring för att närmare analysera konsekvenserna. Däremot tycks SE nu få stöd för sin ståndpunkt att kollektivavtalsförsäkringar bör särregleras så att den lag som tillämpas på kollektivavtalet också tillämpas på försäkringsavtalet. Därigenom bibehålls den situation som råder och man undviker att olika lagar blir tillämpliga på olika försäkringsavtal som baseras på samma kollektivavtal. Sammanfattningsvis kan SE acceptera den kompromisstext som ORDF nu lagt fram. inställning EP har ännu inte avslutat sin första läsning av förslaget. ORDF och EP har fört diskussioner i syfte att nå en överenskommelse mellan rådet och EP. Förslaget ORDF:s förslag är bilagt. ORDF föreslår att rådet ska träffa en överenskommelse om hela texten som även EP kan acceptera. Förordningens materiella tillämpningsområde anges vara avtalsrättsliga förpliktelser. Vissa former av avtal är dock uteslutna; som exempel kan nämnas avtal på familjerättens område, t.ex. om underhållsbidrag eller arv (art. 1). Förordningens bestämmelser är universella (art. 2) och ska alltså tillämpas även när de anger att tillämplig lag är lagen i ett land som inte är medlem i EU. Huvudregeln är att parterna fritt kan avtala om tillämplig lag (art. 3) men för det fall parternas avtal inte innehåller någon bestämning av tillämplig lag anger förordningen vilken lag som ska tillämpas (art. 4). För ett flertal avtalstyper, t.ex. köp av varor och tjänster, införs fasta anknytningskriterier. Avtalstyper som inte uttryckligen nämns omfattas dock av motsvarande regler som enligt Romkonventionen, dvs. vilken avtalspart som ska utföra den för avtalet mest karaktäristiska prestationen och vilket land som avtalet har närmast anknytning till får avgörande betydelse för den tillämpliga lagen. För avtal om transport av varor kan huvudregeln sägas vara att leveranslandets lag ska tillämpas men under vissa förutsättningar kan i stället transportörens hemvist vara styrande. Passagerartransporter behandlas enhetligt oavsett om resenären är konsument eller inte och reglerna ger ett större skydd för den som reser till eller från sitt hemvistland (art. 4 A). Vid konsumentavtal finns, liksom i Romkonventionen, en möjlighet till lagval som begränsas av att konsumenten är tillförsäkrad det skydd som följer av tvingande bestämmelser i dennes hemvistland (art. 5). Reglerna om tillämplig lag för försäkringsavtal, som finns i flera olika direktiv, förs in i I (art. 5 A). Det finns en särskild bestämmelse om tillämplig lag för individuella anställningsavtal (art. 6). Enligt ORDF:s förslag ska en föreslagen bestämmelse om avtal som slutits av en mellanman strykas (art. 7). Frågan regleras inte heller i Romkonventionen. Reglerna i I hindrar inte en domstol från att tillämpa internationellt tvingande bestämmelser i sin egen lag och en regel förs in om domstolens möjligheter att beakta sådana bestämmelser i ett annat lands lag som avtalet anknyter till (art. 8). Vidare innehåller förordningen bestämmelser om vilken lag som ska reglera avtalets materiella giltighet (art. 9), dess giltighet till formen (art. 10) och om vilka frågor som ska avgöras enligt den i förordningen utpekade lagen (art. 11). När båda avtalsparterna befinner sig i samma land kan någon av dem åberopa att han eller hon saknade rättskapacitet på grund av omyndighet, konkurs eller liknande enligt ett annat lands lag endast om motparten kände till eller borde ha känt till detta vid avtalstidpunkten (art. 12). Det finns bestämmelser om tillämplig lag vid överlåtelse av fordringar eller subrogation, t.ex. när en tredje part har övertagit eller fullgjort gäldenärens förpliktelse (art. 13 och 14), och när det förekommer flera gäldenärer (art. 15). Förordningen reglerar vilken lag som ska tillämpas vid kvittning (art. 16) och vad som gäller beträffande bevisbördans placering m.m. (art. 17). När det i förordningen hänvisas till någons hemvist ska detta för juridiska personer anses innebära platsen för den centrala förvaltningen men kan när avtalet slutits för en del av verksamheten, t.ex. en filial, vara platsen för denna (art. 18). Förordningen anger vidare att s.k. renvoi är utesluten, vilket innebär att om den lag som förordningen pekar ut i sin tur hänvisar till ett annat lands lag ska sådana internationellt privaträttsliga bestämmelser inte tillämpas (art. 19). Vidare finns bestämmelser om ordre public (art. 20) och vad som gäller beträffande stater med mer än en rättsordning (art. 21). Förordningen är subsidiär i förhållande till annan gemenskapsrätt som på särskilda områden innehåller regler om tillämplig lag (art. 22). Förordningen ersätter Romkonventionen (art. 22 A) och ska, i förhållande till stater utanför EU, inte hindra tillämpningen av internationella konventioner som innehåller lagvalsregler och som ingåtts innan förordningen antagits (art. 23) och som anmälts till kommissionen (art. 24). Kommissionen ska efter ikraftträdandet undersöka hur förordningen tillämpas och föreslå eventuella förändringar, särskilt beträffande försäkringsavtal och konsumentavtal (art 24 A). Förordningen ska tillämpas på avtal som ingåtts efter förordningens ikraftträdande (art. 25) och ikraftträdandet ska ske 18 månader efter antagandet utom såvitt avser skyldigheten för medlemsstaterna att anmäla befintliga konventioner rörande tillämplig lag till kommissionen (art 26). Gällande svenska regler och förslagets effekter på dessa Förordningen kommer att ersätta Romkonventionen. I viss utsträckning kommer förordningen därvid att innehålla nya eller till viss del reviderade bestämmelser. Lagen (1993:645) om tillämplig lag för vissa försäkringsavtal bygger på de befintliga försäkringsdirektiven. När lagvalsreglerna revideras och förs över från direktiven till förordningen kommer den svenska lagen att behöva justeras för att anpassa den efter förordningen. Ekonomiska konsekvenser Inga budgetkonsekvenser.