mot · GV02N3 · 2007-11-06 00:00:00 — med anledning av skr. 2007/08:23 handlingsprogram för tillväxt och sysselsättning Uppföljningsrapport 4.2Regeringens syn på lönebildningen5 5.1Tillväxt i små och medelstora företag6 5.6Satsningar på forskning och utveckling11 6.1Jobbtillväxt i offentlig sektor14 6.2Jobbtillväxt genom ökat bostadsbyggande15 6.3Satsningar för ett jämställt arbetsliv15 tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om makroekonomisk politik, mikroekonomisk politik och sysselsättning. EU:s stats- och regeringschefer beslutade vid toppmötet i att anta en strategi för att EU ska vara den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomin 2010, byggd på social trygghet och hållbar utveckling. Lissabonstrategin innehåller en rad riktlinjer vad gäller miljö, sysselsättning, ekonomi och sociala frågor. I sig är det inget större fel på ambitionerna, men det ramverk som omger processens genomförande sätter i själva verket krokben för de goda intentionerna. Genomgående anges marknadsliberala avregleringar, konkurrensutsättning och privatiseringar som vägen till förverkligande av målen. Det handlingsprogram för tillväxt och sysselsättning uppföljningsrapport som regeringen föreslår i skrivelse 2007/08:23 utgår dels från Lissabonstrategins riktlinjer, dels från regeringens budgetproposition 2007/08:1. Det är en politik som avvisar eftersom den leder till stagnerande tillväxt, ökad arbetslöshet, större utanförskap och större klass- och könsklyftor. har här formulerat en alternativ motion till skrivelse 2007/08:23 handlingsprogram för tillväxt och sysselsättning Uppföljningsrapport . Detta bör ge regeringen till känna. Svensk ekonomi fortsätter på flera sätt att gå mycket bra. Även om de slutliga tillväxttalen för och prognoserna fått revideras ned något jämfört med vårpropositionen växer svensk ekonomi i god takt, fortsatt högre än euroområdet och , i ett läge där det har rått en stark internationell högkonjunktur. Arbetslösheten har under det föregående året fortsatt sjunka och sysselsättningen har ökat. Ännu står dock många människor utanför arbetsmarknaden av olika skäl. Anmärkningsvärt i denna situation är att regeringen själv räknar med att den öppna arbetslösheten kommer att börja stiga igen . Den totala arbetslösheten stabiliseras på 2010 enligt regeringens prognoser. En nyckelfråga är hur det goda ekonomiska läget skall kunna tillvaratas, och hur de växande resurserna skall kunna komma alla tillgodo och trygga en hög framtida standard. Regeringen saknar i detta avseende en fungerande politik. Den politik som presenterats av regeringen och som sammanfattas i handlingsprogrammet gör dock allt annat än att lägga grunden för en långsiktig sund ekonomisk utveckling och ökad välfärd. Den innebär istället försuttna möjligheter och bidrar konsekvent till ökade klyftor och en nedmontering av den svenska modellen. I ett läge då stora överskott har genererats i de offentliga finanserna, presenterar regeringen en politik som inte innebär några stora reformer eller nödvändiga strukturella investeringar för framtiden. Den makroekonomiska analys och politik som regeringen presenterar i handlingsprogrammet, liksom i budgetpropositionen och andra dokument, innebär att stora samhällsekonomiska utmaningar, som behovet av att utjämna löneskillnaderna mellan kvinnor och män, förbättrad infrastruktur, krafttag mot klimatförändringarna, ett stärkt utbildningsväsende och en utbyggd välfärd, antingen blir behandlade med måttligt intresse och svaga åtgärder eller utsatta för direkt kontraproduktiv hantering. Den svenska välfärdsmodellen som i internationell jämförelse uppvisar mycket goda resultat kan sägas vila på tre grundvalar: en arbetsmarknadsmodell där kollektiva parter kan förhandla fram trygga och flexibla villkor, solidariskt finansierade och heltäckande socialförsäkringar samt allmänt tillgängliga välfärdstjänster. Regeringen angriper genom sin politik vart och ett av dem. Stora skattesänkningar urholkar