rfr · GU0WRFR6 · 2007-01-01 00:00:00 — offentliga utfrågning på temat Var går gränsen för den konstnärliga friheten? Riksdagstryckeriet, , 2007 Var går gränsen för den konstnärliga friheten? Frågan ställdes av kulturutskottet till fem särskilt inbjudna föredragshållare som företrädde olika kulturområden. Utifrån sin samlade rika erfarenhet kunde de fem belysa frågeställningen med en rad lärorika exempel. Det visade sig inte helt oväntat att gränsen för den konstnärliga friheten inte är given en gång för alla utan att den i stället flyttar sig i olika riktningar över tiden. lockas man kanske att dra på smilbanden åt moraliserande bibliotekarier som en gång placerade osedliga böcker i ett så kallat giftskåp. Men när Rushdieaffären och Muhammedkarikatyrer kommer på tal, då är det blodigt allvar. Att yttrandefriheten måste erövras på nytt och på nytt är en slutsats som står sig! En annan är att varje tid har sina värderingar och sina giftskåp. , författare och journalist, tidigare chefredaktör och kulturchef på . , teaterchef vid i , ordförande i och . , redaktör och graffitikännare. , tidigare chef för i , i , , och , ordförande i styrelsen för . , biblioteksråd, Kungl. för , SVT och UR Från kulturutskottet deltog: Holma, (), ordf. i , (), vice ordf. , () , () Wegendal, () , () , () , () , () , Hans (m) i , () , () i , () , () Särnblad, () Tjernberg, () Björlund, () Utfrågningen ägde rum i Förstakammarsalen. Ordförande (): Det är dags att påbörja denna dags offentliga utfrågning. Jag heter och är ordförande i kulturutskottet. Jag vill börja med att på utskottets vägnar hälsa dagens fem inledare särskilt välkomna. Även övriga närvarande här i Förstakammarsalen är varmt välkomna liksom alla de som följer denna utfrågning på webben och i efterhand på . Ämnet för dagen Var går gränsen för den konstnärliga friheten? tycks ständigt vara lika aktuellt. I har vi som alla vet en vidsträckt yttrandefrihet. Som svenska medborgare har vi frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt uttrycka tankar, åsikter och känslor. vet vi att yttrandefriheten också har sina begränsningar, till exempel av hänsyn till rikets säkerhet, den enskildes anseende och privatlivets helgd. Ett av målen för den statliga kulturpolitiken som den formulerades 1996 är att värna yttrandefriheten och att skapa reella förutsättningar för alla att använda den. Detta är en utgångspunkt som alltjämt står sig för kulturpolitiken, menar jag. har vi då och då sett att kultur som inte är samma sak som kulturpolitik ibland inte har fått uttryckas så fritt som man kanske skulle ha kunnat förvänta sig. Vi har i vår inbjudan gett några exempel på företeelser som vi tycker att det är värt att fundera på. Det har bland annat gällt i som från sin utställning om aids avlägsnade en tavla som eventuellt skulle kunna väcka anstöt hos en religiös grupp. Detta ser jag som ett tydligt exempel på självcensur hos en kulturinstitution. Förmodligen ägnar vi oss alla mer eller mindre åt självcensur i olika sammanhang. Då är det inte så konstigt om våra kulturinstitutioner eller kulturutövare också gör det. Men är detta bra eller dåligt? Är det önskvärt eller förkastligt? Handlar det om rädsla för etniska eller religiösa grupper? Eller handlar det om en rädsla för beslutande politiker? Vi hoppas att våra fem särskilt inbjudna gäster ska belysa dessa viktiga frågor från sina respektive utgångspunkter. Inbjudna talare är , författare och journalist, tidigare chefredaktör och kulturchef på , , teaterchef vid i , ordförande i och , , redaktör och graffitikännare, , tidigare chef för i , i , , och , ordförande i styrelsen för samt , biblioteksråd, Kungl. Jag räknar med att ni fem får disponera tiden fram till då vi bryter för en lång paus. Efter pausen kommer företrädare för de sju riksdagspartierna i utskottet att ställa frågor. Tyvärr är vi tvungna att avsluta utfrågningen då voteringssignalen börjar ljuda i hela huset. Vi riksdagsledamöter måste då rusa i väg så att vi hinner till plenisalen . Vi har alltså ett tufft schema som innebär att jag måste vara mycket strikt och be alla inledare och utskottets ledamöter att hålla sig till de angivna tiderna. Jag kommer därför att påkalla talarnas uppmärksamhet när återstår av deras talartid. Jag utgår från att alla mobiltelefoner är helt avstängda. Det räcker inte att bara stänga av ljudet. Med dessa ord hälsar jag er hjärtligt välkomna till dagens offentliga utfrågning. Ordet lämnas först till som vi beslutat ge en något längre talartid än övriga inbjudna eftersom vi har bett honom att förmedla ett övergripande perspektiv på dagens tema. : Jag kommer att fokusera på den internationella dimensionen av yttrandefrihet därför att vad vi har upplevt är en internationalisering av någonting som vi har betraktat som en nationell angelägenhet, om än förankrad i internationella regler som FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna. Det är ett faktum att demokratier inte har samma definition av yttrandefrihetens gränser. Det räcker med att jämföra länder som är så lika varandra på ytan som de nordiska länderna för att se hur stora skillnaderna är och hur historiskt betingade de här villkoren kan vara. Vi har till exempel glömt att det 1965 i pågick en mycket laddad konflikt om en roman av författaren , Midsommardansen, som slutade med att högsta domstolen i förbjöd publiceringen av den här boken. I denna sal fanns ett antal riksdagsmän partiövergripande som ville förbjuda publiceringen av den här boken även i . Detta är i stort sett bortglömt. På något sätt tror vi att dagens definition av yttrandefrihet har varit det bestämmande paradigmet. Så är det inte. Den slutsats man kan dra av detta är att det inte finns någon säkerhet när det gäller yttrandefrihet. Det finns ingenting som säger att inte politiska stämningar kan återuppstå som liknar till exempel dem som fanns och som fokuserade på den här boken. I löstes problemet genom att presidentmakten ingrep i rättskipningen. undanröjde 1968 den här domen. Sedan kunde hela frågeställningen sjunka undan. I praktiken var det en religiös dom som Salama drabbades av. Själv blev jag på det klara med den internationella dimensionen av det här när jag blev indragen i Rushdiekampanjen. Även den är ett intressant exempel på hur rättspremisser plötsligt får en internationell räckvidd därför att fram till den tidpunkten hade rättslig praxis i den muslimska världen hållit sig inom det muslimska området. Det var en rättskipning som gällde i de länder där islam var den bestämmande religionen. Det fanns inte en premiss som sade att man skulle kunna utsträcka domslut som var baserade på den hållningen i länder till exempel i väst. Man hade inrättat sig efter en ideologi som sade att det är den muslimska världen som är islams fokus. Det som hände här var att en författare som var medborgare i ett västligt land och det var ingen tillfällighet att det var en författare med muslimsk bakgrund blev fokus. Man sträckte så att säga ut rättskipningen. Khomeini sade att eftersom är en har han gjort sig skyldig till det grövsta av brott. Den konstnärliga premissen för , som tyvärr är undanskymd men som förtjänar att återupptäckas, handlar om rätten för vilken som helst författare, även en författare med så kallad muslimsk bakgrund, att använda sig av den religiösa metaforiken och den religiösa symboliken i för vilket som helst konstnärligt ändamål exakt detsamma som gjorde i förhållande till och , det vill säga: Konstnärlig frihet ska inte vara begränsad i sin räckvidd på religiösa grunder, och den universella principen måste gälla även i förhållande till islam. Det är inte en fråga om så kallade muslimer i förhållande till resten av världen, utan det är en fråga om en allmänmänsklig rättighet att den konstnärliga friheten inte ska hejdas på religiösa grunder. Det var en erövring som i västerlandet tog mycket . Samma strid pågår i den muslimska världen och är på inget sätt färdig. Den kanske viktigaste av alla analyser av Rushdieaffären gjordes av en akademiker och filosof som är fullt verksam i den muslimska världen, nämligen . Han är professor i filosofi vid i . Han skrev en 60-sidig essä där han satte in rätten till konstnärlig frihet i ett universellt sammanhang. Han började med och slutade med . Han påminde om att även i vår del av världen har den författare som kanske har högst litterär status av alla, nämligen , blockerats av domstolar i och . Det är en erövring som på inget sätt varit självklar och lätt att göra. perspektiv är att samma erövring måste göras även i den muslimska världen. Han höll seminarier om Satansverserna vid i , öppna seminarier som på inget sätt blockerades av denna mycket egendomliga regim i . Det finns heller ingen som helst blockering av vad har skrivit till exempel i den arabiska pressen. Han är en mycket känd publicist. Det har alltså pågått en diskussion om detta även i den muslimska världen. Och inte att förglömma: Det kanske viktigaste stödet i Rushdiekampanjen var en bok som kom ut i där 40 författare med muslimsk bakgrund ställde upp för rätt att skriva och publicera. Det stora problem i den svenska diskussionen är indelningen av mänskligheten i muslimer och andra där muslimer definieras som en enhetlig grupp och där de som framställer sig själva som talesmän män för den här gruppen har uppnått en status som de som ska bestämma paradigmet. Men den muslimska traditionen är vitt förgrenad geografiskt, historiskt och på alla plan. I består den här gruppen som vi kallar för muslimer och som man brukar ange till ungefär 350 000 till stor del av personer som är icke-troende. De som har kommit från till exempel och som jag råkar känna väl eftersom min nuvarande livspartner är just en sådan person hon kom hit är ännu starkare engagerade i rätten till fullständig yttrandefrihet på det religiösa området än infödda svenskar därför att de har upplevt förtrycket inpå bara kroppen. På ettårsdagen av publicerandet av karikatyrer hade vi ett upprop i där väl att märka! hälften av undertecknarna var personer med så kallad muslimsk bakgrund. Dessa så kallade muslimska icke-troende är en gruppering som i hög grad, tror jag, kommer att definiera villkoren för den konstnärliga friheten i framtidens . Det är oundvikligt att de kommer att använda sig även av sin religiösa mytologi i konstnärliga verk. och hanteringen av den frågan i var skamlig. Med rätta tvangs en minister att avgå på grund av hur hon hade försökt ingripa i publiceringen här i . Det spelar ingen roll vem det var som tänkte publicera teckningarna. Det är rätten att publicera som är det avgörande. Man ska inte göra en moralisk bedömning av huruvida man instämmer eller inte med den som vill publicera. Rätten att publicera är det avgörande kriteriet. När man nu tittar på yttrandefrihet i ett jämförande perspektiv ser man också att det finns ett problem med . En österrikisk serietecknare som heter skrev en illustrerad bok . Den var en satir över evangelierna. I såldes boken i 100 000 exemplar. Den blev översatt till tio språk, bland annat till grekiska. Den fanns mycket kortvarigt i handeln i innan myndigheterna avlägsnade den från bokaffärerna sedan landets ortodoxa präster hade inlagt en mycket hård protest. dömde en domare i till sex månaders villkorligt fängelse in absentia för ondskefull offentlig hädelse. Haderer överklagade domen och riskerade därefter upp till fängelse. Målet gick vidare till den grekiska högsta domstolen. Denne 54-årige serietecknare stod alltså anklagad för i princip detsamma som hade stått anklagad för i för mer än 24 århundraden sedan. Men i motsats till hade Haderer inte möjlighet att gå i exil, för det finns en juridisk traktat från EU som trädde 2004. Den grekiska domstolen utställde en arrestorder på honom, och tysk polis hade varit tvingad att ingripa. Som tur var för den här historien det är det som har gjort att den har kunnat sjunka i glömska upphävde den grekiska högsta domstolen den den här domen. Man tillät också boken till fortsatt försäljning. Men exemplet stämmer till eftertanke. Jag återgår till det jag sade i början om rättskipningen även i länder som skenbart är så lika varandra som de nordiska länderna. och har till exempel fortfarande en hädelselagstiftning. åtalades enligt en sådan paragraf men frikändes i dansk domstol. Vi har inte den paragrafen. Det är däremot möjligt inom EU att anställa åtal i ett EU-land och begära att denna rättskipning ska bli giltig också i ett annat EU-land. Det betyder att det i själva verket riskerar att bli den mest inskränkta definitionen av yttrandefrihet som blir det bestämmande paradigmet. För min del finns det ingen annan lösning på det här än ett helt annat gränsöverskridande engagemang för yttranderätten. I annat fall kommer klockan att vridas tillbaka. Det var med knapp marginal som det brittiska parlamentet på grund av att det fanns opposition inom Labour var nära att anta en lag som hade begränsat möjligheten att kritisera religion. Man skulle införliva även så kallade muslimska kriterier i en blasfemilag som redan fanns. Ordförande (): Vi tackar för de orden. Ordet lämnas nu till . : Jag får tacka så mycket för inbjudan hit . Jag är stolt och glad men också nervös. Det finns väl nästan ingen i som anför något mot yttrandefrihet. Åtminstone när vi talar om den är vi rörande eniga. Den är en av grundstenarna för en demokrati. Yttrandefriheten är oerhört viktig för konsten, för kulturen och för kulturinstitutionerna. Men vilka som har tillträde till det offentliga rummet, till kulturinstitutionerna, är också väldigt betydelsefullt. Där är det skillnad i det lilla demokratiska vinterlandet . Det skiljer sig vad gäller kön, klass, ursprung samt etnisk och kulturell bakgrund. Det skiljer sig också när olika grupper väl tar sig upp på scenen. Vad är tillåtet för vem? Det skiljer sig där ganska mycket vad gäller kön och ursprung. Jag tänkte lite kort börja med mina egna erfarenheter av när yttrandefriheten i min verksamhet ställts på sin spets. En av de första gångerna jag var med om det var åren 19871988 när jag mellan engagemang som skådespelerska på institutionsteatrar äntligen gjorde den där egna föreställningen som jag hade tänkt på en föreställning som fick , jag är svart. var det här ganska uppseendeväckande. är det inget särskilt med en sådan titel. Förutom att detta uppmärksammades i press och medier och att publiken kom det här var ett jobb som jag gjorde tillsammans med och hennes orkester och med var de som uppmärksammade detta alldeles särskilt Nationalsocialisterna som rev ned alla affischer. konfronterade de mig och talade om att anledningen till att de rev ned affischerna var att bara titeln var en skymf mot den svenska rasen. Men jag ska inte orda mer om det. Det handlade om dubbelheten, både utanförskapet och rikedomen med att vara av två kulturer och ha ett dubbelt ursprung. , , satt jag med i styrelsen för . En av de många utställningar som då anordnades var en utställning på , Soft . , konstnär, hade satt samman en utställning. En av utställarna var , en fotograf. Det var bilder på unga vackra män. Bilderna blev väldigt ifrågasatta. Var det en pedofilblick på de här bilderna? Diskussionens vågor gick väldigt höga i styrelsen. Jag var en av dem som starkt pläderade för att bilderna skulle sitta kvar: Ja, jag håller inte med konstnären. Jag kan också se dragen av pedofilblick, men det är inte ett brott. Låt oss i så fall diskutera det! Sedan kom Nationell ungdom. Jag har sett ett citat från . Någon av medarbetarna på sade: Några välklädda ungdomar kom och rev ned bilderna. De välklädda ungdomarna visade sig tillhöra Nationell ungdom. Nästa gång yttrandefriheten blev påtaglig i min verksamhet var . Det gällde och . Det här är ett specialfall, för här är tredje man inblandad. Tredje man i det här fallet var mycket små barn, sexåringar. Ni känner väl till att en av studenterna läste upp en sexuellt mycket frispråkig novell med ett vuxenperspektiv på barns sexualitet. Det