mot · GV02Fi276 · 2007-10-04 00:00:00 — Det gäller exempelvis BNP per arbetad timme, arbetskraftsdeltagande och placering på ett kreativitetsindex. Om studeras med avseende på social exkludering, eller utanförskap, framträder samma tydliga mönster.18 De nordiska länderna placerar sig i ena ändan av skalan, medan länder med låga skatter och en arbetsmarknad som är flexibel på arbetsgivarnas villkor (, , ) visar höga mått av socialt utanförskap. Särskilt noterbart är att den sociala rörligheten är störst i nordiska länder som , och klart minst i och . Ett område där de empiriska resultaten är närmast överväldigande är hälso- och sjukvården. Regeringens politik har en tydlig inriktning: att öka det privata inslaget i hälso- och sjukvårdsväsendet. Strategin är klassiskt tvådelad att först öka inslaget av privata utförare och olika typer av checksystem och privata tilläggsförsäkringar, för att därefter kunna övergå till alltmer av privat finansiering i stället för samhälleligt ansvar. Regeringens avskaffande av den så kallade stopplagen, och klarsignalen till utförsäljning av akutsjukhus något som emfatiskt förnekades i valrörelsen utgör ett mycket dramatiskt steg i denna riktning. Vad som väntar i förlängningen borde oroa alla som är intresserade av en väl fungerande och allmänt tillgänglig sjukvård. är ett land med ett höggradigt privatiserat sjukvårdssystem, där få omfattas av vårdförsäkringar. är också det land i världen som lägger ned mest på sjukvård per capita runt 15procent av BNP. intar landet en av jumboplatserna bland när det gäller medellivslängd. I är sjukvårdens andel av BNP ungefär 8procent. har en högre förväntad medellivslängd, väsentligt lägre barnadödlighet, fler sjukhussängar och fler läkare per invånare.19 I en stor kanadensisk studie som omfattade hundratusentals patienter på flera hundra sjukhus, kunde man konstatera att motsvarande vård var dyrare på privata vinstdrivande sjukhus jämfört med icke-vinstdrivande. Dödligheten i den privata sjukvården var också högre.20 Allt detta är välkända resultat, som gång på gång bekräftats av internationell statistik, och i annan, socialt grundad empirisk forskning. Regeringen håller sig dock tryggt till teoretiska, politiskt riggade nationalekonomiska modeller, och presenterar en politik som på område efter område präglas av en förbluffande marknadsfundamentalism. Den treenighet av angrepp mot den svenska modellen, som beskrivits ovan, visar vägen mot en samhällsmodell med kraftigt vidgade klyftor, en mer tudelad arbetsmarknad med lägre produktivitet, och större utanförskap. Det är den verkliga inriktningen av regeringens politik, som framträder i budgetpropositionen. 5.5Blå dunster i stället för konkret politik Kontrasten mellan inriktningen på regeringens faktiska politik och den retorik som användes före valet förklarar varför budgetpropositionen är så rik på nyspråkliga formuleringar, vilka syftar till att göra bilden av regeringens hårda politik mer diffus. På vissa områden gäller dock att regeringen i stället försöker dölja bristen på tillräckligt engagemang och konkreta förslag, med grandiosa rubriceringar. Ett tydligt exempel är regeringens klimatpolitik, med hänvisningar till satsningar genom en klimatmiljard. Regeringens insatser på miljöområdet har främst bestått av yrvakna åtgärder som genomförts utan riktiga konsekvensanalyser eller med hänsyn till väl etablerad kunskap inom miljöforskning och vetenskap. I stället för att öka ambitionen för att nå sexton miljökvalitetsmål väljer regeringen inriktningen att sänka målnivåerna för miljömålen. har regeringen infört en så kallad klimatmiljard och hävdar att detta är en stor klimatsatsning. Men i klimatmiljarden ingår tidigare satsningar från förra mandatperioden och miljarden delas upp . Dessutom talas det tyst om att Klimatinvesteringsprogrammet (Klimp) och flera stöd till energieffektivisering läggs ned. Enligt utvärdering leder Klimp till stora minskningar av utsläppen av växthusgaser och dessutom miljöförbättringar inom ramen för flera av de sexton nationella miljökvalitetsmålen. Regeringen avvecklar programmet utan att motivera beslutet. Det är tydligt att regeringen minskar anslagen till klimatåtgärder mer än de ökar. Att kalla regeringens budget för en klimatsatsning är därför inget annat än en bluff. Utöver detta lägger regeringen i budgeten mer resurser på vägar och aviserar att en större andel av investeringarna skall gå till vägar och inte järnvägar. Ett annat exempel är regeringens stolt presenterade läsa, skriva, räkna-satsning, för vilken det avsätts 150 miljoner 2008. Till skillnad från regeringens otillräckliga och oklara införande av ett riktat statsbidrag gör en omfattande satsning på att kraftigt höja lärartätheten i och på så sätt kunna nå elever med särskilda behov. Över 5000 nya lärare (heltidstjänster) behövs i för att nå samma lärartäthet som 1991/92, före krisåren. Det är en satsning som gör inom ramen för vårt program för 200000 nya jobb i offentlig sektor. skjuter vi till medel till10000 nya tjänster inom skolbarnsomsorgen. Regeringen å sin sida har inte bara presenterat en mycket torftig reform, utan drar med andra handen in 2009 och 4,6 miljarder , från kommunernas generella statsbidrag genom utjämningssystemets regleringspost. Detta kommer att få långt mer dramatiska negativa följder för skolorna. I förra årets höstbudget deklarerade regeringen att den tiodubblade resurserna till jämställdhet och satsade . Det var mycket otydligt vad satsningen särskilda jämställdhetsåtgärder skulle gå till, och har det visat sig att regeringen bara använt en tiondel av pengarna. som gått har inte heller en enda proposition kommit från Jämställdhetsdepartementet. I årets budgetproposition finns knappt någon specifikation av vilka jämställdhetspolitiska åtgärder regeringen planerar framöver. Regeringens jämställdhetspolitik har i allt väsentligt karaktären av tomt prat. Än värre är att den politik regeringen faktiskt genomför får en särskilt negativ effekt på kvinnor som grupp och på strävandena efter jämlika villkor mellan kvinnor och män i samhällslivet i stort. Av regeringens skattesänkningar har gått till män (se vidare i motion 2007/08:Fi269 om skatter). I årets budget aviseras planer för ytterligare erodering av skattebaserna framöver, som transfereringar via socialförsäkringssystemen skärs ned. Regeringens politik ökar också skillnaderna mellan hög- och lågavlönade kvinnors villkor och underminerar förutsättningarna för solidariska lösningar på könsrelaterade orättvisor. Skattesubventionerna av hushållsjobb i privata hem köper loss högavlönade kvinnor från det dubbelarbete som kvinnor i alla inkomstklasser drabbas av, medan de övergripande strukturerna i arbetslivet och i fördelningen av obetalt arbete mellan kvinnor och män lämnas orörda. Begränsningen av deltidsarbetslösas rätt att fyllnadsstämpla är ett annat flagrant exempel på regeringens mycket klass- och könsmedvetna politik: I kombination med regeringens avvisande av lagstadgad rätt till heltid är denna reform ett effektivt sätt att vältra över kostnaderna för deltidsarbetslösheten på de lägst avlönade kvinnorna. Vårdnadsbidraget kan inte i någon mening sägas gynna jämställdhet, tvärtom står den reformen i bjärt kontrast till regeringens retorik om minskat bidragsberoende och ökade incitament till arbete. Mot bakgrund av all kunskap som finns av vårdnadsbidrag i andra länder kan man konstatera att regeringens så kallade arbetslinje inte omfattar kvinnor, utan att samhället tvärtom bör finansiera hemmafruar med skattemedel. Den så kallade jämställdhetsbonus som skall belöna hushåll där mannen tar ut föräldraledighet är ett tämligen lamt försök att plocka jämställdhetspoäng. I stället för att reformera föräldraförsäkringen med bibehållen inkomstbortfallsprincip, inrättar man ett bonussystem som förstärker om mannen som en figur som måste lockas att ta sitt föräldraansvar med särskilda förmåner. Begreppet jämställdhetspolitik har med denna regering helt förlorat varje rimlig innebörd. Regeringens politik åsamkar inte bara svensk ekonomi och svensk samhällsstruktur djupa sår under de år dess budgetar gäller. Den ekonomiska politik som förs är till sin karaktär sådan att skadorna blir djupgående och svårreparerade . I ett läge med exceptionellt goda makroekonomiska förutsättningar och en stark utveckling på arbetsmarknaden, när det borde vara naturligt att arbetslösheten kunde fås ned kraftigt över hela linjen, har exempelvis antalet långtidsarbetslösa ungdomar ökat till 7500 mellan . Antalet ungdomar som får arbetsmarknadsutbildning har halverats . Det torde vara uppenbart att långtidsarbetslöshet får andra, betydligt mer allvarliga effekter än korttidsarbetslöshet, för dem som drabbas. Regeringens avveckling av arbetsmarknadsprogrammen, och med detta även bantningen av den nödvändiga organisation och kompetens som krävs på AMS, kan visa sig ödesdiger när konjunkturen vänder. Det är i sammanhanget värt att notera att regeringen själv spår att den öppna arbetslösheten skall börja öka . har, trots att den ekonomiska politiken anpassades till en allmän, nyliberal doktrin i hela den industrialiserade världen, kunnat uppvisa förhållandevis goda arbetsmarknadsresultat. Inte minst har sysselsättningen bland kvinnor, bland personer med lägre utbildning och bland äldre varit betydligt högre än i jämförbara länder.21 Personer med en utsatt position, som slås ut från arbetsmarknaden, kommer efter den omvandling av välfärdssystemen som beskrivits ovan, att få svårare att återvända. Bostadspolitiken skapar på samma sätt en social uppdelning som dröjer kvar . Utförsäljningarna av allmännyttan och av de statliga företagen innebär en kapitalförstöring som är svår att reversera. De bristande investeringarna i infrastruktur är mycket svåra att snabbt ta igen . Exemplen är många. lever fortfarande i sviterna av nedskärningspolitiken under det tidiga . Den åderlåtning av den offentliga sektorn, som blev resultatet av den nyliberala offensiven och den därmed sammanhängande krisen har inte reparerats. SCB pekade i en stor studie på att den markant högre arbetslösheten bland unga under 90-talskrisen bidragit till en förlängd etableringsfas och eftersläpning i välfärden i jämförelse med äldre generationer.22 Detta har fått en negativ påverkan på materiell standard, sociala nätverk, fysisk och psykisk hälsa, med mera, för unga vuxna. De sår som ristas in i välfärden är på många sätt djupare och riskerar att få långvariga konsekvenser. De förslag som presenterar i denna budgetmotion syftar till att utgöra ett konkret alternativ till den ovan beskrivna och analyserade regeringspolitiken. utgör de en färdriktning som radikalt skiljer sig från den regeringen arbetar för genom förslagen i propositionen. Det är nödvändigt att dels reparera de skador som regeringspolitiken ger upphov till, dels starta nya utvecklingstrender som leder till en stärkt välfärd, ett utvecklande och sunt arbetsliv, en rättvisare samhällsgemenskap, en hållbar ekonomisk utveckling och jämställdhet mellan män och kvinnor. 6Modernisera välfärden satsa för framtiden 6.1Den offentliga sektorn måste växa behöver en ekonomisk politik för att långsiktigt säkra och utveckla välfärden. En bärande del av en sådan politik måste vara att successivt överföra resurser till gemensamma lösningar inom den offentliga sektorn, så att denna kan växa i den mån som behövs för att tillgodose behovet av välfärdstjänster av många olika slag. Vi har i motionen beskrivit en sammanhängande problematik med växande klyftor, ackumulerade privata förmögenheter som används på ett långt ifrån samhällsekonomiskt optimalt sätt och en arbetsmarknad som anpassar sig till de växande klyftorna. Detta är ett problemkomplex som återfinns i de flesta välfärdsstater och som kommer att fördjupas så länge det inte sker ett brott med den förhärskande nyliberalt inspirerade ekonomisk-politiska huvudlinjen. Detta är en utgångspunkt för ekonomiska politik. I moderna samhällen finns en inneboende tendens till att tjänster generellt sett blir allt dyrare relativt industriprodukter. Det beror på produktionens karaktär. Rationaliseringar kan och skall inte ske på samma sätt inom tjänstesektorn som i industriproduktion. Tjänster blir mer arbetsintensiva i relation till varuproduktion. Det är därmed naturligt att en växande del av de samlade resurserna i ekonomin går till produktion av så kallade humantjänster. Det är också just sådana tjänster som efterfrågas i välfärdssamhällen när inkomsterna ökar. Det borde framstå som självklart att denna utveckling inte i sig utgör ett problem. Om exempelvis äldreomsorgstjänster fördyras i relation till produktion av tv-apparater är det orimligt att framhärda i den större effektiviteten i att konsumera fler tv-apparater i stället för att tilldela en större andel av en växande inkomst åt äldreomsorgstjänster. Om inte resurserna till den offentliga sektorn som just tillhandahåller centrala tjänster i välfärdssamhället i allmänhet, och antalet anställda i denna sektor i synnerhet, växer påtvingas en tillbakarullning av verksamheter som är viktiga för ett utvecklat och utvecklande samhälle. De äldres möjligheter att få stöd till mer än det nödvändigaste rationaliseras bort. Skolbibliotek och fritidsledare anses vara en lyx och försvinner från många skolor. Samlingslokalerna blir färre och dyrare i stället för att erbjudas som självklar samhällsservice till medborgarna. Exemplen kan mångfaldigas. Vi hamnar som samhälle i den besynnerliga situationen att vi anses ha blivit alltför rika för att gemensamt ordna konsumtionen av sådant som vi behöver och vill ha! Det är viktigt att notera, hur systemskiftet i skiftet mellan , och de problem som hänger ihop med det växande klyftor, ackumulerade privata förmögenheter som används på ett långt ifrån samhällsekonomiskt optimalt sätt, och en bakåtblickande arbetsmarknadspolitik som fördjupar de växande klyftorna också har en tydlig motsvarighet i den offentliga sektorns utveckling. Som framgår av figur 7 ökade den offentliga sektorns andel av BNP från slut . Detta innebar en uppbyggnad av den samhälleliga välfärden och stora framsteg i levnadsförhållanden. minskade klyftorna i samhället. Därefter har den offentliga sektorns tillväxt planat ut. Den andel av samhällets samlade (växande) resurser som går till offentlig konsumtion har därefter till och med trendmässigt sjunkit. Om vi hade använt lika stor del av våra resurser gemensamt som 1981, hade det funnits ungefär 250 miljarder mer till den offentliga sektorn. Resurser som används på det sättet får en annan fördelningsprofil än pengar som går till skattesänkningar och omvandlas till lyxbåtar och fastigheter ägda av ett rikt skikt i samhället. Offentlig konsumtion som andel av BNP, 1950-2005 Källa: Nationalräkenskaperna. menar att ett anständigt välfärdssamhälle måste fortsätta att förbättra välfärdssektorn och inte ransonera dess tjänster efter plånbokens tjocklek. Därför behövs det betydligt fler anställda och mer resurser i offentlig sektor som avdelas dit genom statsbudgeten. Till skillnad från de avgiftsfinansierade tjänsterna, som kan växa genom ökad marknadsefterfrågan, krävs det politiska beslut för att det ekonomiska utrymmet för välfärdstjänster skall växa. En sådan nödvändig omfördelning utgör en av grundtankarna bakom välfärdssatsning på fler jobb i offentlig sektor, som presenteras i avsnitt 6.3 nedan. Att bygga ut den skattefinansierade välfärden handlar om att investera långsiktigt för att stärka produktionsförmågan och höja levnadsstandarden. Generellt sett förmår inte privatkapitalet att på allvar höja blicken från, i bästa fall, de närmaste årens resultatrapporter, vilket resulterar i att många samhällsekonomiskt betydelsefulla verksamheter blir eftersatta. Genom att skattefinansiera välfärdstjänsterna kan de fördelas efter behov, så att så få som möjligt underkonsumerar till exempel vård eller utbildning. Starka samhällen, där insikten om att alla människor på samma gång är ömtåliga och har en väldig potential, förutsätter ett heltäckande välfärdssystem där varje människas kunskaper och arbetsförmåga bidrar till samhällets välstånd. Avgiftsfinansieringen behöver generellt sett minska. ser det alltså som en viktig uppgift för en långsiktigt hållbar ekonomisk politik att förändra relationen mellan ökningstakten i privat och offentlig produktion och konsumtion så att den bättre passar behoven i ett modernt välfärdssamhälle. En sådan omorientering kan ske på olika sätt, och i praktiken är det nödvändigt med en kombination av olika typer av åtgärder och åtaganden. 6.2Trygga jobb för välfärd, jämställdhet och hållbar tillväxt Full sysselsättning är det överordnade målet med ekonomiska politik. Arbetslöshet är destruktivt både för den enskilde, för löntagarna som kollektiv och för samhället som helhet. Det är därför ett grundläggande politiskt ansvar att skapa förutsättningar för att alla skall beredas arbete. Att bryta de könsdiskriminerande strukturer i samhället och i arbetslivet som ger kvinnor sämre löner och arbetsvillkor är en särskilt prioriterad uppgift. Vi utvecklar våra konkreta förslag som rör jämställdhet i arbetslivet i kapitlet politik längre fram. Vi vill med vår politik skapa förutsättningar för ett arbetsliv som präglas av trygghet och goda möjligheter till inflytande och utveckling i arbetet, där alla har en plats efter sin individuella förmåga. Den viktigaste aktören för att förbättra villkoren i arbetslivet och öka de anställdas inflytande över situationen på arbetsplatserna är de fackliga organisationerna. Till skillnad från regeringen vill vi främja facklig organisering och skapa bättre förutsättningar för demokratiskt inflytande i arbetslivet genom fackligt arbete. Vi vill göra det billigare att vara med i facket och återställer den av regeringen slopade avdragsrätten för fackligt medlemskap. Vi återinför anslaget till facklig styrelseutbildning, arbetsmiljöutbildning och facklig EU-bevakning. Vi avvisar också regeringens indragning av stödet för kortare utbildningar som fördelats av de fackliga organisationerna. Vi vill genomföra en rad reformer som stärker löntagarnas makt och inflytande genom stärkt yttrandefrihet i arbetslivet, lagstadgad rätt till heltid och förstärkt anställningstrygghet. De allt vanligare visstidsanställningarna utgör ett särskilt allvarligt och ökande hot mot de anställdas trygghet och möjligheterna till fackligt arbete. Allra hårdast drabbade är ungdomar, i synnerhet unga kvinnor och invandrade inom LO-yrken, som genom otrygga anställningsformer i praktiken fungerar som en buffertarbetskraft med mycket små möjligheter till inflytande och utveckling i arbetet. vill minimera de otrygga visstidsanställningarna och stimulera tillsvidareanställningar genom förändringar i LAS (lagen om anställningsskydd). Vi vill dessutom höja arbetsgivaravgiften för allmän visstidsanställning som kompensation för de högre utgifter dessa medför för samhället genom fler arbetslöshetsperioder och ökad ohälsa. En solidariskt skattefinansierad arbetslöshetsförsäkring som ger löntagarna inkomsttrygghet vid arbetslöshet är en central del i den gemensamma välfärden och för en väl fungerande arbetsmarknad. Ersättningsnivåerna från försäkringen måste vara höga för att upprätthålla legitimiteten för försäkringen och för att undvika lönedumpning och sjunkande löner på hela arbetsmarknaden. Avgiften till och villkoren i arbetslöshetsförsäkringen hänger också intimt samman med den fackliga organisationsgraden. motsätter sig regeringens samtliga försämringar av arbetslöshetsförsäkringen, och föreslår i stället förbättringar som ger lägre avgifter, lägre kvalifikationskrav och bättre inkomstbortfallstäckning. Vi höjer den högsta dagpenningen i arbetslöshetsförsäkringen och aktivitetsstödet från 680 till 916kronor per dag , därefter till per dag. Från höjs grundbeloppet från dagens 320 till per dag. Ersättningsnivån i aktivitetsstödet höjs på motsvarande sätt. En aktiv arbetsmarknadspolitik är en väsentlig ingrediens i den svenska arbetsmarknadsmodellen. Arbetsmarknadspolitiken skall underlätta strukturomvandling i arbets- och näringsliv, förbättra matchningen på arbetsmarknaden och ge särskilt stöd till människor som har svårt att göra sig gällande på arbetsmarknaden. AMS kommer att omvandlas till en enda sammanhållen myndighet, Arbetsförmedlingen. Vi menar att den nya myndigheten för att kunna klara sitt uppdrag behöver betydligt mer resurser i form av personal och medel för aktiva arbetsmarknadspolitiska program än vad regeringen beviljat myndigheten. Vi avsätter också extra medel till personal som skall anställas för att stödja och lotsa personer med funktionshinder och långtidssjukskrivna in i arbetslivet. I stället för att, som regeringen, koncentrera alla arbetsmarknadspolitiska program till olika former av garantier för långtidsarbetslösa vill vi satsa på tidiga insatser för de arbetssökande som löper risk att bli långvarigt arbetslösa. Det handlar om personer som saknar relevant utbildning och arbetslivserfarenhet, men också om personer som invandrat till och personer som vill börja arbeta igen efter långvarig sjukfrånvaro. För det syftet utökar vi antalet platser i arbetsmarknadsutbildningar med 10000, samt inför anställningsstöd för nyanlända flyktingar och kraftigt förbättrade anställningsstöd till långtidssjukskrivna som vill börja jobba. För långtidssjukskrivna inför vi dessutom ett förstärkt högriskskydd, som undantar långtidssjukskrivna från sjuklöneperioden under första anställningsåret. Invandrades alltför höga arbetslöshetstal måste bemötas med både insatser mot diskriminering och riktade åtgärder för att stärka invandrades möjligheter att delta i arbetslivet på lika villkor. Bland annat vill vi satsa på förbättrad sfi-undervisning som kan kombineras med anställningsstöd och bättre möjligheter att få yrkeskunskaper och examina översatta och värderade. Vi satsar också på mer kvalitativa insatser för långtidsarbetslösa, genom att återinföra plusjobben för personer , de förstärkta anställningsstöden och programmet Gröna jobb. avsätter också för en särskild utbildningssatsning för långtidsarbetslösa unga som saknar gymnasieutbildning. Det är den grupp unga som har allra svårast att hitta jobb även då konjunkturen är god, eftersom gymnasiekompetens är ett minimikrav för i stort sett alla jobb på den svenska arbetsmarknaden . Vi menar därför att det är motiverat att erbjuda en möjlighet för dessa ungdomar att inom ramen för ett tidsbegränsat arbetsmarknadspolitiskt program skaffa en yrkesutbildning på gymnasienivå. Efter utbildningen skall de deltagare som önskar kunna beredas plats på komvux för att läsa in högskolekompetens. Insatsen för den här gruppen skall ses som ett led i den breda satsning på utbildning som gör. Det är oacceptabelt att unga kan gå igenom i skolan utan att ha fått det stöd de behöver för att klara kunskapskraven. Vi gör därför omfattande satsningar på både grund- och gymnasieskolan. Vi satsar också på att bygga ut komvux och återinför rekryteringsbidraget för personer som behöver läsa in grundskole- eller gymnasiekompetens. Vi återinför också arbetslivserfarenhet som merit vid antagning till högskolan och satsar på höjda studiemedel med . Vi vill också fortsätta satsningen på vidareutbildning av personal i äldreomsorgen. Tillsammans med ett brett utbud av arbetsmarknadsutbildningar är detta en politik för att ge alla människor, oavsett bakgrund, förutsättningar att vidareutbilda sig genom hela livet. Till skillnad från regeringen ser vi värdet av en hög generell utbildningsnivå och en arbetsmarknad som präglas av goda villkor och utvecklingsmöjligheter för var och en. Det allt hårdare tempot i arbetslivet och allt högre produktivitetskrav gör att människor med funktionsnedsättningar fått allt svårare att göra sig gällande i arbetslivet.