möjligheterna till en utvecklad gemensam välfärd. Socialförsäkringarna blir dyrare och ger mindre, varför legitimiteten för dem eroderar och fackföreningarna försvagas genom en rad åtgärder. avvisar bestämt denna inriktning på den ekonomiska politiken. Det är ganska oklart vad Lissabonriktlinjen om effektiv resursfördelning (#3) innebär. Klart torde dock vara att strukturella och långvariga inkomstskillnader inte bara innebär årliga skillnader i konsumtionsutrymme och livsmöjligheter mellan människor, utan också omvandlas till förmögenheter och påverkar hela samhällsutvecklingen och ekonomins funktionssätt. Betraktar man de svenska hushållen som en helhet har förmögenhetsutvecklingen varit formidabel i rad. växte hushållens finansiella nettoförmögenhet med , eller drygt 11 procent.1 Nordea rapporterade att hushållssektorns nettoförmögenhet vuxit med 1200 miljarder kronor.2 Men begreppet hushållen döljer det faktum att förmögenheten är mycket ojämnt fördelad. En tredjedel av hushållen hade en mycket låg eller till och med negativ förmögenhet, som den mest förmögna tiondelen av hushållen ägde motsvarande av den samlade nettoförmögenheten. Ett handfast fenomen som växelverkar med de vidgade klyftorna är den kraftiga prisstegringen på fastighetsmarknaden, särskilt i attraktiva storstadsområden. Inkomstutvecklingen för förmögna grupper genererar en efterfrågan på sådana produkter, där stora värden kan lagras och där prisförändringarna kan bli stora. innebär detta att de som en gång haft den finansiella styrkan att ta sig in på ett mer exklusivt segment av marknaden kan tillgodogöra sig en snabb förmögenhetstillväxt, som i sin tur kan omsättas på olika sätt. Den sammantagna effekten är en minskad social rörlighet, dels på grund av att inkomstspridningen överlagras i trögrörliga förmögenheter, dels för att den ekonomiska skiktningen cementeras i själva boendestrukturen. Den här bilden kompletteras av ett tryck på att förhållandena på arbetsmarknaden skall anpassas till den framväxande förmögenhets- och inkomststrukturen. En starkt ojämlik inkomst- och förmögenhetsstruktur i samhället pockar på en skarp tudelning av arbetsmarknaden; lågkvalificerade tjänster med små utvecklingsmöjligheter och lågavlönad personal efterfrågas av penningstarka grupper som själva har en mycket stark position på arbetsmarknaden. De vidgade förmögenhetsklyftorna leder alltså på flera sätt till en sämre långsiktig ekonomisk utveckling och ett samhällsekonomiskt mindre rationellt resursutnyttjande. Det är anmärkningsvärt att de fördelningspolitiska aspekterna av regeringens politik inte ägnas något intresse i skrivelsen. Regeringens bedömning av vad som bidrar till ekonomisk stabilitet för hållbar tillväxt och ekonomisk och finanspolitisk hållbarhet ligger förvisso i linje med de marknadsliberala skrivningar som återfinns i formuleringen av Lissabonstrategin. Denna inriktning leder dock till en långsiktigt destruktiv resursöverföring bort från gemensamma välfärdslösningar, samt svårigheter att på allvar bekämpa arbetslösheten. Systemet med utgiftstak för staten motverkar offensiva välfärdssatsningar men tillåter ofinansierade skattesänkningar. Denna budgeteringsmodell är medvetet utformad för att försvåra en politik som överför resurser från privat sektor till gemensamt beslutade utgifter och investeringar. Systemet innebär en inskränkning av den ekonomiska politikens räckvidd och inbjuder till en oansvarig hantering av de gemensamma resurserna. menar tvärtom att det är nödvändigt med en långsiktig ökning av överföringen från privat till offentlig konsumtion. Alternativet är att välfärdstjänsterna privatiseras och/eller minskar i tillgänglighet för de flesta. menar att den offentliga sektorns andel av den samlade ekonomin långsiktigt måste öka. Särskilt angeläget är det med en omfördelning av resurser via statens budget till investeringar i anställningar i den offentliga sektorn. När det gäller de offentliga finansernas struktur är Lissabonriktlinjerna från början utformade för att påbjuda en högerinriktad politik, även om formuleringarna vid en första anblick är diffusa. Vad det innebär att i tillfredsställande takt minska den offentliga skulden för att stärka de offentliga finanserna förefaller särskilt oklart i en situation då det för svensk del gäller att det finns en stor offentlig nettoförmögenhet. Att reformera och förstärka pensions-, socialförsäkrings- och hälso- och sjukvårdssystemen för att se till att de är finansiellt hållbara framstår också som en missriktad åtgärd när just ett robust, tillgängligt och kostnadseffektivt system reformeras till att bli mindre heltäckande och därmed mindre effektivt i att sprida risker och erbjuda medborgarna en samhällsekonomiskt gynnsam trygghet. Regeringen framhåller i skrivelsen det mycket höga finansiella sparandet och den snabbt minskande konsoliderade bruttoskulden. Ett högt offentligt sparande är dock knappast ett självändamål. Om behoven är stora kan det till och med vara negativt med ett högt finansiellt sparande, eftersom det indikerar ett ekonomiskt utrymme som inte nödvändigtvis används på ett produktivt sätt. Finns t.ex. behov av utbyggnad av infrastrukturen kan en sådan politik vara direkt tillväxt- och sysselsättningshämmande. I budgetpropositionen presenteras den prognos för den s.k. konsoliderade bruttoskulden som korresponderar mot det stora finansiella sparandet. Bruttoskulden beräknas vara nere i motsvarande av BNP (26,i skrivelsen). Detta är anmärkningsvärda siffror. Maastrichtkriterierna för den konsoliderade bruttoskulden är i sig ett uttryck för synsättet att den offentliga sektorns storlek skall begränsas. De tar inte hänsyn till de offentliga finansernas nettoställning. En stor, välskött och dynamisk offentlig ekonomi kan naturligtvis ha en stor bruttoupplåning och stora tillgångar. En liten konsoliderad bruttoskuld antyder att den offentliga sfären i ekonomin har en mer begränsad betydelse. Till och med Maastrichtkriterierna stipulerar en gräns för den offentliga bruttoskulden på av BNP. Många europeiska länder ligger högre. Genomsnittet för länderna i euroområdet var enligt . Av EU:s 27 medlemsstater var det sex som hade lägre konsoliderad bruttoskuld än : , , , , och . Det är länder med en mycket begränsad offentlig välfärdssektor. 4.2Regeringens syn på lönebildningen Såväl det finans- som penningpolitiska ramverket bidrar genom sin konstruktion till vidgade skillnader i fördelningen mellan arbete och kapital. Detta slår även igenom i regeringens syn på lönebildningen: att säkerställa en löneutveckling som bidrar till makroekonomisk stabilitet och tillväxt. Löneökningar hanteras som samhällsekonomiska problem, till skillnad från växande vinstandelar. Regeringen bedömer att lönerna utvecklas något snabbare än vad som bedöms vara förenligt med näringslivets betalningsförmåga. Politiken inriktas därmed på att på olika sätt minska arbetstagarnas möjlighet att tillgodogöra sig en god inkomstutveckling i ett läge där vinsterna varit rekordstora, medan lönernas andel av förädlingsvärdet trendmässigt sjunkit . har avvisat flertalet av de åtgärder som regeringen presenterar i skrivelsen. Vi menar att denna politik försvagar löntagarna och bidrar till ökade inkomst- och förmögenhetsklyftor liksom till utvecklingen av en lågproduktiv låglönemarknad, vilket är till långsiktigt förfång för hela den svenska ekonomin. Ett strukturellt problem är att de förment opolitiska ramverken för den ekonomiska politiken underlättar och underbygger just en sådan politik. 