var fel och, kan man säga, ett slags övergrepp att tvinga på barnen det. Diskussionens vågor gick höga om det över huvud taget var tillåtet för en konstnärlig högskola att jobba med ett projekt om barn och sexualitet. Det försvarar jag definitivt. Sedan gjordes det fel. Man säkrade inte hur vi behandlar dem som ska vara med när vi gör undersökningsarbetet för att göra föreställningar. Där var det fel. Men rätten att tänja på gränser, att undersöka livet, måste försvaras. Denna vår, 2007, har vi på en pjäs. Vi har spelat väldigt mycket originaldramatik. Ganska hade vi premiär på en pjäs. En dramatiker har umgåtts väldigt mycket med raggare i . Pjäsen som hon har skrivit omfattar mycket. Den är väldigt rolig och populär bland publiken. Det är rebellerna och raggarna. Pjäsen har ett lesbiskt kärlekstema, vilket jag tycker är genialt i denna machokultur. Där finns också vargjägare ett mycket känsligt kapitel i . Dramatikern ställer sig där på vargens sida. Det har förekommit hot och sabotageförsök mot den här föreställningen. Det är ingenting som vi än så länge inte har klarat av. Men med denna komedi är vi tydligen i marker där vi lite grann har tänjt på gränserna. De som har hotat är högerextrema krafter gränsande till kriminella och motorcykelgängen. Jag kommer inte att prata om religion eftersom jag förutsatt att religion kommer att behandlas ganska rejält här och framför allt att islam kommer att tas upp. , som är en mycket balanserad människa, tog upp religion över huvud taget både kristendom och islam. Den erfarenhet som jag har av de här kanske lite provinsiella exemplen hämtade från min verksamhet är att den misstänksamhet som finns mot den kulturella intellektuella eliten bara ordet elit är ju farligt för väldigt många hos så kallade vanliga människor kan användas som vapen för antidemokratiska krafter och att försvaret för yttrandefriheten inte blir grundat därför att när vi tänjer på de konstnärliga gränserna används det mot oss. Det är också intressant att se på olika konstarter. Bildkonst är tydligen farligt. Skulpturer väcker liksom anstöt. Teater är också farligt. Vi bevakas, liksom ord över huvud taget. Men konstmusiken anses tydligen vara helt ofarlig, vilket ju är ett förfärligt betyg för konstmusiken. Så har det inte alltid varit. Om vi tittar tillbaka på historien finner vi att det har varit oerhörda skandaler och mycket av banbrytande musik. För att vi nu ska kunna försvara yttrandefriheten och den konstnärliga friheten är det, menar jag här talar jag i egen sak väldigt viktigt med offentligt stödda kulturinstitutioner med styrelser som inte lägger sig i verksamheten. Jag menar att offentligt stödda kulturinstitutioner definitivt är nödvändiga för en civiliserad demokrati. Men det gäller för oss som har tillträde till scenerna att förvalta det här förtroendet och att arbeta hårt för att förankra yttrandefrihetstanken och möjligheten att fler människor omfattar behovet av att tänja gränserna, att verkligen skildra det onda, det goda, det fula, det vackra och det farliga. För att förankra måste vi ju ge fler tillträde till scenerna som utövare. Vi måste ställa fler gruppers berättelser på scener, vad det nu än är för konstart. Det är mitt i en sådan här praktik som jag som chef för en mellanstor landsortsteater kämpar. Det är oerhört viktigt att vi inte ger oss. Ta inte ned fotografierna! Ta inte ned målningarna! Spela den upprörande pjäsen! : Tack för att jag får komma hit! Jag har jobbat som redaktör för en graffititidskrift som heter . jobbar jag också som redaktör för ett bokförlag som är specialiserat på böcker om subkultur och särskilt då graffiti och gatukonst. Till att börja med ska jag definiera lite grann vad det är jag kommer att prata om. Jag tror att det är viktigt därför att det finns väldigt många olika definitioner när man pratar om sådant här. vi alla som finns här ska veta vad det är som jag pratar om. Därför tänkte jag börja med att göra en kort definition av tre olika genrer