mot · GV02MJ463 · 2007-10-05 00:00:00 — tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att verka för att det globala målet för klimatpolitiken ska vara en minskning av växthusgasutsläppen med till 2050 års nivå eller vad som krävs för att begränsa temperaturökningen till jämfört med förindustriell nivå. beslutar att mål för minskning av växthusgaser ska vara räknat års nivå och att minskningen fram till dess helst ska ske med tyngdpunkt tidigt eller åtminstone i jämn takt, dvs. vara minst linjär. beslutar att mål för minskningen av växthusgaser ska vara räknat års nivå. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att ska vara världsledande i klimatpolitiken med tidigare och mer långtgående mål och innovativa medel. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att verka för nya Kyotoperioder med vidare åtaganden 20132017 osv. och att dessa slås fast . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att verka för att utsläppsutrymmet av växthusgaser för jordens människor ska fördelas lika. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att verka för att subventionerna till kol inom EU avskaffas snarast.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att motsätta sig koldioxidförvaring som metod för att begränsa växthuseffekten. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att avvisa kärnkraft som farlig, olämplig och ineffektiv för att minska utsläppen av växthusgaser.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att verka för att ha utsläppsmål på EU-nivå som inte innefattar sänkor och utifrån inköpta utsläppsrätter. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att ska arbeta för införandet av en miniminivå på koldioxidskatt inom EU.2 tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att verka för att ska kräva en internationell koldioxidskatt som omfattar bunkerbränslen vid internationella transporter.2 1 Yrkandena 7 och 9 hänvisade till NU. 2 Yrkandena 11 och 12 hänvisade till SkU. de gröna vill göra världsledande på klimatomställning av samhället. Genom att föregå med gott exempel kommer att vinna respekt och därmed lättare kunna påverka andra länder. Klimatkatastrofen är global, som alla utsläpp sker lokalt. Effekterna av ett förändrat klimat är redan synliga och skrämmande. Alla partier i och många regeringar i världen säger sig nu vilja värna miljön och vidta åtgärder för att förbättra situationen. Den gröna rörelsen driver på för att den nu ökade insikten om problemet också leder till konkreta handlingar för att minska klimatkatastrofen. För att begränsa temperaturhöjningen globalt till max i jämförelse med förindustriell () nivå behöver utsläppen av växthusgaser sluta öka och minskas med till 2050. Med något slags krav på rättvisa blir det ett betydligt större åtagande att minska utsläppen för de rika länderna, . Det är viktigt att minskningen påbörjas omgående och inte skjuts till slutet av tidsperioden. Det främsta instrumentet för att åstadkomma de nödvändiga minskningarna av utsläppen är FN. Klimatkonventionen var det första steget. Det andra steget var förslaget på det så kallande Kyotoprotokollet 1997 som satte upp kvantitativa, bindande mål för ett antal länder, främst för EU:s då 15medlemsländer, , , , och ett antal länder i som är medlemmar i . Det är lätt att visa att Kyotoprotokollet är för lite och , men det är den plattform mänskligheten har att arbeta utifrån. Vi vill bygga vidare på Kyoto med flera åtagandeperioder och med fler länders deltagande. Det är av största vikt att förmår att ta sitt ansvar och ratificerar Kyotoprotokollet och dess uppföljare. Vi ska också använda oss av alla andra tillgängliga instrument. Dit hör andra globala organisationer som och men också regionala organisationer. EU är en viktig organisation i kraft av sin storlek och därför att EU haft en viss pådrivande roll, låt vara att konkurrensen inte varit så hård. Men det var EU som räddade Kyotoprotokollet efter att hoppat av. Där