5.1Tillväxt i små och medelstora företag Småföretagen diskuteras i samhällsdebatten alltför mycket i klump, som en enhet. I verkligheten är småföretagen vitt skilda till sin karaktär och verkar inom mycket skilda områden, under skilda villkor. Många företag startas av ett genuint intresse för att driva eget men det finns också små affärsrörelser som startats på grund av svårigheter att komma in på arbetsmarknaden, t.ex. med anledning av diskriminering. I företagssektorn finns också enmansbolag som drivs vid sidan av löneanställning, konsultbolag med begränsat fast kapital, underleverantörer med stark beroendeställning gentemot större beställare och innovativa IT-företag med stort finansiellt riskmoment i verksamheten. Alla kan de vara småföretag, men förändringar i politik och marknadsförhållanden påverkar dem inte likvärdigt. I huvudsak måste småföretagsamheten betraktas branschvis. Men det finns mer allmänna frågor som kan stärka företagandet, till nytta för stärkt samhällsekonomi och allmänt välstånd. Nyföretagande och utvecklingsmöjligheter för många småföretag är en självklar del av en bredare jobbsatsning för full sysselsättning. En komplex och avancerad samhällsekonomisk struktur har behov av olika sorters verksamheter som agerar inom olika sektorer. Onödiga trösklar, t.ex. i form av krångliga regler och höga sjuklönekostnader, tenderar att minska intresset för att starta och driva företag. Det är dessutom viktigt att småföretagarna har tillgång till de gemensamma försäkringssystemen. Små företag kan ha alltför små marginaler för att klara av långvariga sjukdomar och funktionsnedsättningar bland personalen. vill satsa på småföretagare genom att avskaffa hela sjuklöneansvaret för dem med färre än tio anställda. Det leder till en minskad bortsållning av funktionshindrade och sjuka från arbeten och en vilja till nyanställningar. Det anses av företagarna själva kanske vara den viktigaste reformen. En helt central fråga för flertalet små och medelstora företag är efterfrågan på deras tjänster och produkter. Det är när det finns avsättningsmöjligheter som dessa företag kan expandera sin verksamhet. Regeringens politik är felriktad för många små och medelstora företags efterfrågeutveckling. De kraftfulla satsningar som genomförs för att göra de rikaste grupperna i samhället rikare skapar knappast nämnvärt större efterfrågan på vardagstjänster eller på dagligvaror. Om t.ex. småbarnsföräldrar med låga inkomster får en ökad ekonomisk trygghet, om deltidsarbetande kvinnor får möjligheten att gå upp till heltid eller allra mest om arbetslösa får möjlighet att komma in på arbetsmarknaden genom vår kraftfulla satsning på en expansion av offentlig sektor, ökar efterfrågan i ekonomin på ett annat sätt. sammantagna politik skulle därför på ett mer effektivt sätt gynna tillväxten av jobb i de små och medelstora företagen än de förslag regeringen presenterar. Bredbandsinfrastrukturen är fortfarande inte fullt utbyggd. Detta drabbar både företag och privatpersoner i de utsatta regionerna i . Långsamhet och avbrott i IT-trafiken hejdar såväl utbyggnad av befintliga företag såsom etablering av nya. får inte IT-utbyggnaden tas till intäkt för att dra ner på den fysiska närvaron av verk och myndigheter i regionerna. För att göra rundare kräver bredband i hela landet. De genomgripande nedskärningar av servicen som är aktuella, bl.a. av , och Arbetsförmedlingen, kommer i hög grad att drabba landsbygdens tre miljoner invånare. Det är en utveckling som också skall ses mot bakgrund av polisens nästan totala frånvaro i många kommuner, den pågående totala nedläggningen av , SJ:s prioritering av storstadstrafiken, nedläggningen av många apotek i mindre kommuner, tingsrätternas försvinnande från större delen av landet och infrastrukturens sämre utveckling utanför storstäderna. föreslår nu ett ettårigt moratorium som innebär att , och måste stoppa sina konkreta serviceförsämringar landet runt till dess att regeringens nya strategi och handlingsplan för landsbygdens utveckling blir klar i . Att som detta arbete pågår i regeringen tillåta en nedmontering av väsentlig service och infrastruktur anser vi helt oacceptabelt. Landsbygden har på grund av outvecklad infrastruktur aldrig fått en ärlig chans att visa hela sina utvecklingskraft i då dessa regioners rika resurser blir alltmer efterfrågade. anser att regeringen via ett moratorium bör visa de aktuella verken och företagen att en bra service till medborgarna går före kortsiktiga vinstintressen. Man kan inte prata om regional konkurrenskraft utan att ta hänsyn till dessa för utsatta regioner avgörande frågor. Det är dags att slopa föreställningen om att en radikal miljöpolitik förhindrar god ekonomisk utveckling. har ett mycket bra utgångsläge med potential att skapa modern, högkvalitativ och långsiktig inhemsk sysselsättning och exportmöjligheter inom miljöteknik- och energisektorn. Uppskattningar baserade på kvalificerade bedömningar från branschorganisationer visar att endast energiomställningen kan skapa åtminstone 170000 jobb i . Det gäller områden som solenergi, vindkraft och energieffektivisering (t.ex. elinstallation, VVS och byggnadsåtgärder som t.ex. isolering). Omställningen från fossila bränslen till förnybar energi måste fortsätta som ett led i arbetet med att motverka växthuseffekten. måste kärnkraftsavvecklingen fortsätta. Vi vill att de samhällsägda företagen går i spetsen för energiomställningen. Stat och kommuner måste stimulera och underlätta energieffektivisering, teknikutveckling inom miljöområdet och produktion av förnybar energi. Regeringen skriver om en nationell plan för energieffektivisering som skall tas fram. har i motion 2007/08:N286 föreslagit att ett energieffektivitetscentrum skapas eftersom dessa frågor på myndighetsnivå handhas av alltför många händer för att vi skall kunna skapa den kraft som behövs för att öka energieffektiviseringsarbetet. Kommissionen mot oljeberoende har i sin rapport föreslagit att ett råd eller centrum för energieffektivisering tillskapas med uppgift att driva på för en mera offensiv utveckling. Kommissionen anser att energieffektiviseringen kan bli en strategisk kraft åt en expanderande miljöteknikdriven tillväxt- och affärssektor, med produkter och tjänster för både hemmamarknaden och en växande global efterfrågan. Vi ansluter oss nu till detta förslag och föreslår att det redan första året får en budget på . Med dessa resurser bör inte arbetet för energieffektivisering tappa i tempo under uppbyggnaden. ska den fossila bränsleförbrukningen minska . Det kräver stora satsningar på förnybara och miljövänliga drivmedel. Framför allt krävs en minskning av bilismen genom en kraftig satsning på kollektivtrafik och stora investeringar i spårbundna transporter. Genom en fortsatt energiomställning skapas en stark inhemsk marknad för de företag som arbetar med miljöteknik. Det ger en trygg bas och förutsättningar att ta täten i konkurrensen med andra länders näringsliv. Marknaden finns redan där och kommer att växa. pekar ut miljöteknik som en av de viktigaste framtidsbranscherna i världen. sysselsätter miljöteknikföretag ca 100000 personer i och branschen kan generera ytterligare 1000015 000 nya arbetstillfällen redan till 2010. De riktigt stora exportmöjligheterna finns inom områdena förnybar energi och energieffektivisering. har medverkat till en storsatsning på miljö- och energiforskning och till inrättandet av ett miljöteknikråd, Swentec, som skall stärka svenska företags affärsmöjligheter och konkurrenskraft inom miljöteknik. Vi föreslår en ytterligare förstärkning av forskningssidan med med fokus på biodrivmedel. Det är viktigt att svenska företag kan vara delaktiga i internationella miljöteknikprojekt som startar upp, inte minst i och . En nationell strategi för att stärka den svenska miljöteknikexporten behöver tas fram. En nationell strategi skall samordna insatserna och ta fram tydliga mål för miljöexporten. Där bör även metoder utvecklas för att skapa en regelbunden dialog med de företag som arbetar med miljöteknik. Regeringen står tämligen handfallen när det gäller offensiva förslag på hur miljöteknik och energiomställning kan skapa jobb och tillväxt. Det är häpnadsväckande mot bakgrund av de överhängande miljöhot vi står inför och risken är stor att nu förlorar en historisk möjlighet att driva på en nödvändig omställning och vinna marknadsandelar i en garanterad framtidsbransch. De klimatsatsningar som regeringen presenterar är i princip på stället marsch. anser att det krävs mer kraftfulla insatser i och i världen. Vi behöver minska utsläppen i luften och i havet, som vi satsar på förnybar energi. Regeringens kraftiga nedskärningar i skyddet av biologisk mångfald är ett hot mot utrotningshotade arter. Vi har som mål att satsa en procent av BNP på klimatåtgärder i budgeten 2010. Vi inrättar ett nytt klimatbistånd som skall förebygga klimatförändringar. För att minska utsläppen från trafiken satsar vi på kollektivtrafik och utbyggnad av järnvägen. 8 miljarder satsas för att minska tågförseningarna. Vi startar två storskaliga försök med klimattaxa, dvs. satsar vi över åtta miljarder för att utveckla lokal och regional kollektivtrafik. Genom att låna till investeringar i infrastruktur istället för att direktavskriva dem, kan staten öka järnvägsinvesteringarna med 42 miljarder . Vi investerar i havsmiljö och biologisk mångfald och etablerar ett centrum för energieffektivisering. Forskning och utveckling leder till ökad elproduktion från vindkraft och bioenergi, vilket gör det möjligt att avveckla kärnkraften. Var och en av de åtgärder som vi presenterar på infrastrukturområdet kan aldrig leda till att vi vrider utvecklingen åt rätt håll, men tillsammans fungerar de som en radikal omställning till en miljöanpassad vägtrafik. Men minst lika viktigt, om inte viktigare, är att det sker en förändring utanför vägtrafiken genom att vi skaffar oss en smartare och energisnålare transportsektor. Vägtrafikens andel av antal resor måste helt enkelt minska. Strukturellt och långsiktigt handlar det om att få till stånd en samhällsplanering och ett byggande som minskar behovet av fysiska transporter och en planering som bygger på mer energisnåla och miljövänliga transporter, t.ex. kollektiva transporter med järnväg och buss. Men det kan även vara användning av IT och bredband för att möjliggöra e-handel, virtuella möten och till och med virtuella resor. Inom samhällsplaneringen finns stora möjligheter att minska transportsektorns miljö- och energipåverkan. Det kan t.ex. ske genom att bebyggelse förtätas, redan exploaterad mark tas i anspråk och infartsparkeringar byggs. Genom ökad och förbättrad kollektivtrafik och järnväg ges stora möjligheter att minska vägtransporterna och miljöbelastningen, men effekten blir även att kraven på nya väginvesteringar minskar. Med en förbättrad samverkan mellan trafikslagen kan transporter bli mer effektiva. Därför är s.k. kombiterminaler väsentliga för ett transportsnålt samhälle. Även sjöfarten har en stor potential att minska miljöpåverkan, även om det finns åtgärder kvar att göra inom denna sektor. På korta transportsträckor (vilket gäller merparten av alla förflyttningar) i större städer har gång och cykel en stor potential, vilket bl.a. kan stimuleras genom nya cykelbanor, lånecyklar och regionala cykelleder. I glesare bygder kan anropsstyrd kollektivtrafik minska bilresorna på kortare sträckor. Det som nämnts här ovan är bara exempel på att vägtrafiken bara är en liten del i en omställning till ett ekologiskt och socialt hållbart transportsamhälle. Vi har här fokus på vägtrafiken men i motioner i samband med budgeten har vi också formulerat politik inom andra områden som behövs för att vända utvecklingen, som järnvägstrafiken, flyget och miljön, sjöfarten, kollektivtrafiken samt IT och bredband. Regeringens intention att med olika grepp privatisera och göra allt större delar av välfärdssektorn vinstdrivande det som bl.a. benämns att öka utrymmet för enskilda initiativ och eget företagande inom välfärdsområdet leder varken till ökad valfrihet och inflytande för medborgarna, eller till effektivare utnyttjande av samhällets resurser. Regeringens privatiseringsstrategi är klassiskt tvådelad att först öka inslaget av privata utförare och olika typer av checksystem och privata tilläggsförsäkringar, för att därefter kunna övergå till alltmer av privat finansiering i stället för samhälleligt ansvar.