som ofta benämns i medierna. Den första är klotter, som ni ser ett exempel på här. Klotter är en öppen kommunikationsform. Den kräver att man kan läsa men ingenting mer. Materialet man använder är penna eller sprej, och man kan också rista. skar man kanske in någonting med en kniv. Det viktiga med klotter är inte estetiken, utan det viktiga är själva betydelsen, innehållet i texten. Man ska kunna läsa det här. Man ska kunna ta till sig det här. Det rör sig ofta på gränsområden kring sexualitet eller politik till exempel. Rent juridiskt sett är det här oftast klassat som skadegörelse om det inte är tillräckligt gammalt. I Pompeji skyddas det med glas i stället. Det andra som kommer att tas upp här är någonting som man i brist på en bättre term kallar gatukonst. Det är ett relativt nytt fenomen som det ser ut . Det har ungefär på nacken i , men det har också funnits tidigare föregångare till detta. Här ser vi ett exempel på ett av de senaste årens kanske mest omskrivna konstverk i . Det är gjort av Akay och . Det är uppbyggt mellan motorvägarna precis vid . Den här stugan stod här . Gatukonsten är också ett öppet kommunikationsmedel. Den här stugan kräver inte ens att man kan läsa. Man ser vad det föreställer ändå. Normalt sett jobbar man med fyra olika material. Man jobbar med affischer, klistermärken, sprejmallar, stenciler, eller så jobbar man tredimensionellt som här. Gatukonsten skiljer sig från klottret lite grann. Det här är någonting som är planerat. Det är inte någonting som man gör på en impuls oj, vi bygger ett hus här uppe! Det är en planerad handling. Rent juridiskt skulle jag bedöma det som antingen olaga affischering eller skadegörelse. Däremot kan jag tänka mig att den här stugan är ett allvarligare brott än så. Det är ju ett svartbygge, och det betraktas säkert som grov skadegörelse eftersom man har slagit ned pålar i marken och lagt en stengång. Trots det, säkert inofficiellt, lät stugan stå , vilket är rätt anmärkningsvärt med tanke på att det är ett brott. Den tredje typen är graffiti. I det här fallet målningen som är gjord av Zappo 1986 på i . Graffitin är, till skillnad från gatukonst och klotter, ett slutet system. Det är alltså en egen typ av estetiken som framträder i målningar som här, i tags eller i bubbelbokstäver, throw ups. Man behöver alltså behärska estetiken för att kunna läsa det här. Ni ska inte låta er luras så mycket av färgerna. Det viktiga är bokstavsformerna, en avancerad form av kalligrafi. Den görs oftast med två typer av material, sprejfärg eller tuschpennor. De två variablerna är antingen kvantitet eller kvalitet, alltså mängd eller originalitet Juridiskt sett klassas det här som skadegörelse eller i vissa fall grov skadegörelse. Jag tycker att den här definitionen är viktig att göra därför att när man pratar om graffiti, som jag kommer att prata mest om , benämns det oftast som klotter i medierna, vilket är ett ganska starkt pejorativt uttryck. betyder slarvig skrift. Det är självklart att om man inte kan läsa en estetik ser det alltid slarvigt ut. generationer har klagat på jazzmusik eller rock och sagt att det låter likadant eller att det inte är musik. Likadant är det naturligtvis med nya bild- eller textuttryck. I har man haft en inofficiell policy mot graffiti. Grunden i den policyn är ungefär så här: Graffiti är en olaglig handling, och därför måste man alltid förbjuda graffiti i vilken form den än uppträder. Det är kort och koncist. Problemet är lite grann att graffitin inte bara är en olaglig handling. Graffitin är också, precis som jag visat exempel på här, en estetik. Det är bra mycket svårare att förbjuda en typ av estetik. Om man skulle ersätta ordet graffiti med kubism eller näverslöjd skulle det bli mycket knepigare. För att bevisa detta har jag tagit med mig två exempel. hade två elever på gjort en graffitimålning i cafeterian. De hade alltså fått tillstånd från rektorn. När den här var klar kom i , , och krävde att den skulle tas bort. Det gjorde man också .