mot · GV02Ju394 · 2007-09-22 00:00:00 — Detta gäller dock inte dem som dömts av någon av tribunaler för brott mot internationell humanitär rätt eller av och som överförts hit för verkställighet. Förändringarna var positiva och löser en del av de principiella problemen med den tidigare ordningen. Även om förändringarna skulle få det avsedda genomslaget löser det dock inte frågan om det är rimligt att de som har dömts för brott får sin strafftid påverkad av vad som händer . Sker det grova och uppmärksammade brott och allmänhetens attityd hårdnar eller förändras det politiska klimatet i dessa frågor är det ofrånkomligt att detta kommer att påverka strafftidens längd. Även tillkommande straffskärpningar för grova brott kommer eventuellt att påverka bedömningen när man ska tidsbestämma straffet. Det strider mot principen att man inte ska kunna drabbas av retroaktiv lagstiftning. Tyvärr tyder också många avgöranden på att detta varit ett dominerande inslag när den nya lagstiftningen ska tillämpas. I skrivande stund väntar det första avgörandet i HD, men nuvarande ordning har alltså redan börjat visa på problem. Innan straffet tidsbestäms försvåras också den dömdes återanpassning till samhället. I detta arbete är det viktigt med tydliga mål och förutsättningar. Livstidsstraffet bör avskaffas och ersättas med ett tidsbestämt straff. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Antalet dömda till långa fängelsestraff har ökat . Situationen för denna grupp är särskilt svår, och de är oftast intagna på anstalter som har högsta säkerhetsklass. Påfrestningarna och konflikter har ökat och våldet har trappats upp. Det har också blivit vanligare med gängbildningar på anstalterna. En del har sitt ursprung utanför anstalterna och en del skapas inne på anstalterna. De senaste årens rymningar och upplopp har delvis sin grogrund i detta. Detta är en oroväckande utveckling, och risken finns att fler och fler kommer att känna ett behov av att ingå i någon gruppering för att klara sig under anstaltsvistelsen. Det är därför extra viktigt att uppmärksamma de långtidsdömdas situation. Det finns i detta ett vägval: Antingen fortsätter man med att vidta ökade säkerhetsåtgärder för alla och skapar mindre och mindre avdelningar för att minska kontaktytorna mellan internerna eller så måste det till särskilda lösningar för olika grupper. Vi anser att det senare är rätt väg att gå. anser att för en liten grupp av internerna är ökade säkerhetsåtgärder och minskade kontaktytor nödvändiga åtgärder för att kunna tillgodose skyddsbehovet både hos andra interner och hos personalen. Men det bör inte göras på det sätt som det görs då denna grupp oftast får vistas stora delar av straffet på Kumlabunkern eller på isoleringen på de andra säkerhetsanstalterna. Det måste nu skapas platser antingen genom en särskild anstalt eller på annat sätt där man har kvalificerad personal, där samarbete med psykiatrin är en naturlig del av arbetet och där målsättningen ska vara att skapa en verkställighet med innehåll även för denna grupp. När det gäller övriga interner måste det utvecklas olika modeller för anstalterna så att de fångar som visar en positiv utveckling ska ha möjlighet att vara på anstalter med större avdelningar med exempelvis större utbud av fritidsaktiviteter. Framförallt måste de som är förstagångsdömda, om det inte finns synnerliga skäl, placeras på denna typ av anstalter. Vid anstalten i Kumla infördes en särskild mottagningsenhet. Vid denna enhet placeras alla som har dömts till , av verkställigheten. Syftet med detta är att göra en kartläggning av klienten, dennes behov och även en s.k. farlighetsbedömning. Kartläggningen ska sedan ligga till grund för placeringen av klienten så att både samhällsskyddet och klientens behov kan tillgodoses. Vi ser det emellertid som ett problem att omkring hälften av alla som kommer till mottagningsenheten placeras på fängelser i de två högsta säkerhetsklasserna. Detta är en förmodligen onödigt hög andel. Trots att det ska ske omprövningar av en intagens säkerhetsklassning stannar man dessutom inom denna säkerhetsklass under hela verkställigheten. innebär detta att restriktionerna mot den intagne är så hårda att vid frigivningstillfället blir det en alltför abrupt omställning. Vi avser att återkomma i frågan om säkerhetsbedömning av intagna. Men vi anser också att man kan fundera på ett annat steg i utvecklingen när det gäller kriminalvård för långtidsdömda. I har man infört särskilda avdelningar för dem som är dömda till tioår eller livstid där de får vistas av verkställigheten. På dessa avdelningar satsar man extra på bearbetning av brottet och den uppgivenhet och förvirring som ett så långt straff givetvis ger upphov till. På dessa avdelningar får den intagne hjälp med att lösa praktiska problem som kan uppstå utanför anstalten. Exempel på sådant är familjeproblem, barnens situation och liknande. Därutöver ges information om hur fängelset och fängelselivet fungerar, vad som krävs av en, vilka rättigheter och skyldigheter man har och vart man skall vända sig med olika ärenden. Behovet har visat sig stort då många av dem som döms till dessa straff är dömda för mord och då ofta relationsmord, utan annan kriminell bakgrund. Genom att man dessa första år koncentrerar sig på att lösa och bearbeta olika typer av problem och att förbereda för anstaltsvistelsen är klienten mycket lugnare och mer välfungerande när han eller hon placeras vid vanlig anstalt. Resultatet har blivit att anstalterna fungerar bättre och antalet incidenter har minskat. Regeringen bör utreda möjligheterna att arbeta på detta sätt även i och införa avdelningar för personer med mycket låga straff. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 11Åtgärder för utbildning och arbete För att kriminalvården ska lyckas med sitt uppdrag krävs att man gör stora ansträngningar för att intagna ska kunna få utbildning och arbete. Dessa är viktiga faktorer för att hjälpa en dömd person till ett normalt liv och på så sätt förebygga att han eller hon återfaller i kriminalitet. I detta sammanhang är den s.k. normaliseringsprincipen viktig. Denna innebär att det i så stor utsträckning som möjligt ska vara de samhällsfunktioner som hjälper människor utanför kriminalvården också ska vara verksamma bland de intagna. En åtgärd som underlättar för dömda att återanpassas är permanentade verksamheter med bidrag från AMS som kallas KrAMI, när det gäller män, och , när det gäller kvinnor. De är ett samarbete mellan frivården, och arbetsförmedlingen för att få ut klienter i arbetslivet och finansieras från dessa tre parter. Hur fördelningen ser ut sinsemellan varierar över landet. Vi har låtit titta när det gäller detta, och den ser tyvärr mycket dyster ut. Inom det nätverk som skapats mellan de kommuner där KrAmi och bedrivs är man oroade. På flera ställen har man fått indragna anslag. Nätverket framhåller att länsarbetsnämndernas minskade anslag och prioriteringar hotar KrAmi/MOA:s existens och att länsarbetsnämndernas framtida deltagande i projekten är oklart. Nätverket efterlyser även en långsiktig samordning mellan myndigheterna och ett övergripande ansvar för verksamheterna. Efter att lyft upp frågan skriver regeringen i sin budgetproposition att samverkan kring KrAMI-verksamheten bör fördjupas. Om detta är en tillräcklig signal till är dock mycket tveksamt. Regeringen anvisar inte tillräckliga ekonomiska medel för detta. Det bör säkerställas att verksamheterna KrAMI och behålls och fördjupas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Inom kriminalvården erbjuds på vissa håll yrkesutbildningar som finansieras av AMS. Dessa yrkesutbildningar är populära hos de intagna, och när det gäller får av dem som gått dessa utbildningar ett arbete. Det ser också så ut i resten av landet. Utbildningarna leder i många fall till yrken där det är brist på arbetskraft, t.ex. är ett flertal hantverksjobb. Många är rädda att dessa utbildningar ska dras in efter de minskade resurserna till AMS. Det har förekommit uppgifter om att de ska dras in helt. Enligt kan AMS inte svara på hur mycket som ska avsättas utan det ska diskuteras med kriminalvården. Att denna viktiga verksamhet lever under så osäkra former är självklart inte tillfredsställande. Istället bör fler intagna inom kriminalvården erbjudas kvalificerad yrkesutbildning. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna.