mot · GV02MJ447 · 2007-10-01 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om behovet av en översyn av förordningen (2004:100) om statsbidrag till åtgärder för utredning och efterbehandling av förorenade områden. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om en ny paragraf till förordningen (2004:100) om statsbidrag till åtgärder för utredning och efterbehandling av förorenade områden. Att skydda miljön runt omkring oss har dessvärre inte alltid varit självklart. Oförstånd, okunskap och bristande ansvar har gjort att det runtom i vårt land finns flera områden som förorenats svårt. Det är föroreningar som ibland kan härledas till verksamhet som bedrevs på platsen . I samband med att 1999 antog de nationella miljömålen har inventeringen av förorenade områden kommit alltmer i fokus. De områden som har högst riskklass har identifierats och återstår det tunga och kostsamma arbetet med att efterbehandla desamma. Ett arbete som är mycket viktigt för människor, växter och djur. är det lagrum som reglerar ansvaret vid efterbehandling av förorenade områden. Huvudregeln är att den som orsakat en förorening också ska bekosta saneringen av densamma. Om det däremot inte finns någon ansvarig kvar som kan åläggas att bekosta saneringen, kan en kommun i stället söka statsbidrag för att få området åtgärdat enligt förordningen (2004:100) om utbetalning av statsbidrag vid åtgärder för utredning och efterbehandling av förorenade områden. Bidrag utgår då med högst av saneringskostnaden, och följaktligen måste kommunen själv stå för . Vid en första anblick kan detta verka vara en rimlig uppdelning av kostnaderna, men eftersom saneringsarbetet kan bli mycket omfattande, kan det också bli mycket kännbart för inte minst de små kommunerna. Upplysningsvis kan nämnas att sanering av ett medelstort projekt enligt kostar . Som hjälp för bland annat mindre kommuner, kan öppna för en viss jämkning av den kommunala insatsen, men detta är inte alltid nog. För de kommuner som har ett lågt invånarantal är det mycket kännbart att drabbas av dessa oförutsedda kostnader. Då det i ansökan om statsbidrag också regleras att det är kommunen som måste vara huvudman för saneringen, kan det olyckligtvis innebära att en ansökan inte lämnas in om kommunen inte anser sig ha råd att ta på sig kostnaden. Med påföljd att allvarligt förorenad mark inte åtgärdas över huvud taget. Problematiskt är också att en kommun som söker statsbidrag måste binda sig till denna procentuella medfinansiering, utan att veta vad saneringen faktiskt kommer att kosta i slutänden. Något som kan uppfattas som ytterst tvivelaktigt ur ett kommunalekonomiskt perspektiv. Vidare är bestämmelserna så att om inte kommunen går med på medfinansiering kan man inte heller från sida utvidga undersökningen av föroreningens storlek, vilket gör att ytterligare negativa miljöeffekter från föroreningen riskerar att förbli okända. Sammantaget innebär ovanstående att kommuner av ren självbevarelsedrift kan tvingas avstå från att delta i saneringsprojekt med påföljd att viktiga saneringar riskerar att aldrig komma till stånd. Detta är en högst oroande konsekvens av dagens regler. I har vi aktuella fall som bekräftar ovanstående. Till exempel giftigaste plats (sett till förekomst av dioxin), som är belägen i kommun med 3800 invånare. Den viktiga saneringen vars totala omfattning ännu är svår att överblicka, förväntas bli mycket kännbar för kommunen, om nu kommunen har råd att gå vidare med projektet i fråga. På den aktuella platsen har det tidigare funnits en träförädlingsindustri. Såväl den tidigare ägaren som dennes söner, som ärvde marken, är döda. Marken såldes vidare före ikraftträdande och nuvarande ägare kan därmed inte åläggas ansvar för sanering utan kommunen har ansökt om statsbidrag för åtgärden. I samband med det har de frågor som vi problematiserar kring ovan blivit verklighet. Kommunen ifrågasätter hur den med sitt låga invånarantal ska kunna mäkta med att vara huvudman för att sanera ett område som den inte äger och inte har av att den saneras, mer än just miljö- och medborgarperspektivet. För att som en akutåtgärd skydda människor och djur har kommunen ombesörjt att området täckts med presenningar som i sin tur täckts med åtskilliga kubikmeter sand. Genom den riksomfattande uppmärksamhet som området fått är människor i trakten nu naturligtvis oroade över föroreningens konsekvenser för hälsa och miljö och vilka konsekvenser det kan få vid försäljning av fastigheter i området. Att saneringsåtgärden i ett sådant läge kan tillåtas stanna upp är högst anmärkningsvärt och oacceptabelt. En översyn av nuvarande bestämmelser är därför ytterst angelägen. I synnerhet som vi vet, från resultatet av den inventering som gjort, att det bara i vårt län finns flera små kommuner som riskerar att hamna i motsvarande omfattande och kostsamma situation som . I har vi dessvärre ytterligare exempel som visar på behovet av en översyn av förordningen (2004:100) om utbetalning av statsbidrag vid åtgärder för utredning och efterbehandling av förorenade områden. Det gäller föroreningar i det gamla bruksområdet i . I detta fall finns förvisso en fastighetsägare som kan åläggas att finansiera efterbehandling av området men problemet kvarstår ändå. Myndigheterna har nämligen försökt förmå fastighetsägaren att ta sitt ansvar, bland annat genom utfärdande av viten, men ägaren väljer i stället att bli skyldig staten stora belopp och att betala då hot om konkurs föreligger. De boende i får därmed dras med sin oro för de miljöstörningar som kan finnas i omgivningen och den skamfläck som det gamla Gusums bruk utgör i samhället. Det förfarande som är avsett att användas i dylika fall finns reglerade i 26 kap. 17 och 18 §§. Men dessa paragrafer kan inte tillämpas så länge det finns en verksamhetsutövare eller fastighetsägare som kan åläggas att utföra åtgärderna. Och inte kan ta risken att bekosta åtgärder som den ansvarige sedan kanske inte kan betala, blir det hela ett moment 22 och föroreningen blir kvar. i med flera har i ett brev till regeringen () förordat att en ny paragraf läggs till förordningen 2004:100. Denna skulle i så fall reglera att som förmedlar de statliga pengarna för efterbehandling kan ges rätt att utfärda en garanti så att de ovannämnda paragraferna i faktiskt kan användas när fastighetsägare medvetet fördröjer arbetet. Då antog de nationella miljömålen var syftet att miljöarbetet skulle bli mer fokuserat och målinriktat, så att vi kan lämna över ett bättre samhälle till kommande generationer, ett samhälle där de stora miljöproblemen är lösta. Det tycker vi är angeläget. Därför hoppas vi att en översyn av förordningen om utbetalning av statsbidrag vid åtgärder för utredning och efterbehandling av förorenade områden (2004:100) kan komma till stånd.