spelade både miljökommissionär och miljöminister (under det svenska ordförandeskapet 2001) en hedersam roll. EU:s utsläppshandelssystem ser också ut att bli riktningsgivande för andra länders utsläppssystem även för vissa delstater i . En människa en utsläppsrätt Det finns i grunden bara en rättvis princip för fördelning av utsläppsminskningarna. Det är att dela de acceptabla utsläppen för ett visst år med antalet människor på jorden. En medborgare i ska ha rätt att släppa ut lika mycket som en medborgare i . Kyotoprotokollet uttrycker denna värdegrund genom att det slår fast att rika länder har åtaganden medan fattiga länder inte har det. Mekanismen för ren utveckling, CDM (clean development mechanism), är ett sätt att i Kyotoprotokollet försöka jämna ut orättvisorna. Den ska, välvilligt tolkad, leda till att fattiga länder får tillgång till modern, ren teknik för att minska sina utsläpp och att de rika länderna betalar dem för detta. För att de framtida Kyotoprotokollen för 20132017, 20182022 och så vidare ska bli mer och mer relevanta för att möta klimathotet krävs inte bara god vilja och bred kompetens under själva förhandlingarna. Det krävs också eldsjälar, länder, kommuner, företag, frivilligorganisationer, sammanslutningar av länder och så vidare som går före. Det finns inget bättre argument för att övertyga någon om vad som är möjligt än att peka på att det faktiskt finns och fungerar. Länder som utvecklar ny teknik, nya styrmedel och som sätter upp egna utsläppsmål är de som driver processen framåt. Det är inte något starkt folkligt tryck som har pressat fram de klimatavtal vi har. Politikerna i de flesta länder tar råd av forskarsamhället, och de är oroade av vad de hör. De försöker dels att inte göra för mycket på grund av trycket från de egna lobbyisterna från den gamla industrin, dels att inte göra för lite för att inte behöva skämmas inför andra nationer. Det senare kan mer positivt uttryckas som att ta möjligheten att få en internationell hjälteroll eller att handla efter samvete. har, även det utan större konkurrens, varit föregångare ; genom riksdagsbeslutet om koldioxidtak , införandet av koldioxidskatt 1991, en mycket stor satsning på biobränslen, de lokala investeringsprogrammen LIP och deras uppföljare Klimp, genom trängselskatten i och genom nationella klimatmål som går längre än vad EU beslutat. har spelat en liknande roll med många innovativa grepp och radikala klimatmål. bar nästan ensamt upp vindkraftutvecklingen och har därmed skapat ett stort koldioxidfritt alternativ till fossil kraft. är också världsledande när det gäller energieffektivisering. har gjort stora insatser för vindkraft, solvärme och solceller. är världsledande vad gäller solvärme. Det finns alltså länder som visat att man kan gå före. Det är möjligt. Vi vill verka för att EU fortsätter att spela en ledande roll genom mer ambitiösa klimatmål. beslutade om att minska EU-ländernas utsläpp av växthusgaser under förutsättning att andra industriländer förbinder sig till jämförbara minskningar. I avvaktan på en global uppgörelse åtar sig EU att minska utsläppen av växthusgaser med till 2020 jämfört med nivåer. visade med sitt beslut att den missförstått dynamiken i klimatförhandlingarna genom att föreslå att utsläppen ska minskas ovillkorligt och om andra länder skärper sig. Vi menar att det är genom att EU binder sig vid som man tvingar andra länder att skärpa sig. bör driva att EU ska vara ledande inte bara vad gäller generella mål utan i alla detaljer för hur de ska tolkas och uppnås. Vad gäller mål har det ett egenvärde att de slås fast för att sända ut tydliga signaler till industrin för dess långsiktiga investeringar och inriktning för forskning och utveckling. När genom klimatpropositionen 2002 bestämde sig för målet att minska växthusgasutsläppen var det givetvis alldeles för lite. Men det var ändå bättre än vad EU hade tilldelat oss. Om hela EU hade gjort som och skulle växthusgasutsläppen i EU kunnat minska i stället för . Dessutom fanns det ett antal detaljer i det svenska klimatmålet som gjorde åtagandet starkare. Den svenska skogen växer mer än den avverkas, men det svenska målet gäller exklusive sänkor, det vill säga exklusive det koldioxidupptag skogstillväxten innebär. Då, 2001, var det en allmän uppfattning att skulle bli nettoköpare i den kommande handeln med utsläppsrätter. Men målet gäller verkliga utsläpp, utan avräkningar. Vidare visste man att det skulle bli möjligt att köpa ytterligare utsläppsrätter från projekt i länder i syd, men sådana skulle inte heller få användas för att klara målet. Det nationella målet om 25 procents minskning av växthusgasutsläppen års nivå är konstruerat på samma sätt. Det har förstås sina fördelar om det nationella målet är enkelt jämförbart med det mål som kommer att förhandlas fram inom EU, men om det dels är mycket bättre än vad EU:s bördefördelning (fördelningen mellan länder utifrån EU:s totala andel) förelägger , dels är striktare i detaljerna är det bara en fördel. Hur få med och Det är givetvis önskvärt att alla länder får bestämda åtaganden för hur mycket de får släppa ut. Viktigast är att får det. släpper ut mest i hela världen. Landet har ratificerat klimatkonventionen och undertecknat men alltså inte ratificerat Kyotoprotokollet. intar också en särställning genom de extremt höga utsläppen per invånare. Det är nästan fem gånger världsgenomsnittet som i sin tur är mer än dubbelt så högt som världen tål. Tabell 1 Utsläpp 2003 Utsläpparnationer, topp 20 utsläpp miljoner ton C procent av världens utsläpp per capita-utsläpp, ton C/capita Källa: Lboratory , egna beräkningar. Tabellen ovan gäller koldioxid, inte samtliga växthusgaser, och även koldioxiden är beräknad på ett annat sätt än vad som redovisas till klimatkonventionen. Men den ger ändå en god bild av var problemen finns. utsläpp (2003) per invånare ligger inom ramen för vad som kan anses hållbart medan (2003) ligger strax däröver, på hälften av den svenska nivån. De svenska utsläppen var kol per invånare 2003. Kyotoländerna (inklusive och ) står för hälften av världens utsläpp. Mot bakgrund av detta är det bråttom att de rika länderna minskar sina utsläpp. Det finns flera skäl för det. Det är i de rika länderna den största skulden till problemet finns, det finns mest pengar, den mesta forskningen och utvecklingen sker och den bästa administrativa kapaciteten finns för att genomdriva fattade beslut. Det är givetvis också viktigt att få med , och andra utvecklingsländer, men det är kontraproduktivt att försöka tvinga dem. Det är förståeligt att de har en avvaktande hållning. De vill först se att de rika länderna menar allvar med sina åtaganden. Eftersom fattiga länder kommer att drabbas hårt av klimatförändringar kommer deras regeringar att utsättas för samma press som alla andra att göra sitt. Om EU, och gör stora åtaganden om minskningar kan det finnas en möjlighet att de stora utvecklingsländerna kommer med i uppföljningen av Kyoto, direkt . Om det inte går finns det en ny chans och ett antal mjukare möjligheter. En sådan är att de berörda länderna gör åtaganden vad gäller energiintensitet. Det är åtaganden som innebär att utsläppen ska öka betydligt långsammare än bruttonationalprodukten (BNP). En annan är sektoriella överenskommelser, till exempel vad gäller malmbaserat stål. Om alla världens malmbaserade stålverk gör ett kollektivt åtagande för sina utsläpp, med möjlighet att köpa och sälja av varandra, skapas möjligheter att investera i en radikalt bättre teknik i länder såväl inom som utom Kyotosystemet. använder stålindustrin stenkol som reduktionsmedel därför att det är så mycket billigare än alla andra alternativ. Branschöverenskommelser om utsläpp skulle också vara möjliga inom branscherna för cement-, kalk- och oljeraffinaderier. , , skulle kunna spela en positiv roll här i sin strävan efter rättvis konkurrens. Andra medel för att föra fattiga länder närmare Kyotosystemet är olika fonder för tekniköverföring, lindrigare regler för patenträtt och bilateralt bistånd med klimatpolitiska styrmedel. Gentemot och kan man i värsta fall tänka sig hårdare metoder, exempelvis gränsjusterade tullar för vissa energiintensiva produkter för att de inte ska skaffa sig konkurrensfördelar genom sämre klimatpolitik. Men huvudspåret måste ändå vara övertalning, och det kan gå ganska fort. president och hans administration tycks nu äntligen ha gett upp sina försök att förneka växthuseffekten. Än viktigare är att ett antal delstater i , däribland och , har egna utsläppsmål och kommer att införa egna varianter av utsläppshandel som senare kanske kan samordnas med EU:s. Även i har delstater tagit egna initiativ. CDM och sänkor med måtta En av hörnpelarna i Kyoto är mekanismen för ren utveckling, CDM, för projekt som länder med åtaganden genomför i fattiga länder utan åtaganden. Den har ett hedervärt syfte, men den fungerar också som ett alibi för att inte vidta åtgärder mot utsläppen på hemmaplan. Detta är negativt på flera olika sätt. Man tappar i omvandlingstryck i de rika länderna. Man köper sig fri. Detta minskar också trovärdigheten gentemot de länder som inte har åtaganden. Projekten är vidare av högst varierande kvalitet och relevans. En stor del av dem handlar om uppsamling av metan från soptippar, något som borde ske ändå av brandskyddsskäl och på kommersiella grunder. En annan stor grupp projekt handlar om freonavveckling, där nedläggning av en freonfabrik kan generera många utsläppsrätter men där det inte finns något hinder för att en ny likadan fabrik uppförs i närmaste stad. Vi anser att det är mycket viktigt att både skärpa kriterierna för CDM och att begränsa användningen av dem. Sänkor, alltså betalning med utsläppsrätter för skogsplantering inom CDM, bör inte tillåtas. Visserligen är det sant att skogsavverkning, i meningen minskning av beskogad yta, leder till stora utsläpp av koldioxid. Men skogen ger många ekosystemtjänster, och utsläppshandel är ett alldeles för trubbigt instrument för att skydda regnskogar och biologisk mångfald. I värsta fall kan skogar huggas ned utanför systemet och sedan återplanteras och då generera utsläppsrätter. Ytterligare en nackdel med CDM är att de kan tendera att ersätta vanligt bistånd. Rika länder bör kunna ge bistånd till fattiga länder för bra, robust och miljövänlig teknik för bland annat fattigdomsbekämpning utan att som motprestation kräva utsläppsrätter som betalning. Ett exempel på vad vi bör satsa på i biståndet är solceller. Detta är ofta det bästa och billigaste sättet att få fram kilowattimmar till ljus, mobilladdare, radio, tv och kanske ytterligare någon applikation för de nästan två miljarder människor som inte har tillgång till elnät. Genom att på detta sätt skapa marknad för solceller gynnar vi också våra egna intressen. Fler solceller ger billigare solceller, och det innebär att den tidpunkt då solceller i stor skala kan ersätta kolkraft i soliga länder kommer tidigare. Vad gäller utsläppshandeln är det viktigaste för framtiden att tilldelningen blir restriktiv. Men det är också ohållbart att all tilldelning sker gratis. Särskilt illa är att den till största delen sker efter historiska utsläpp, vilket för del betyder efter vilka utsläpp företagen hade åren 19982001. Detta belönar förorenaren och straffar till exempel dem som gick över till biobränslen redan innan denna tidpunkt. Det finns också ett stort mått av godtycke, som ökar ju mer produktionsvolym och teknik förändras utifrån basåren. Ett enkelt sätt att ta bort godtyckligheten är att istället fördela utsläppsrätterna genom att staten auktionerar ut dem. Tyvärr har också det nackdelar. Om allt auktioneras ut, och tilldelningen är restriktiv, kommer stora delar av den tunga industrin att gå med förlust. Kraftindustrin kan däremot klara sig ganska bra, bland annat för att den kan lasta över sina kostnader till konsumenten. Det är därför bättre om man i möjligaste mån kan tilldela utsläppsrätter efter bästa möjliga teknik eller riktmärken. Ett riktmärke kan beskrivas enligt följande. Kolkraftverk släpper ut koldioxid , gaskraftverk kanske och biokraftvärmeverk inget alls. Om man tar ett genomsnitt för elproduktion och lägger på ett minskningsbeting kan man få som resultat att alla får . Det ger i så fall en kraftig extrakostnad för kolkraftverken, en måttlig extrakostnad för gaskraftverk och en direkt intäkt för biokraftvärmeverken som ju kan sälja sina rätter. Bästa möjliga teknik innebär i princip att inga elproducenter får någon tilldelning eftersom det finns flera sätt att producera, eller ersätta, el utan utsläpp. omfattar fem gaser förutom koldioxid. vill att fler sektorer och fler gaser tas in i utsläppshandeln. Det finns problem med detta. Om transporterna tas in i systemet får man ännu större skillnader i betalningsförmåga. Bilarna kommer att äta upp utrymmet för den tunga industrin. Eftersom den tunga industrin inte kommer att acceptera att bli uppäten kommer den att se till att tilldelningen blir så generös att priserna för utsläppsrätter blir mycket låga, och då kommer systemet inte att leverera några utsläppsminskningar. Att ta in andra gaser är också olämpligt. De släpps ofta ut i små mängder, beräknas indirekt och med stora osäkerheter. För gaser som svavelhexafluorid (i transformatorer) och perfluorkarboner (i aluminiumindustrin) tar jämförelsetalen med koldioxid inte hänsyn till deras extremt långa uppehållstid i atmosfären, upp till . Dessa gaser bör regleras med lagar och förordningar. I domineras utsläppen av tillverkningsindustrin såsom stål, cement, kalk, oljeraffinaderier, papper och massa. Men i resten av EU och världen är elproduktion från kol den största utsläppskällan. För att utsläppshandeln ska bli ett effektivt klimatpolitiskt instrument krävs att den framför allt slår hårt just mot kolkraften. Oljeförbrukningen drivs helt och hållet av transportsektorn där det inte finns någon storskalig ersättning. Biobränslen kan inte ersätta världens bensin, diesel och flygbränsle fullt ut, fast de kan göra en del av jobbet. Förbrukningen måste minska genom snålare fordon, ändrat förarbeteende och ändrade transportmönster. Det krävs många andra medel än höjd skatt för att påskynda utvecklingen. Med höjd drivmedelsskatt som enda instrument krävs en höjning som är politiskt och socialt oacceptabel. Situationen för kol är en helt annan. Kol används huvudsakligen, till , i kraftverk, och det är där ökningen sker. Det gäller för stenkol och ännu mer för brunkol. I ett kolkraftverk produceras runt koldioxid . Fossilgaskraft, som är det främsta alternativet , ger bara en tredjedel så stora utsläpp. Biokraftvärme och vindkraft ger inga utsläpp alls. I investeringsperspektivet kan all världens kolkraft ersättas av annan kraft. av världens koldioxidutsläpp kommer från kol det mesta av det från kolkraft. Kol ger dessutom upphov till stora mängder av andra växthusgaser. Grovt sett kan man säga att kol är halva problemet, och det är ett tekniskt och ekonomiskt ganska lätt problem att lösa. I EU i allmänhet och i i synnerhet är det svårt att få genomslag för den enkla sanningen att antingen har man kol eller klimatpolitik. I åtnjuter kolbrytningen direkta statssubventioner, vilket är förbjudet enligt och därför kräver dispens från . har gett sådana dispenser. Vi kräver ett stopp för detta. Hälften av el kommer från kol. är världens största kolexportör. Detta förklarar varför just dessa länder gjort allt för att krångla till och sabotera klimatförhandlingarna. Olje- och gasindustrin kan överleva en tuff klimatpolitik. Utfasningen av olja kommer att ta tid. Dessa företag har dessutom en bred och tung teknisk kompetens och kan lättare ställa om för att producera och sälja biodrivmedel, pellets, solceller och vindkraft. Kolgruvor och kolkraftverk har däremot nästan inga anpassningsmöjligheter. Däremot har de oerhört väl upparbetade politiska kanaler och ett förstklassigt propagandamaskineri i alla länder där de finns, bland annat i och EU. Om kollobbyn inte trängs tillbaka finns det också en risk att kolbaserad produktion av bensin och diesel kommer att ta fart. Koldioxidförvaring en dyr och osäker chansning Kolkraftens hopp står nu till att de lyckas övertyga marknad och politiker att koldioxidförvaring är ett sätt att göra kol miljöanpassat. Tanken är att koldioxiden skiljs av från kraftverkets rökgaser och sedan trycks ned i ett hål i marken där den ska stanna för evigt. Detta koncept hårdlanseras nu av världens kolföretag, däribland . Konflikträdda politiker lyssnar gärna. I energipaket föreslås koldioxidförvaring som en huvudstrategi för klimatmålet. Man föreslår också att tolv demonstrationsanläggningar ska vara i drift 2015. Det finns en lång rad invändningar mot koldioxidförvaring: Tekniken är komplex och inte prövad. Den är till skillnad från förnybar energi och effektivisering per definition inte hållbar. Den rymmer många miljörisker, framför allt att väsentliga delar av koldioxiden läcker ut. Det kommer att ta , åtminstone , innan en stor del av koldioxiden från en stor del av fossilanvändningen kan lagras. Den tar pengar från förnybar energi och effektivisering, som kan leverera utsläppsminskningar inom betydligt närmare tid. Tekniken kan inte användas i liten skala, i till exempel bilar, Det kan visa sig bli för dyrt, så att tekniken aldrig blir kommersiell. Hypotetiska koldioxidfria kolkraftverk legitimerar fortsatt konventionell kolkraft i nutid. Det kan upplevas som svårt att säga nej till en viss teknik, men i detta fall, exempelvis i EU:s energipaket och i scenarier, förutsätter man helt enkelt att tekniken kommer. Man kan, som , och , anta att kol kommer att användas och att det gäller att minimera dess klimatpåverkan. Kolets framtid är den mest dramatiska klimatpolitiska frågeställningen. Resurserna av olja och gas är små jämfört med kolet. De kända resurserna räcker med dagens förbrukning, enligt energibolaget , och kanske enligt andra källor. Oljan räcker och gasen enligt BP:s uppskattning 2006. Som svenskar har vi ett särskilt ansvar i denna fråga. är en världsledande aktör för koldioxidförvaring som dessutom ägs av svenska staten. Däremot har vi inga kolgruvor och kolkraftverk att slå vakt om. Om inte kan tala klartext om kolet och framtiden, vem kan då göra det? Det första som behöver göras inom EU är att få en snabb utfasning av kolsubventioner och att få fram sunda principer för utsläppsrättshandeln. Det är också viktigt att få stopp för de många olika indirekta subventionerna som stater ger till fossila energikällor. Kärnkraft: för dyrt, , för lite Kärnkraft är inte en bra metod att minska koldioxidutsläppen. Kärnkraft är ett farligt, dyrt och långsamt sätt att minska utsläppen jämfört med energieffektivisering och vindkraft. Ledtiden för en enstaka reaktor, alltså tiden från idé till drift, är kanske i genomsnitt i världen, men ledtiden för ett större kärnkraftsprogram är mycket längre. Den innebär att man förlorar tid och pengar. Allt som liknar dagens kärnkraft är också oerhört ohållbart; om kärnkraften fördubblas blir det brist på uran och om man ska ta någon hänsyn till miljö och andra markintressen och demokratiska processer. Utveckling av ny kärnkraftsteknik som transmutation och bridreaktorer innebär visserligen att resursbasen ökar väldigt mycket, men det kostar oerhört mycket pengar, tar mycket och något säkert resultat kan ändå inte utlovas. Fusion är så avlägset att vi redan vet att denna teknik är irrelevant 2050. Men har en vindkraftsproduktion på /år byggts upp i bara de tre länderna , och . Det kommer att gå fortare och med en än mer målmedveten satsning kan det gå mycket fortare i många länder. Solceller är för dyra för att konkurrera med kolkraftverk. Det finns dock många sorters konkurrerande teknik, hundratals nischmarknader och produktionen växer nu .