mot · GV02C300 · 2007-10-04 00:00:00 — En person som tidigare blivit vräkt har mycket små möjligheter att återkomma till den reguljära bostadsmarknaden. Hyresvärdarna har skärpt sin bedömning av nya hyresgäster. Kreditupplysning, referenser och kontakter med arbetsgivare är några av de verktyg som hyresvärdarna använder i sorteringen av sina tilltänkta hyresgäster, utöver det som närmast kan beskrivas som underrättelseverksamhet och som förekommit åtminstone inom allmännyttan i . Med andra ord har ingången till den reguljära bostadsmarknaden blivit mycket trång. I detta avseende skiljer sig i många fall de allmännyttiga hyresvärdarna inte nämnvärt från de privata. Den uppmärksammade MKB-affären i är ett tydligt och avskräckande exempel på vad som kan hända när ett kommunalt bostadsföretag utformar sina egna lagstridiga rutiner och riktlinjer för att underlätta avhysning av vad man anser vara misshagliga hyresgäster. Allmännyttan har, som bl.a. () i framhållit, successivt befriats från sitt bostadssociala ansvar och i stället anpassats till en mer konkurrensinriktad bostadsmarknad, vilket har medfört en skärpning av bostadsföretagens uthyrningspolicy. Många hyresvärdar ställer en rad krav på de tilltänkta hyresgästerna. Kraven varierar från hyresvärd till hyresvärd. Villkoren för kontrakt dikteras av hyresvärdarna, hanteras godtyckligt av uthyrarna och inte vare sig avvisningskriterier eller enskilda beslut är möjliga att överklaga så länge de inte kan bevisas innebära uppenbar diskriminering. Framför allt ungdomar, men också socialbidragstagare, arbetslösa och lågavlönade, drabbas av hyresvärdarnas godtycke. har haft ett särskilt uppdrag att utveckla indikatorer för att följa integration och segregation på bostadsmarknaden. Utifrån förslag i Ds 2006:9 ska man även inventera och kartlägga hur kraven och villkoren för att få en bostad ser ut . Detta ska ske för att regeringen ska få en samlad bild av alla de olika krav och regler som finns på bostadssektorn avseende rätten till ett hyreskontrakt. För att även få en rättssäker beslutsprocess, där de som söker men inte får en ledig bostad får veta på vilka grunder de avvisats, vill att en överklagningsrätt för prövning av hyresvärdens skäl att vägra en bostadssökande ett hyreskontrakt ska införas. Den rättslöshet som drabbar de bostadssökande skulle med all sannolikhet minska om en sådan möjlighet infördes. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 8Boendetrappa och sekundär bostadsmarknad har , tillsammans med , på regeringens uppdrag tagit fram en plan för hur man ska kunna följa upp och bevaka utvecklingen av den s.k. sekundära bostadsmarknaden (). Med sekundär bostadsmarknad avses, inom uppdragets ram, de bostäder som med olika typer av avtal eller på annat sätt upplåts genom försorg. Enligt sociologen och forskaren handlar det om bostäder som upplåts i andra hand utan besittningsrätt och med tilläggsvillkor som går utöver dem som vanliga hyresvärdar anger. I rapporten pekar och på vikten av att inte se bostadsbehovet för hemlösa personer enbart som ett socialpolitiskt problem. Myndigheterna betonar att det i allra högsta grad också är en bostadspolitisk fråga. Man menar att självklart finns det människor som behöver andra samhälleliga stödinsatser, utöver hjälp med att skaffa en bostad, men att kampen mot hemlösheten för den skull inte får reduceras till enbart sociala stödinsatser. Tvärtom så lyfts hemlösheten fram som ett strukturellt problem, som hänger samman med hur bostadsmarknaden fungerar. Kommunerna har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen faktiskt får det stöd och den hjälp som de behöver. På många håll skulle det behövas ett avsevärt bättre samarbete mellan kommunernas socialtjänst och den del av kommunens organisation som har ansvaret för bostadsförsörjningen. Men under förra mandatperioden var det dock bara tre av tio kommuner som tog fram riktlinjer för bostadsförsörjningen såsom kommunerna enligt lagen om kommunernas bostadsförsörjningsansvar är ålagda att göra. Enligt och tenderar dessa riktlinjer och program dessutom att handla mer om bebyggelseplanering än om frågan hur bostäderna skall komma bostadslösa till del. Kommunerna organiserar oftast den sekundära bostadsmarknaden som en s.k. boendetrappa, där syftet uppges vara att klienter hos som står utan bostad skulle kunna träna i eget boende och gradvis avancera för att erhålla en bostad med eget kontrakt. Verkligheten bakom denna retorik ser tyvärr annorlunda ut. På många håll finns tendenser till inlåsningseffekter och den hemlösa blir kvar i stödboendet. och menar att det till och med kan vara en belastning att ha en bostad genom , eftersom risken finns att man efter det aldrig blir godkänd som hyresgäst med eget förstahandskontrakt. Dessa kommunala boendelösningar för hemlösa blir därför ofta en separat bostadsmarknad, med helt egna regler och förutsättningar. påvisade att i kommuner som använder boendetrappor är de helt hemlösa avsevärt fler än i kommuner som inte gör det. Resultatet bekräftades också i slutbetänkande (SOU 2001:95). Till detta kan fogas några slutsatser som redovisar i sin avhandling. I undersökning av hemlöshetspolitiken i två kommuner har hon granskat vilka klientkategorier som ges tillträde till boendetrappan, och noterar bl.a. följande: Den tredje och största gruppen flyttar in på trappans lägsta steg, vilket innebär jour- och korttidsboende. Denna grupp kommer i regel inte vidare uppåt i trappan. på det första trappsteget flyttar de i stället ut och befinner sig då ofta i en situation där de helt saknar tak över huvudet. I stället för att fungera som ett första steg på vägen till en bostad tycks alltså trappans lägsta steg leda ut ur trappan till akut bostadslöshet. Det tycks också i hög grad vara avskuret från resten av trappan. Här finns de klienter som kategoriseras som omotiverade och icke-behandlingsbara (s. 324). De boendelösningar som kommunerna erbjuder hemlösa är vanligtvis andrahandsupplåtelser som är kombinerade med specialvillkor som innebär betydande begränsningar i hyresgästens möjligheter att disponera och förfoga över bostaden. Dessa går ofta långt utöver dem som gäller för övriga, vanliga, hyresgäster och är inte så sällan integritetskränkande, i vissa fall direkt olagliga (SOU 2001:95, SOU 2004:3). De kan bl.a. innebära förbud mot att ha övernattande gäster eller sällskapsdjur i bostaden. Bostaden är för ett medel för att uppnå en viss målsättning som formulerats i en s.k. arbetsplan. För att få ett andrahandskontrakt måste klienten underkasta sig tillsyn och kontroll, ett uttryckligt villkor från och fastighetsägaren, vilket ibland innebär oanmälda hembesök med hjälp av en extranyckel. Studier visar att hemlösa människor i mycket liten utsträckning efterfrågar den typ av s.k. stöd som hjälpsystemet erbjuder dem. Majoriteten anser sig ha kontroll över sina liv; förutom att de saknar bostad är det stora problemet deras ekonomiska situation. Det är också i denna riktning som och går när man lyfter fram det viktiga i att se att hemlösheten långt ifrån bara är ett socialpolitiskt problem. Det finns dock alternativ till det svenska systemet. I ett tyskt hemlöshetsprojekt (H13) i erbjöds personer med långvarig hemlöshet en fast bostad, där stöd från socialtjänst/frivilligorganisationer förmedlades som ett varaktigt erbjudande, inte som ett villkor för att få tillgång till bostaden. En genomförd sjuårsuppföljning av sociologen , Från härbärge till egen bostad (2005), visar att initiala prognoser om hur hyresgästernas vårdbehov skulle komma att utvecklas ofta visade sig vara felaktiga. Hyresgäster som från början hade haft en positiv prognos och där inga riskfaktorer bedömdes föreligga hade ändå hamnat i krissituationer, bl.a. till följd av förfallna hyresskulder. Hemlösa som hade bott på institutioner och som socialarbetarna trodde skulle löpa stor risk att förlora sina bostäder, lyckades tvärtom behålla sina kontrakt som deras behov av stöd minskade successivt. En uppenbar risk med den sekundära bostadsmarknaden och härbärgen är just att hemlösa förutsätts vara i behov av någon annan insats än en bostad. En sådan inställning, i kombination med en föreställning om att de hemlösa strax kommer att få egna bostäder, legitimerar också att hemlösa som placerats i boendetrappan får hålla till godo med en bostadsstandard och hyresvillkor som är oacceptabla för andra och som dessutom är kontraproduktiva i förhållande till socialtjänstlagens normaliseringssträvanden. När andrahandskontraktet görs till norm för bostadslösa är syftet med denna upplåtelseform förfelat. Lagstiftningen