rfr · GU0WRFR9 · 2007-04-04 00:00:00 — Därefter kan vi föreslå förändringar. Behövs det utbildning, är det styrsystemen som inte fungerar eller vad är det? Det är det vi måste undersöka, och sedan får vi se vilka förslag vi kan komma med. Ordföranden: En fråga gick till . , Stiftelsen : Frågan gällde hivtestning och att det är svårt att få tillgång till sådan. För det första ska hivtestning alltid vara gratis, och man ska alltid kunna testa sig anonymt. Många vittnar om att detta, vilket är inskrivet i lagstiftning, inte alltid framgår när man vill ta ett hivtest. Det är också ett problem att det ifrågasätts om människor över huvud taget behöver testa sig om de till exempel inte har haft oskyddat samlag med någon i vad vissa betraktar som riskgrupper. Hivtestningssituationen är ett ypperligt tillfälle att bedriva preventionsarbete och att prata kring risktagande. Där försöker vi utbilda så mycket som möjligt, men tyvärr når vi inte alla vårdcentraler och så vidare. Drop-in-verksamhet är fantastiskt positivt när det gäller att på ett lätt sätt snabbt få testa sig och inte behöva vänta . Det är oerhört viktigt! Ordföranden: fråga gick till . , : , det här är en jätteviktig fråga som också har flera dimensioner. Av dem som erbjuds tester är det som genomför dem. Dock ser det oerhört olika ut ute i landet. Det är en väldigt allvarlig fråga som vi måste ta tag i. Det är alltså också en informationsproblematik. Men vi har prioriterat denna fråga i våra uppdrag till SKL, och vi tycker att det är oerhört viktigt att detta ses över. Man har fått , och här har vi sagt att man ska prioritera och också utveckla ett bättre samarbete i denna fråga. Men jag vill också påpeka att vi inte vill eftersträva en utveckling med tvångsåtgärder, utan vi vill öka informationsinsatserna. Vi vet att den som får information gärna vill göra de här provtagningarna. Ordföranden: var det frågor. Den första gick till ambassadör . , UD: Tack för frågan. Jag tog upp detta i slutet av mitt anförande som en del av det jag nämnde om aids och säkerhet och olika infallsvinklar på det. Skälet till att jag gjorde det var att vi vet att det finns väldigt många soldater ute i fredsbevarande operationer. Bara inom FN är långt över 100 000 soldater ute. Vi vet också att dessa soldater rekryteras från många länder. I många av dessa länder finns det mycket olika syn på jämställdhet, kvinnor, sexualitet och frågor som kanske är helt naturliga för oss i men långt ifrån naturliga i dessa länder. Det behövs utbildning och information, och därför är det också viktigt att man vågar lyfta upp dessa frågor som en del av utbildningspaketen inte bara utifrån ett rent aidsperspektiv utan ännu mer med fokus på de bakomliggande faktorerna, alltså drivkrafterna bakom det hela. Då är vi inne på de svåra frågor som jag började med att ta upp här, och det var skälet till att jag tog upp fredsbevarande som en del av aids och säkerhet. Ordföranden: fråga gick till från . , : Frågan handlade om kostnader för hivtestning. All testning, all behandling och all uppföljning av hiv och de andra könssjukdomarna är kostnadsfri för individen. För individen är det alltså inte ett kostnadsproblem. Däremot är det naturligtvis inte kostnadsfritt för den som utför testerna. Där tror jag att vi har en del av problematiken. Det kostar kanske inte så mycket så länge patienten inte är smittad, men om patienten är smittad blir det en förlustaffär för den enskilda vårdgivaren. Kunskapen är inte speciellt god ute i primärvården till exempel om hur man hanterar de positiva provsvaren. Det tror jag är ett av skälen till att många berättar om att de ifrågasätts om de vill ha ett test. Jag tror alltså att vi måste arbeta mycket mer med just till exempel drop- in-mottagningar där man har möjlighet att själv styra, där utfrågningen inte är så omfattande och där inte vårdpersonal som inte har stora kunskaper gör värderingar om man behöver ha ett test eller inte. Men det kostar pengar. Jag vill också lägga till att jag tror att det finns en hel del kvar att göra vad gäller metodutveckling omkring denna typ av tester. Vi har bedrivit ett projekt med ett så kallat snabbtest. Ambitionen är att kunna införa metoden inom vården. ska patienten kunna komma, få ett rådgivningssamtal och få reda på testresultatet. Det finns en del metodfrågor inte kring själva testet utan om hur personal ska hantera det och vad man gör med dem som eventuellt får de positiva svaren. Men metoden ger i alla fall möjlighet till andra typer av uppsökande verksamhet ambulatoriska verksamheter och sådana saker. Ordföranden: En fråga gick också till från . , : frågade mig om involveringen av hivpositivas organisation. glöms ibland bort vid nationella konferenser. Det är lite olyckligt att vi ibland inte är med på sändlistan när det handlar om hiv och aids i och hivfrågor över huvud taget. Jag tycker att det är beklagligt att man talar om oss men inte med oss. Jag tycker också att det vid vissa viktiga internationella konferenser dit regeringen åker vore lämpligt att man tar med i regeringsdelegationen eftersom vi inte har ekonomiska resurser att själva delta. (): Jag vill börja med att tacka för tankeväckande information. Jag har två frågor. Den första går till . I många är nästan halva befolkningen bärare av hiv, och av dem är många barn. Jag undrar vad man från gör för att föra in barnperspektivet i hivbekämpningen. Mycket av forskningen om medicin är fokuserad på de vuxna. Det lär vara vanligt att hivsmittade barn får sönderbrutna vuxentabletter alltså inte adekvat medicin. Det är också sannolikt att de hivpositiva barnen har smittats av sin mamma. Är det inte så att om tillräckliga resurser satsades på dessa mödrar skulle viruset aldrig överföras till nästa generation? Den andra frågan går till och till . Det gäller informationen till unga människor . Behövs det en superkändis som träder fram och berättar om sin hiv? Jag tycker att det är alldeles för tyst , och därmed läggs grunden för fördomar och spridning av sjukdomen. (): Jag har två frågor. Den första vill jag ställa till representanterna för , , Noaks Ark och . Sedan finns det kanske fler som vill kommentera min fråga. Frågan handlar om tvångsregler. Det har diskuterats länge om det är rätt och riktigt att ha tvångsåtgärder kopplade till könssjukdomar. Under sent 60- tal och argumenterades det mot tvånget i smittskyddslagen, och smittskyddskommitté konstaterade i sitt slutbetänkande att tvång när det gäller könssjukdomar, där hiv ingår, kan ifrågasättas. Bland annat därför föreslog man en yttersta gräns för tvångsisoleringen. Tyvärr blev det ingen yttersta gräns. Det innebär att fortfarande inte kan underteckna dokument mot diskriminering av hivpositiva. och andra menar att lagen i praktiken inte betyder något. Den används endast i undantagsfall. Frågan är helt enkelt: Vilken roll spelar egentligen smittskyddslagens tvångsregler för spridningen och preventionen av hiv/aids ur samhällsperspektiv, ur den drabbades perspektiv och ur vårdens perspektiv? Min andra fråga ställer jag till och till . Många här har tagit upp det preventiva arbetets roll och hur viktigt det är. Det är också viktigt hur arbetar internationellt. Min fråga lyder: Hur agerar i relation till , som intagit en annan strategi under Bushadministrationen när det gäller bistånd internationellt för preventivmedel och sexualupplysning, som är en viktig fråga i det preventiva arbetet? Ordföranden: Då ska svara på fråga. Du får bedöma själv om du vill svara på båda frågorna. , UD: Jag svarar gärna på båda frågorna på en gång. Låt mig börja med barnperspektivet. Jag satt liksom de andra här och hörde hur det ser ut i . Inget barn har fötts med hiv här . Det är klart att man då tänker på hur det ser ut ute i världen. Jag har inte med mig siffrorna, men jag tror att jag säger rätt om jag konstaterar att det föds mellan 1 800 och 2 000 barn globalt som redan är märkta av hiv för att de är födda av en hivpositiv mamma. Där ser vi skillnaden i perspektiven mellan det svenska och det globala. Vad gör vi då åt detta? Jag tror att världen gör för lite. Jag tror också att vi alla i världen har upptäckt att detta är någonting vi måste göra mer åt. Det betyder inte att vi inte gör någonting. Tittar vi på olika aktörer ser vi att framför allt är en oerhört viktig aktör på området. De jobbar med barnperspektivet och ser hur vi kan lyfta fram det och hur vi kan göra mer för att driva på dessa frågor ur ett barnrättsperspektiv. Vi talar ju om rättigheter också om barnens rättigheter. Frågeställaren har helt rätt. Det saknas medicinering som är anpassad för barn, och det saknas andra instrument för barn. Det krävs att detta lyfts upp ytterligare på dagordningen. Detta handlar om en fattigdomsfråga. Det fattar man ju av hur det ser ut i världen. För att få det riktiga genomslaget måste detta komma upp i de drabbade ländernas prioriteringar, planer, program och budgetar. Här tror jag att kan spela den stora, viktiga rollen. Om svenska ledare i dialog med ledarna i dessa länder och om jag i mitt arbete i dialog med de drabbade länderna trycker på så att barnperspektivet lyfts fram tror jag att det kan innebära en stor skillnad. Barn är hårt drabbade, och vi behöver jobba mycket med detta. Den andra frågan gällde . Jag tror att man ska börja med att konstatera att satsar väldigt mycket pengar på kampen mot hiv/aids och på många sätt har intagit en viktig ledarroll i detta. Det har aldrig satsats så mycket amerikanska pengar som det görs på den här kampen. Det ska vi uppskatta och applådera. Vi har också en bra dialog med om detta. Dock är det så, som frågeställaren konstaterar, att man i analysen och åtgärdspaketet ofta har en snävare syn än den jag har redovisat här . Man tar till exempel upp att avhållsamhet ibland kanske skulle vara den enda lösningen. Man tar upp frågor som trohet. Kombinationen av dessa, avhållsamhet och trohet, kan bli ganska förödande. Man blundar då också lite för hur det ser ut. Väldigt många unga i de värst drabbade länderna, inte minst kvinnorna, har ju inte dessa möjligheter. De har inte möjlighet att välja själva. De har inte möjlighet att säga nej. De har inte möjlighet att välja vem de vill ha sex med och när. För att vinna kampen mot hiv i de värst drabbade länderna måste man våga driva de här frågorna. Vi har en bra och öppen dialog med den amerikanska administrationen om de här frågorna. Vi är tydliga i vår syn på det hela. Jag var själv tillsammans med fyra andra europeiska aidsambassadörer i och träffade ledarskapet för det amerikanska aidsprogrammet, och jag kan garantera utskottet att man varken från min nivå eller från den politiska nivån duckar för att driva detta på ett mycket tydligt sätt med . Låt oss dock komma ihåg att det är väldigt viktigt med det fokus har på aids. Vi ska vara glada för det. Ordföranden: var det och som fick frågor från både och . , : Låt mig ta upp ungdomsfrågan först. Behövs det en superkändis, frågade du. Visst kan det vara bra med en superkändis, men bara inom ramen för ordentliga, genomarbetade och långsiktiga kommunikationsstrategier där man kan ta till vara vinsterna med en superkändis eller att folk med hiv syns mycket mer. Det är en del av en kommunikationsstrategi. Vi kan inte heller se ungdomar som en enda grupp. Vi måste diversifiera hur vi når ungdomar. Det finns olika behov, olika synsätt och olika kulturer. Vi lever i ett väldigt heterogent samhälle. Vad som också behövs är att sexualundervisningen i skolan får en mycket högre kvalitet. Myndigheten för skolutveckling gjorde en studie av detta 1999 som man sedan följde upp. Det året, 1999, var det av de studerade skolorna som fick omdömet God kvalitet. fick omdömet Undermålig kvalitet detta i ett land som har haft sexualundervisning i skolan . Det är av lärarna som faktiskt får utbildning på lärarhögskolorna så att de kan hantera dessa frågor det är inte vilken pedagogik som helst som behövs, naturligtvis. Precis som när det gäller testning kan man säga att vi formellt har ett bra system, men kvalitetsbristerna är för stora. Jag tror att det är där vi måste börja. Den andra frågan handlade om möjligheten att utöva tvång när det gäller hivsmittade. Det är ju en lag, och vi som myndighet kan inte ha några synpunkter på den lag som finns i . Våra jurister har studerat hur lagen tillämpas, och bedömningen är att den tillämpas väldigt restriktivt. Ordföranden: för det! Sedan gick det en fråga till och . , : Jag tar först fråga om superkändis och unga vuxna med hiv. Jag tror inte på och kommer inte att medverka till att ta fram någon superkändis som går ut öppet. Den som berättar att han eller hon har hiv kommer nämligen aldrig att kunna ta det tillbaka. Med den diskriminering och stigmatisering vi har i kommer detta förslag aldrig att kunna genomföras. Det hänger ihop med den andra frågan om smittskyddslagen. Smittskyddslagen är improduktiv. Den hjälper inte till preventivt utan gör snarare tvärtom så att människor inte vågar prata om sin situation. Den försvårar arbetet i det preventiva hänseendet. I stället för att diskutera en superkändis tycker jag att man borde ge ungdomsorganisationer större resurser för att bedriva primärpreventivt arbete. Organisationer som RFSL Ungdom, RFSL, Röda Korset, och andra organisationer som sysslar med ungdomsfrågor borde få större resurser för att ta tag i dessa frågor primärpreventivt. Det är enda möjligheten. Någon superkändis går inte att få fram i dagens . Ordföranden: för det! Sedan gick det en fråga till . , Röda Korset: Jag lämnar över frågan till . , Röda Korset: Det handlade om smittskyddslagen, ja. Vi är inte duktiga på lagstiftningstekniska frågor, men att döma av våra kontakter med de hivpositiva som söker sig till oss är det kanske inte alltid just tvånget i sig som väcker oro utan rättssäkerheten. Eftersom lagstiftningen är formad så att den ska förebygga kommande beteende är det svårt med bevisningen, och det är många oroliga för. Rättssäkerheten är alltså en viktig fråga för oss. Vi som jobbar med hiv på de sätt vi är duktiga på har däremot alltid framhållit vikten av att hålla dialogen om hivpositivitetens etiska konsekvenser och problematik levande, vilket inte alltid är så enkelt. Vi har framhållit och framhåller fortfarande att det är orimligt att se ansvaret för hiv som delat på något sätt. Vi anser att det är en väsentlig skillnad på att ta ansvar för sin egen hälsa och att ta ansvar för andras hälsa. Ordföranden: Och så var det två frågor till och . , : Det är oerhört viktigt att hålla frågan om smittskyddslagen levande. Andemeningen i den lagen är ju att detta ska ske på frivillig basis, och som sades från används den också väldigt restriktivt. Det är under vissa rigorösa former som tvång kan komma i fråga, och det är också just så restriktivt vi vill att lagen ska användas. När det gäller och hur vi ställer oss kan jag bara instämma i det sade. Jag kan också tala om att i WHO och andra internationella sammanhang är oerhört aktivt när det gäller att driva de här frågorna utifrån en tydlig svensk ståndpunkt. Där tror jag att socialutskottets ledamöter kan känna sig lugna: De svenska representanterna är oerhört aktiva och driver detta utifrån de ställningstaganden som har gjort nationellt. (): Jag har en fråga som jag vill ställa till , , från och . Att få ett positivt hivtestsvar är naturligtvis en chock för alla. Att utveckla sjukdomen är ytterligare en chock. Min fråga handlar om hur man blir bemött och det vi brukar kalla stigmatisering. Oerhört många människor kan vittna om hur folk har gått långa omvägar runt dem, inte vågat tala med dem och mycket mindre vågat röra vid dem. Det känns för mig som en oerhört viktig etisk fråga i vårt samhälle, och här tror jag att vi alla kan hjälpa till. Jag skulle vilja fråga om ni har några recept inte på mediciner i den meningen utan på betydligt svårare, höll jag på att säga, behandlingsformer. Kanske har ni några kanske vet om det finns något gott exempel i något annat land. Vad ska vi göra? Vad kan vi konkret göra för att hjälpa till att göra livet drägligare för dem som drabbats av denna smitta och sjukdom? (): Min första fråga går till , och sedan vill jag rikta en fråga till . Att höra att barn i särbehandlas och ges olika villkor för sin livsexistens och sin uppväxt är väldigt upprörande. Vi har ingen nationell handlingsplan för våra barn i . Många barn får inte det de ska ha och har rätt till. Vad är viktigast föräldrautbildning, skolpersonalens utbildning, nationella handlingsplanens inrättande eller informationskampanjen? Vilken uppgift bör vi prioritera och ta så snabbt som möjligt? Sedan var det min fråga till från . Att klamydiafallen har ökat och att smittorisken för hiv/aids i och med detta ökar bland ungdomar är ytterst allvarligt. Att av våra ungdomar mellan smittas med klamydia är oerhört allvarligt eftersom då också smittorisken för hiv förstärks. Vilka insatser bör göras, tidigt och bättre, när det gäller kunskaper? Då vill jag också lyfta fram föräldrarollen och föräldrarnas uppgift i sammanhanget att skydda och värna sina barn. Här finns en kunskapsbrist. Detta är en svår fråga. Vad gör vi bäst? Vilka kunskapsinsatser eller kampanjinsatser bör göras så snabbt som möjligt? , UD: Det var en svår fråga. Det finns oerhört mycket kvar att göra. I de fall där vi har sett förbättringar tror jag att det väldigt mycket hänger samman med gott ledarskap. Det hänger samman med öppenheten i samhället. Det hänger samman med att ledare har vågat tala ut och tala om vad det handlar om, att man har vågat få in hivfrågan i den dagliga hanteringen. Här menar jag att kan betyda väldigt mycket genom att på hög nivå i dialogen med ledarna i de värst drabbade länderna jag kommer tillbaka till den dialogen våga driva stigma- och diskrimineringsfrågorna och våga driva öppenhet. Det krävs ledare, men det krävs också att ledare säger rätt saker. Om de säger fel saker kan det bli väldigt fel. Jag var på resa i för ett litet tag sedan och mötte då ett antal ministrar som var väldigt glada över att de hade varit och testat sig. Vi var och testade oss hela regeringen, sade de, och vi var alla negativa. Det är jättebra att ni testade er, sade jag. Ni är väldigt goda föredömen, för testningen är viktig. Men ni behöver inte avslöja er status, för det ökar bara diskrimineringen och sätter ännu mer tryck på dem som inte vågar gå och testa sig. Det är alltså svårt att hamna rätt i dessa frågor. Men ledare behövs, och då ledare som gör rätt. Jag tror att tillgången på medicin något har avdramatiserat detta med stigma och diskriminering. Om man vet att det finns möjlighet till behandling kan det bli lättare att komma fram och komma ut. Den kopplingen tror jag finns där. Låt mig avsluta mitt svar på denna fråga med att konstatera att det även i ett land som där det finns en ledare, en president, som säger rätt saker och gör många saker rätt i hiv/aids-frågan och där det nu också finns tillgång till medicin, testning och till och med rådgivning, counselling fortfarande finns så mycket stigma och diskriminering att folk är rädda att komma fram och rädda att gå och testa sig. Det visar bara på komplexiteten i det hela. Men återigen: Tillbaka till ledarskap och öppenhet! , : Bemötandet vid ett hivbesked kan bli på olika sätt. fungerar det ganska bra om man får beskedet på någon klinik som man går på eller om det är någon specialklinik som eller infektionskliniken på eller . Svårare är det inom primärvården. Där kan beskeden hamna väldigt konstigt . Bemötandefrågan måste man ta tag i även här. Något som också är viktigt är att personalen på de kliniker som vi har och som kan frågorna om hiv måste lära sig att det är bra att hänvisa en hivpositiv till andra hivpositiva. Det händer alldeles för ofta att hivpositiva blir lämnade i ensamhet med sitt besked att ta hand om anhöriga och andra. Det är väldigt sällan som personal, en kurator eller sjukvårdspersonal, hänvisar till de hivpositivas egna kamratorganisationer där de faktiskt bäst kan få stöd bland andra. Man vill oftast prata om det väldigt mycket, och det kan ta olika för olika personer, men problemet är att man aldrig får den informationen att det finns stöd hos organisationer för hivpositiva. Man borde få det inom sjukvården, och det borde bli en rutin inom sjukvården att den smittade får reda på detta. Det fungerar inte alltid så bra i det här landet. Det är, precis som säger, bemötandefrågor som är viktiga. I stort sett fungerar det bra om det är på de kliniker som vet vad hiv är, men ibland undrar man om primärvården vet hur man ska ge besked. Det kan ske per telefon när en person kanske är på sitt arbete eller i ett mycket märkligt brev hem i brevlådan. Så får man inte ge beskedet. , : Precis som vi har hört från och från finns det väldigt mycket att göra på det här området, något som jag tror bottnar i en väldigt stor okunskap, såsom vi har förstått vid möten med frivilligorganisationerna. Det är också just därför som vi tycker att det är så angeläget att se till att SKL, Kommuner och Landsting, får resurser för att kunna arbeta med de här frågorna. har vi prioriterat just stigma- och diskrimineringsfrågor. Sedan vill jag koppla tillbaka till det som säger om hur viktigt det är att vi som nation driver på i de här frågorna. Det har vi försökt göra nu när det handlar om den ministerkonferens som ska hållas i . Vi har från svensk sida lyft fram just stigma- och diskrimineringsfrågorna som oerhört viktiga. Jag tror att det är viktigt att belysa och synliggöra den här problematiken för att vi ska få till stånd en förändring. , : Jag ska försöka sammanfatta svaret. När det gäller bemötandefrågan möter jag unga vuxna från hela på mina utbildningskonferenser. Det är ganska skrämmande att det fortfarande inom vården är så att man får ett hivbesked, och så får man höra att det där ska man inte prata med vem som helst om. Om man hade gett en ung människa besked om någon annan sjukdom skulle man ha frågat: Vem vill du ha hos dig nu? Det handlar om utbildning av vårdpersonal. Det handlar om etiska riktlinjer för hur vi ska tänka kring detta. Även vårdpersonal stigmatiserar patienterna. Vi behöver lyfta fram frågan om hiv/aids generellt i vårdutbildningar, skulle jag vilja påstå, för att vi ska få ett bra bemötande av både unga, vuxna och äldre som får hivbesked. Sedan var frågan vad vi ska prioritera när det gäller att barn särbehandlas och vad som behövs. Unga vuxna och barn som jag möter säger att vi måste prata mer om hiv i allmänna medier, en debatt måste öka i samhället om att hiv kan drabba vem som helst. Det handlar inte om hudfärgen eller varifrån man kommer, utan det handlar om att det är en sexuellt överförbar smitta. De barn som är födda med hiv är stigmatiserade av oss vuxna och samhället. De själva säger: Jag skulle inte finnas om jag inte var född av min mamma. Hon kunde inte hjälpa att det blev så här. Därför behövs det nationella riktlinjer för hur barnen får det stöd som de behöver, får tillgång till utbildning och får träffa andra. Att få träffa andra i samma situation är oerhört viktigt. I mina utbildningar ser jag till att de här barnen och unga vuxna får träffa unga vuxna som har gått igenom det här tidigare, så att de får goda exempel. Har man levt med en sjukdom, vilken sjukdom det än vara må, kan man ändå ge goda exempel på hur man har hanterat sin situation. Det här är jätteviktigt, och det här behöver ges mer stöd. , : Jag ska börja med de hivsmittade barnen, och jag vill också ta upp problematiken med barn som lever i hivsmittade familjer utan att själva vara hivsmittade. De har minsann inte heller så lätt. Där är tystnaden också väldigt stor. Det finns alltså två grupper av barn och unga som kan behöva stöd på lite olika sätt. Vi har, som jag sade tidigare, påbörjat en mer systematisk kunskapsinsamling kring problemen. som vi gör det här kommer vi naturligtvis att fortsätta med det nätverksarbete som håller på med och uppmana landstingen att delta i det.