rfr · GU0WRFR6 · 2007-01-01 00:00:00 — Dåvarande skolborgarrådet i , , sade i att det var i fyrkantigaste laget att ta bort elevernas graffitimålning i cafeterian på . Men det var också olyckligt eftersom rektorn hade gett sitt medgivande till målningen, sade . Ungefär , , öppnade en utställning i som hette underground. Den var belägen under . Den innehöll verk, alltså dukar, av ett tiotal svenska graffitimålare. Den stängdes med motiveringen att det där inte var konst. Det var , fastighetschef på brandförsvar, som sade detta. öppnade den igen, men innan den hade öppnat intervjuades dåvarande kulturborgarrådet i . På frågan varför stockholmarna inte fick se den här utställningen svarade hon att vi har en policy här i staden som säger att vi inte på något sätt ska uppmuntra till klotter och vandalisering, och vi ser en mycket tät koppling till graffitimålning på duk. Sedan undrade journalisten om staden hade begått något fel i frågan eftersom den här stängningen blev väldigt omdebatterad. Jag tycker inte att någon i staden ska uttala sig om vad som är konst, sade hon, men i samma mening sade hon: Jag tar inte ställning till vad som är konst och inte. Vi har en policy, och jag tycker att den håller. Frågan är om policyn håller när den inom loppet av har gett två helt olika utslag som båda blev lika omdiskuterade. I ena fallet ger rektorn ett tillstånd att göra en målning som sedermera tas bort, och här säger att det var olyckligt att ta bort den, det vill säga att man skyller på SI- SAB, fastighetsbolaget, som har tagit bort den, men man skyller också på rektorn som har tillåtit målningen. tycker att från brandförsvar har gjort fel när han har tillåtit utställningen som hon tycker att han har gjort fel när han definierar vad som är konst och inte. Det måste vara väldigt svårt att hålla sig till en policy som i det här fallet drabbar ett visst estetiskt uttryck. Det är precis vad graffitin är. Den är inte bara en handling, utan den är också ett uttryck. Ska man kunna hålla en sådan här policy måste man skilja på de två olika sakerna. håller på att utarbeta en ny policy. Jag vet inte om den är antagen . Den är något modifierad. Den problematiserar lite mer än vad den har gjort, men än så länge är den otestad. Därför vet jag inte vad som skulle hända vid nästa utställning som skulle äga rum. Det intressanta i sammanhanget är att jag själv kommer att göra stadsvandringar för om gatukonst. startade vi just uppe vid stugan som ni såg. Uppenbarligen finns det alltså inte någon sådan policy mot gatukonst. Det är helt okej att göra stadsvandringar om det, däremot är det inte okej att göra stadsvandringar om graffiti. Varför finns det en policy mot ett av två ganska identiska uttryck som dessutom är precis samma typ av brott? : Censur, även självcensur, låter naturligtvis väldigt illa, och det rimmar väldigt dåligt med ett fritt kulturliv. Även om det går att peka på några flagranta exempel som vi har läst inför dagen från senare tid finns det egentligen väldigt få exempel på censur när det gäller bildkonsten i , särskilt om man betänker att det produceras en hel del både utmanande och för vissa mycket provocerande utställningar runt om i landet. Men ett exempel är naturligtvis illa nog. Självcensur kan vara precis lika förödande som censur, men en viss självkritik får man väl i alla fall räkna med att varje konstinstitution har. Den här självkritiken baserar sig väldigt mycket på att man känner sin publik. Man lägger ju ett passande program så att säga för sin publik. I och med att man lägger ett passande program vet man också vad som är opassande. Men är man inte bara ansvarig för sin publik, utan man har ett vidare samhälleligt ansvar, och man har ett ansvar för sina uppdragsgivare, framför allt sin styrelse. Jag skulle vilja, precis som , ta ett exempel från min egen erfarenhet. Det är trots allt diskussionen och debatten eller dialogen mellan ledningen för ett museum och styrelsen för ett museum som är det som sätter gränserna och som också sätter standarden för institutionen. Jag har varit direktör för fyra olika projekt i , och . Två av de här projekten var kommunala och två var statliga. Samtliga hade politiker i styrelserna. Min uppfattning om politiker efter dessa är att politiker är ungefär likadana var man än kommer i världen. När det gäller konstinstitutioner handlar det om att dra mycket folk och hålla sin budget. Men det kan alltså komma till en situation där styrelsen utsätts för ett politiskt tryck utifrån. Den här politiska pressen kan då rubba den balans som ska vara mellan ledning och styrelse. Detta var alltså den främsta anledningen till att jag lämnade efter lite mer än halva min kontraktstid. Den här bilden [se nedan] som jag visar är en bild från i . Det är alltså deras nationella museum, en motsvarighet till vårt i . Det är väldigt norskt. Det är inte så stort. Det har fina samlingar när det gäller det äldre landskapsmåleriet och . Det är inte på ni ska se . Det vet ni väl? Det är på . Det har alltså sett likadant ut sedan ungefär 1937 i de här rummen. Jag tror att underhållet av själva byggnaden och lokalerna också hänför sig till ungefär det datumet. Jag gjorde då tillsammans med min utställningschef en omhängning [se bild nästa sida] för att försöka sätta in den norska konsten i ett större sammanhang. Det blev alltså inte bara en upputsning av lokalerna utan också en omhängning. Efter min omhängning hänger en hel del av bilderna kvar ungefär där de hängde tidigare. Det blev en debatt som pågick i . Från början var det så att 1999 fattade man ett beslut i om att man skulle ha ett nytt för . Men eftersom institutionerna är ganska små bestämde man sig för att slå samman fem institutioner till en. Det skulle alltså bli ett inte bara för konst och konsthantverk, som till exempel vårt , utan också för arkitektur, och riksutställningar skulle också ingå där. Den här fusionen eller omorganisationen hade egentligen inte alls diskuterats. Det var nästan som om det här beslutet i inte riktigt existerade eftersom det inte hade varit någon debatt, och det är ju först när det blir en debatt som man egentligen förstår att ett beslut har fattats. Helst ska naturligtvis debatten föregå beslutet, men det blir oftast en debatt efter ett beslut också. Jag kallades då till för att göra två saker i det här uppdraget. Det var att slå samman de här fem institutionerna så att de skulle fungera som en organisation och att sätta i gång ett byggprojekt för att bygga ett nytt hus mitt i bakom . Den här sammanslagningen fick sitt starkaste symboliska uttryck genom att man slog samman styrelserna också. tillträdde , men det var fortfarande tyst. Det förekom ingen debatt. Jag kom och satte i gång med liv och lust för att få de här människorna att börja samarbeta. Det var ingen gigantisk organisation. Det var 130140 personer och cirka 200 miljoner i budget. Det var alltså som ett större regionmuseum i . Helt i linje med mitt uppdrag skapade jag alltså denna nya organisation. Sedan satte vi i gång med byggsaken. Den här debatten utgick lite grann från omhängningen som betraktades som ett slags symbol för att det hade kommit en vandal till som skulle förstöra. Den togs alltså som det symboliska uttrycket för den misshandel som skulle kunna ske . Men min styrelse stödde mig till . Man var alltså glad att det äntligen kom i gång. Man var glad att denna organisation började fungera. Vi flyttade samman i ett kontor. Det hade tidigare varit spritt på sex platser. avfärdade dessa kritiker som tullingar, som det heter på norska, det vill säga ungefär tosingar som det heter på skånska. Man sade att det skulle blåsa över. Jag fortsatte mitt uppdrag med liv och lust. Men sedan hände det att en högerpolitiker i som också satt med i kulturutskottet i ställde en direkt fråga till den då nyblivne kulturministern . Då förstod min styrelse att det hade gått politik i den här saken, och då blev man väldigt ängslig. Den här ängsligheten gjorde att man ville backa. Man ville alltså ge kritikerna någonting så att de blev tysta. Jag menar då att det infann sig en självcensur här som var förödande för utvecklingen. Det har också visat sig att det dessvärre blev så. Det stannade upp mer eller mindre. Jag var i i går och tittade igenom utställningen, och den är i princip återförd till så som den var tidigare. Man har inte heller kommit i gång med en arkitekttävling. En sådan självcensur kan säkert utvecklas väldigt snabbt. Då finns det bara ett val i en sådan situation, menar jag, eftersom detta är ett väldigt specifikt uppdrag. Antingen går styrelsen, eller så går ledningen. Jag bestämde mig då för att gå. fanns det inga politiker i min styrelse. Det var ingen politiker som utsattes för andra politikers press. Så var det inte. Det kan ju också ske. Det har skett i andra fall där jag har jobbat med politiker direkt i styrelsen. Här var det inte så, utan här var det bara så att min styrelse förstod att det nu hade kommit till en sådan hög nivå att man var rädd för att gå vidare. Det här är ett fall som är ganska specifikt, och jag hoppas att det inte ska kunna hända i . Men jag skulle vilja komma in på en annan sak som avslutning när det gäller detta med självcensur och censur med tanke på att svenskt kulturliv nu alltmer kommer att bli beroende av sponsorer framöver, även för sitt löpande program och sin så kallade kärnverksamhet, om man ska ha en hög ambition på konstinstitutionerna i . Det har varit ett par diskutabla utställningar redan i . De ligger lite grann tillbaka i tiden. Dels var det på , dels var det en japansk utställning på där man visade produkterna tillsammans med konstverken. Det blev en debatt i pressen, och det var kanske lite överdrivet i båda fallen. Men det visade ändå på en nyhet som hade kommit till . är sponsring fortfarande rätt så mycket i sin linda i om man jämför med många andra länder ute i världen. Det finns ett stort, starkt behov av att skapa en balans här, så att man vet vem som står för pengarna och vem som står för innehållet. Det handlar om att gentjänsterna anpassas så att de inte dränerar institutionerna på andra sätt. Politik är egentligen väldigt enkelt. Det är rakt på sak, och det är oftast ute i pressen . Pressen tycker om det. Det här är en balans, det här är ett arbete framöver som är betydligt mer sofistikerat och mycket mer subtilt. Det handlar om ett slags risk för censur eller självcensur där vi kan hamna i situationer som jag tror kan bli väldigt besvärliga för institutionerna. Det är någonting som både mottagaren, institutionen, och sponsorn, givaren, måste lära sig att hantera. : Jag tackar för inbjudan. Jag ska försöka belysa de här frågorna ur ett biblioteksperspektiv. Det handlar om hur det står till med friheten, om biblioteken idkar självcensur. Och så skulle jag också vilja peka på gränsdragningen mellan censur, urval och självcensur. Emellanåt anklagas biblioteken för att idka censur. Då värjer man sig och säger att det gör man inte alls och att det är frågan om urval. Man gör ett urval. Då finns det vissa försök att göra avgränsningar mellan vad som är urval och vad som är censur. Med urval menar man då, enligt en allmänt vedertagen definition, en positiv handling. Man beaktar värden och kvaliteter hos en bok till exempel för att införskaffa den. Censur däremot är ett negativt urval. Man letar efter skäl att förbjuda eller rensa ut ett verk. Det här förefaller ju någorlunda enkelt, även om det inte är alldeles invändningsfritt. Det förefaller betydligt enklare att definiera det här begreppet än att komma åt begreppet självcensur. Det är väldigt svårt att se sina egna värderingar och sina egna fördomar, som vi alla vet. I vilken omfattning självcensur förekommer i det svenska biblioteksväsendet är väldigt svårt att avgöra. Jag gissar att det förekommer, men i vilken omfattning har jag ingen aning om. Jag skulle också vilja peka på ett fenomen som man också skulle kunna fundera över. Frågan om censur i bibliotek rör uteslutande folk- och skolbibliotek. Det är väldigt sällsynt att man diskuterar censur i de akademiska biblioteken, hur det nu kommer sig, men så är det. Frågan om censur i bibliotek har debatterats väldigt livligt både i och i . Organisationen och i , numera CILIP, har gett ut pamfletter, broschyrer, artiklar, rekommendationer och så vidare. Men den svenska diskussionen har varit väldigt liten och nästan inte alls förekommande. Det har förekommit vissa fall där lokala politiker har blandat sig i en bokurvalsprocess, och bibliotekarierna har reagerat med harm. Mitt intryck är att den sortens incidenter har minskat. Jag tror att det är viktigt att komma ihåg att folkbiblioteken vilar på en väldigt lång bildnings- och folkbildningstradition. Den går tillbaka till och de författningar som instiftades med anledning av statsbidrag till folkbibliotek som sedan gick i graven 1965 med den omstöpning av statsbidragen som då skedde. I dessa författningar, som finns i olika versioner , sägs det att biblioteken, för att de ska komma i åtnjutande av statsbidrag, ska ha ett allsidigt bokbestånd och tillgodose olika intressen. Men om , som det hette , icke finner att bokbeståndet är av tillfredsställande beskaffenhet ur moralisk eller konstnärlig synpunkt kan man dra in anslagen om inte ställer sig till efterrättelse. Vidare sägs i de här författningarna att det är biblioteksstyrelsens ansvar att se till att man inte sätter skadlig litteratur i händerna på unga och omogna läsare. Här finns det alltså en begränsning inom tryckfrihetens gränser. Om man tittar på moderna rättesnören, till exempel bibliotekslagen, säger de inte någonting om den här saken. Däremot finns det en passus i folkbiblioteksmanifest som säger att folkbibliotekens samlingar och utbud av tjänster inte ska vara föremål för någon form av ideologisk, politisk eller religiös censur och inte heller för kommersiella påtryckningar. Om detta råder en väldigt stor konsensus i västliga demokratier, men däremot har det visat sig att det inte är alldeles lätt att leva upp till den här principen och tolka den på ett konsekvent sätt. Det finns många exempel i . har redan nämnt Joyces som ansågs obscen och var förbjuden . Det finns många andra exempel. Jag ska bara ge några. som kom ut första gången har varit bannlyst åtskilliga gånger. Skälet var att det var obscen. Den friades 1966. beslagtogs av tullen 1929. Den ansåg skada den allmänna moralen men friades 1966. konfiskerades Lenins Staten och revolutionen för att den var subversiv. Två skoldistrikt i förbjöd 1989 Rödluvan. Det är så att huvudpersonen kommer med mat och vin till mormor, och bruk av alkohol är olämpligt. Hukleberry Finn och stuga har åtskilliga gånger konfiskerats på grund av uttrycket nigger. Parentetiskt kan jag nämna att ett fenomen som kan inträffa och som går under benämningen cleaning. Man tar nämligen bort de anstötliga orden eller vad det nu kan vara, och detta finns det många exempel på. Stamkunden i det här sammanhanget är , som ett otal gånger har varit konfiskerad, indragen, utrensad och föremål för åtskilliga osedlighetsmål . De här exemplen har på nacken, men tro inte att det är historia. I ett av de senaste numren av Svensk Bokhandel kan man läsa en notis med följande innehåll: bok fick det väldigt prestigeladdade barnbokspriset the Newbery Medal alldeles . Det har vållat en upprörd debatt. Huvudpersonen hör en annan karaktär säga att hans hund blivit biten i pungen av en skallerorm. Detta har lett till en upprörd debatt. Boken har rensats ut från många bibliotekshyllor. Om man tittar på andra exempel från andra håll i världen ser man att det har förekommit flera fall i , , och , där man inte har införskaffat böcker som förnekar att Förintelsen har ägt rum. Jag tror att vi har haft något sådant fall också i . Det här är en form av självcensur. Det är en fråga som är väldigt delikat. Det är inte enkelt. Men varför skulle det vara det? Skälen till att man inte skaffar en bok eller drar in den kan vara osedlighet, hädelse, politiska skäl, homosexualitet, nakenhet, ovårdat språk, abort, droger, våld, självmord, hets mot folkgrupp, och det finns fler skäl. Sammanfattningsvis är skälen sex, politik och religion. har vi fått en tyngdpunktsförskjutning från sex till religion. De här exemplen rör, som jag sade tidigare, i huvudsak folk- och skolbibliotek. Hur går det då till när man utför den här processen? Det kan ske på två sätt. Det första är att en upprörd föräldraopinion, biblioteksbesökare, religiös eller politisk påtryckningsgrupp, staten genom lagstiftning eller lokala politiker kräver att en bok ska avlägsnas från bibliotekshyllan. En förklaring till att det är så många fall i kan vara att många amerikanska bibliotek är beroende av privata pengar, av , och man biter inte den hand som föder en. Det kan skapa en beredskap att icke skaffa in eller att rensa ut det som väcker anstöt. Det andra sättet att förhindra att böcker kommer in på biblioteken är att se till att de inte köps in. Man kan upprätta olika lokala principer för att se till att eller datten inte ska finnas i hyllorna. Jag ska nämna två exempel, ett av vardera sorten, som har förekommit på de svenska biblioteken. 1956 kom om den röda rubinen ut. Den vållade en ganska rejäl diskussion i . Det blev rättssak. frikändes Mykle, men han var då en knäckt person. Boken köptes inte in av svenska bibliotek. Jag vet inte om det är sant, men det påstås att den köptes in på norska på vissa håll för att man åtminstone skulle ha en garanti för att det var en bildad läsekrets som tog del av den. Det andra exemplet på en aktiv handling där man gjorde en utrensning är från det radikala 70-talet. Den lilla söta barnboken av , , om pojken med krulligt hår, tjocka läppar och guldörhängen, rensades ut därför att den ansågs förlöjliga en folkgrupp. Det var en stor rensningsaktion. Jag ska nämna ett exempel från , en mycket uppmärksammad historia 1986, nämligen the news international publications ban. Ett antal kommuner anmodade folkbiblioteken att säga upp prenumerationerna på de tidningar och tidskrifter som publicerades av . Det var , , Times Literary Supplement, och News of Aktionen var en sympatiåtgärd för fackföreningarna i den konflikt som hade uppstått i samband med att tidningsproduktionen skulle flyttas. Det ledde till en stor strejk som fick många avskedanden till följd. Det var en politisk sympatiåtgärd där det genomgående var Labourledda kommuner som agerade. Det blev en lång och komplicerad rättshistoria. Kulturministern var rådvill och var plågat. Jag tror att det till slut var som drog saken inför rätta för att pröva huruvida man hade brutit mot Public libraries and museums act. Jag skulle vilja peka på ytterligare en variant av hur man kan bete sig för att undvika ett eller annat, nämligen slutna samlingar eller, som det populärt kallas, giftskåp. Jag ska nämna ett exempel, men det finns många. var under rätt stark press från . Med detta följde att biblioteken följde det sovjetiska mönstret. Man uteslöt nämligen politiskt inkorrekt material, det vill säga antisovjetiskt material. Det var inte så att det inte fanns, men det ställdes undan och var inte tillgängligt. Exempel i är vissa av romaner som stod i det så kallade giftskåpet. Det är nu länge sedan, men varje tid har sina giftskåp. De exempel som jag har gett förefaller kanske komiska eller åtminstone ganska främmande i svensk biblioteksmiljö. Men, som sagt, varje tid har sina värderingar, och allting går igen när man har slagit sig till ro. Härförleden kunde man i nr 2 läsa en artikel om att i har blivit JO-anmält. Anmälaren är en man som anser att han har diskriminerats när han stoppats från att använda Cruiser, en mötesplats för homo-, bi- och transsexuella personer. har blockerat sajten efter det att besökare klagat över grova nakenbilder. Detta exempel har kanske inte en direkt konstnärlig dimension, men det illustrerar ändå att saken ingalunda är enkel. Ordförande (): Vi tackar för redogörelsen. Samtliga inledare har hållit tiden mycket elegant. Vi har möjlighet till en kaffepaus. Det är viktigt att vi alla återsamlas här , då det blir möjlighet för ledamöter att ställa frågor. Ordförande (): Det är dags att återuppta den offentliga utfrågningen. Vice ordföranden i kulturutskottet, , ställer den första frågan. Därefter går vi efter partiordningen , , , , . Vice ordförande (): Fru ordförande! Först av allt skulle jag givetvis vilja tacka er som har hållit så intressanta och spännande, rentav besjälade introduktionstal till frågestunden. Det har varit mycket givande. Frihet är det bästa av ting. Det vet vi alla. Det är egentligen det som är parollen för hela denna utfrågning. Jag vill gärna ge en kort introduktion till hur utfrågningen kom till. När vi återsamlats här i efter valet sade vi till varandra att det som skett vid Staatsoper, där Mo- , är förfärligt. Vi var snart inne på diskussionen hur det ser ut i . Då kom de exempel fram som tog upp inledningsvis om vad som har skett här hemma. har på ett föredömligt sätt lyft fram de historiska perspektiven och också den internationella utblicken. Min fråga är egentligen alldeles för stor och alldeles för smal på samma gång: Hur ska vi säkerställa yttrandefriheten, detta det fria ordets grundprincip, central för varje människa och för all demokratiutveckling? Vilken är politikernas och de politiska partiernas roll? Hur kommer myndigheterna in? Hur kommer de konstnärliga institutionerna och inte minst varje konstutövare in i den diskussionen och i det sammanhanget? Yttrandefriheten och tryckfriheten är grundlagsskyddade i vårt land, och vi vet att diskussionen omkring grundlagen pågår just . tror jag att vi tar de här friheterna för givna i vårt land, de friheter som människor världen över kämpar för med livet som insats på sina håll. Personligen har jag funderat mycket över om det inte är dags att vi inrättar ett yttrandefrihetsbistånd för att lyfta fram oliktänkande i totalitära och diktatoriska stater och ge dem röst och utrymme. Men tillbaka till min fråga: Hur säkerställer vi yttrandefriheten och den konstnärliga friheten med utgångspunkt i det som ni har sagt här om hur det fria ordet, konsten och litteraturen inte kan begränsas eller tystas? Hur vill ni som har hållit era introduktioner formulera vårt uppdrag som beslutsfattare för att säkerställa detta ? Var finns utmaningarna och riskerna? : Det jag försökte säga är att det inte finns någon för evigt erövrad rättighet på den här punkten. De politiska förhållanden som bottnar i spänningar i samhället av olika slag och var gränserna för yttrandefriheten går är aldrig förutsägbara. Det kommer att påverka också ledamöter i ert arbete. Det är helt enkelt en realitet som alla måste inse. Den säkerhet man kan ha ligger dels i de regelsystem som finns, det vill säga hur författningar ser ut här och i andra länder, dels i att det finns en mycket tydlig diskussion om sådana här frågor. Yttrandefriheten är grunden för vår offentlighet. Jag är kritisk mot min egen yrkeskår på den här punkten. Den här typen av frågeställningar borde ha ett helt annat nyhetsvärde både nationellt och internationellt. Jag ska ta ett exempel. avgjorde en fransk domstol huruvida den franska satiriska tidningen skulle straffas för att ha publicerat några av karikatyrer. Utgången var på intet sätt säker, men tidningen frikändes. Det är inte säkert att detta kommer att bli den sista laginstansen; det kan hända att det kommer att överklagas. Eftersom jag är intresserad av dessa frågor följde jag självklart den danska bevakningen av detta, som naturligtvis var mycket omfattande, och jämförde med den upp- märksamhet det fick i svenska medier, där det minst av allt var en förstasidesnyhet. Ändå var detta ett mycket viktigt domslut. Det handlade helt enkelt om huruvida en yttrandefrihet av det slag som gjorde anspråk på ska vara en dansk angelägenhet eller en universell angelägenhet i fortsättningen.