utgår från att den som hyr ut en bostad i andra hand tillfälligt upplåter sitt privata hem och inte därmed bör riskera att förlora det, men på den sekundära bostadsmarknaden har andrahandskontraktet konstruerats enbart för att begränsa den boendes rättigheter. Det är därför nödvändigt att se över besittningsskyddet för innehavare av andrahandskontrakt i de fall där juridiska personer innehar förstahandskontraktet. De som bor med andrahandskontrakt på den sekundära bostadsmarknaden bör dessutom ges reell möjlighet att komma in på den reguljära bostadsmarknaden. Detta kan ske antingen genom att göra det möjligt att omvandla andrahandskontrakt till förstahandskontrakt eller, om hyresgästen själv vill, garantera förstahandskontrakt på en annan bostad. Regeringen bör återkomma med förslag på hur man kan skärpa reglerna kring besittningsskyddet för innehavare av andrahandskontrakt där hyresvärden är en juridisk person, i enlighet med det som ovan anförs. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Konsekvenserna för hushåll med svag position på bostadsmarknaden av upphävandet av bostadsförsörjningslagen och bostadsanvisningsrättslagen har aldrig blivit utredda. Det är dock tydligt att det kraftigt försvårade förhållandet för de bostadslösa. Den nya bostadsförsörjningslagen (2000:1383) som trädde i kraft ger staten rätt att ålägga en kommun att inrätta bostadsförmedling om det behövs med hänsyn till situationen på bostadsmarknaden, en möjlighet som regeringen fortfarande inte använt sig av trots att det är uppenbart att många kommuner inte klarar av att upprätthålla en fungerande bostadsförsörjning. Den nu gällande lagstiftningen är ett steg i rätt riktning, men med tanke på att hemlöshet även finns i kommuner med överskott på lägenheter hade det varit bättre med obligatorisk bostadsförmedling, även för att få en tydlig bild av efterfrågan och därmed ett planeringsunderlag. anger i sin bostadsmarknadsenkät att endast tio av landets kommuner () har en bostadsförmedling. Denna utveckling är till förfång för alla bostadssökande men lämnar också fältet öppet för fastighetsägare att enväldigt avgöra vem som ska få en ledig lägenhet. Även många kommunala bostadsföretag har övergivit kösystemet för att fritt kunna välja den bostadssökande de föredrar till en viss lägenhet, något som även förvärrar segregationen. En bostadsförmedling måste kombineras med bestämmelser som inskränker hyresvärdarnas makt att själva ställa upp krav eller villkor i samband med uthyrning. redovisar bostadsmarknadsenkät hur det med som exempel förekommer att hyresvärdar ställer krav att det inte får bo fler än x antal personer i bostaden eller fler än ett visst antal barn. En undersökning av vilka adresser som kraven ställs på indikerar att i vissa geografiska områden ställs högre krav än i andra, detta oberoende av hur hög hyran är. Diskrimineringen av bostadssökande har även lett till att personer som saknar fast anställning eller som uppbär försörjningsstöd inte kan få en lägenhet. upplyser på sin hemsida att hyresvärdarna har möjlighet att själva avgöra kravprofilen på de bostadssökande som förmedlingen föreslår. Bland förmedlingens utannonserade bostäder är det fortfarande främst privata hyresvärdar som ställer en mängd orimliga krav på den bostadssökande, men antalet allmännyttiga bostäder med olika förhandskrav på de tilltänkta hyresgästerna ökar tyvärr ständigt. Den föregående regeringen tillsatte en arbetsgrupp med uppgift att göra en översyn av bostadsförsörjningslagen och frågor rörande bl.a. kommunala bostadsförmedlingar. Arbetsgruppen redovisade sina förslag i promemorian Ds 2006:9 där det bl.a. föreslås åtgärder som tydliggör kommunernas bostadsförsörjningsansvar. Ett förslag är att varje kommun ska ha en s.k. bostadsservice som ska förmedla lägenheter till bostadssökande i turordning efter kötid samt lämna information om förmedlingsprinciper, bostadsbidrag, bostadstillägg m.m. stöder många av förslagen och förutsätter att man i den fortsatta beredningen av dessa frågor beaktar promemorian. I vissa delar är dock förslagen otillräckliga. vill att det i en reviderad lagstiftning på området inte bara klargörs vilka kriterier som ska gälla vid förmedling av alla hyreslägenheter så att samhället på detta vis ges insyn i hyresvärdarnas tillämpning av reglerna. Vi vill även att den reviderade lagstiftningen ger kommunerna obligatorisk skyldighet att anordna en eller regional bostadsförmedling. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Den undfallande inställning till fastighetsägarna som demonstrerar kan förklaras av dess beroende av hyresvärdarnas goda vilja för att alls ha några bostäder att förmedla. För att faktiskt kunna påverka vilka som får tillgång till privata fastighetsägares lägenheter måste kommunen ha makt att fördela dem. Bostadsanvisningsrättslagen gav kommunerna rätt att anvisa bostadssökande till bostadslägenhet som skulle upplåtas med hyresrätt eller bostadsrätt och var ett kraftfullt redskap för att garantera kommunmedborgarnas möjlighet till bostad. Erfarenheterna visar att det är nödvändigt att införa en lagstiftning på detta område. Förslagen i Ds 2006:9 kan tillsammans med den tidigare bostadsanvisningsrättslagen tjäna som en lämplig utgångspunkt för kommande lagstiftningsarbete. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 10Allas rätt till bostad Socialtjänstlagen som den tolkas garanterar inte hemlösa rätten till eget boende utan endast tak-över-huvudet. Med rätt till bostad avser vi här den enskilde medborgarens rätt i strikt juridisk mening. När ställde en fråga till folkhälso- och socialtjänstministern om hemlösas rätt till bostad (2003/04:1002), framförde ministern i sitt svar å ena sidan att kommunerna har svårt att fullgöra en sådan skyldighet, och å andra sidan att rätten till bostad redan finns enligt socialtjänstlagen. Dessa två ståndpunkter går knappast att förena. Vidare åberopade ministern i sitt skriftliga svar att en stor mängd remissinstanser hade avstyrkt förslag (SOU 2001:95) att komplettera SoL med en rätt till bostad för hemlösa. Regeringens politik måste styras av ett rättighetsperspektiv i enlighet med både regeringsformen och de av antagna bostadspolitiska målen, dvs. att bostaden är en social rättighet. Människors sociala rättigheter kan aldrig göras beroende av hur en majoritet utvalda remissinstanser tycker i en viss fråga, särskilt inte som många av dessa är parter i målet. bildade ett femtontal ideella föreningar med verksamhet för hemlösa föreningen för boende- och hemlöshetsfrågor med syftet att i samverkan med medlemsorganisationerna mobilisera alla aktiva aktörer för allas rätt till en god bostad till rimlig kostnad. Till medlemsorganisationerna hör bl.a. Hela människan, och , vilka genom sin stöd- och härbärgesverksamhet är väl förtrogna med hemlöshetens konsekvenser. har nätverket talat för döva öron, men det finns anledning att erinra om att det skotska parlamentet relativt har antagit en lag, Homelessness Etc. () Act 2003, som ger alla hemlösa en villkorslös rätt till en fast bostad. Denna reform ska vara fullt genomförd . Det som är möjligt i borde också vara fullt genomförbart här i . Rätten till bostad kan som skriver inarbetas i socialtjänstlagen, där 4 kap. 1 § kompletteras med en bestämmelse om att rätt till bistånd också ska omfatta rätten till en egen bostad. Denna rättighet utgår från den definition av hemlöshet som Feantsa har utarbetat (se ovan under avsnittet Hemlöshet: definition och räkningar) och innebär att även personer med exempelvis ett inadekvat boende kan betraktas som hemlösa och därmed omfattas av rätten till bostad. Avsaknaden av en bostad är naturligtvis ett reellt problem även för dem som inte är klienter hos . I dessa fall är det inte rimligt att den enskilde ska behöva vända sig till för att kunna tillförsäkras en adekvat bostad, och är inte heller dimensionerad för att klara av en sådan uppgift. Rätt till bostad i fall där socialtjänstlagen inte är tillämplig skulle i stället kunna inarbetas i nu gällande lag om kommunernas bostadsförsörjningsansvar och med den av oss föreslagna kommunala bostadsförmedlingen som ansvarig för att tillgodose detta behov. Regeringen bör utreda och föreslå lagändringar varigenom 4 kap. 1 § socialtjänstlagen kompletteras med en bestämmelse om rätt till egen bostad. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Regeringen bör likaså utreda och föreslå en komplettering i lagen om kommunernas bostadsförsörjningsansvar så att här införs en bestämmelse om rätt till egen bostad. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna.