mot · GV02Fi276 · 2007-10-04 00:00:00 — Inkomstbortfallsprincipen handlar om att i stort sett alla, inte bara de fattigaste, skall omfattas och därmed gynnas av systemet. Härigenom skapas en solidaritet även hos samhällets mellanskikt. Det samhällskontrakt som den generella välfärdsmodellen har sin utgångspunkt i, förutsätter att alla betalar till systemet via skatter och sociala avgifter. Härmed skall alla som en uppfyllelse av kontraktet också få ut en rimlig del. Ju fler som är med och betalar för välfärden, desto större resurser kommer samhället ha att omfördela och för att garantera inkomstbortfallet. Höjda tak är en förutsättning för att vi skall kunna stärka golven. Vi vill därför att taket i sjukförsäkringen 2008 skall höjas till att återigen motsvara 10 basbelopp. Inkomstbortfallsprincipen bidrar också i stor utsträckning till att frigöra medborgarna från de rikas välvilja, välgörenhet och fattigvård. Den modell som regeringen vill införa om historiskt fastställande av den sjukpenninggrundande inkomsten (SGI) skulle innebära en avsevärd försämring framför allt för dem som varit sjukskrivna eller arbetslösa . De ändrade beräkningsgrunder som regeringen infört motsvarar en sådan historisk SGI. Det innebär en sänkt ersättningsnivå med för alla sjukskrivna och föräldralediga. Vi vill att beräkningsgrunden för SGI skall höjas så att ersättningen i sjuk- och föräldraförsäkringen återställs från till . För att stärka förutsättningarna för en ekonomiskt mycket utsatt grupp vill vi också höja ersättningsnivån i sjuk- och aktivitetsersättningen till . Vi vill utöver det återställa den försämring som genomförts för personer med sjuk- och aktivitetsersättning som innebär att av antagandeinkomsten är pensionsgrundande. Detta har som konsekvens att redan fattiga människor kommer att bli ännu fattigare när de går i pension. Den framtida pensionen för en person med sjuk- eller aktivitetsersättning har genom regeringens förslag sänkts med från en nivå som redan ligger i genomsnitt lägre än för övriga grupper. Vi vill därför höja beräkningsunderlaget av antagandeinkomsten inom sjuk- och aktivitetsersättningen till den tidigare nivån på . 6.6.3Socialförsäkringarna är rättigheter inte bidrag Talet om att den som är arbetslös eller sjukskriven går på bidrag, och därmed underförstått parasiterar på dem som arbetar, grundar sig på en oärlig syn på våra sociala försäkringar. De finansieras genom avstått löneutrymme från löntagarna och tillhör därmed alla invånare som rättigheter inte som välgörenhet, inte som bidrag. Regeringen utformar stora delar av sin arbetsmarknadspolitik genom olika former av nedsättningar av socialavgifterna. Detta är problematiskt inte enbart därför att förslagen i sig har som direkt konsekvens, och ibland även uttryckligen till syfte, att förstärka klyftorna på arbetsmarknaden. Det är även problematiskt mot bakgrund av att detta riskerar att urgröpa systemets finansiering och därmed framtida utbetalningar. Vi avvisar därmed bland annat regeringens förslag om nedsättningar av socialavgifterna för delar av tjänstesektorn och om sänkta arbetsgivaravgifter för att anställa ungdomar respektive äldre. Regeringen har i budgetpropositionen presenterat vad man kallar ett åtgärdspaket för minskad sjukfrånvaro. Förslagen innebär en rad genomgripande åtstramningar och kraftiga nedskärningar på sjukförsäkringens område. Sjukskrivningstiden för en rad andra diagnoser skall kortas ner kraftigt. Ersättningsnivåerna sänks, särskilt för långtidssjukskrivna. En bortre gräns föreslås i sjukförsäkringen. Arbetsförmågan skall prövas mot hela arbetsmarknaden vilket innebär att sjukskrivna härefter riskerar att förlora rätten till sin anställning. Vi avvisar detta och därmed också de kraftiga besparingar man påstår sig kunna göra på sjukförsäkringens område. Vi vill i stället satsa på att stärka försäkringen. Vi vill bland annat att medel inom sjukpenningsanslaget skall användas till ett förstärkt särskilt högriskskydd för långtidssjukskrivna som undantas från sjuklöneperioden vid återgång i arbete hos samma eller ny arbetsgivare. Vi avsätter medel till att förstärka tillgången till företagshälsovård av hög kvalitet. Arbetet med certifiering och utvecklingen av medicinsk och annan arbetsplatsrelaterad rehabilitering behöver skyndsamt förstärkas. Vi vill införa en sjukpenning i fler steg för att det i högre utsträckning skall vara möjligt att anpassa rehabiliteringsinsatser till individens olika förutsättningar och behov. För att stärka rättssäkerheten och likvärdigheten i bedömningarna vill vi tillföra resurser till . Vi avvisar kraftfullt att sådana satsningar används till så kallade fuskjägare. 6.6.5Satsningar på minskade klyftor Pensionssystemets konstruktion innebär att de orättvisor som finns på arbetsmarknaden och i samhällslivet i övrigt direkt överförs i den framtida pensionen. De grupper som förlorar störst på pensionssystemet, där livsinkomstprincipen är bärande, är LO-arbetare och kvinnor. Vi vill därför göra en kraftfull satsning för att stärka de ekonomiska förutsättningarna för de fattigaste pensionärerna. Vi vill göra en stegvis höjning av garantipensionen med 300, 400 och under . Vi vill också höja bostadstillägget för både pensionärer och personer med sjuk- och aktivitetsersättning till och inkomsttaket för personer med sjuk- och aktivitetsersättning till . Vi vill också se över fribeloppsreglerna i bostadstillägget. De orättvisa förhållanden på arbetsmarknaden som kraftigt förstärks med regeringens politik, med fler otrygga anställningar och deltidsjobb, drabbar särskilt kvinnor. Ensamstående kvinnor med barn är särskilt utsatta. Ett sätt att stärka denna grupp ekonomiskt är att stärka underhållsstödet. Vi vill därför höja underhållsstödet med och värdesäkra det genom att knyta det till prisbasbeloppet. Vi vill också att en regeländring skall göras så att barn i familjer som lever med försörjningsstöd också skall omfattas av generella barnbidragshöjningar. 6.7Ett utvidgat gemensamt ägande Utförsäljningen av de statliga företagen utgör ett kraftfullt slag mot välfärdens långsiktiga hållbarhet. Behovet av att öka skatteintaget i ett avancerat tjänste- och välfärdssamhälle är en funktion av att nästan all industriproduktion och annan varuproduktion sker i den privat ägda sfären. Skatter blir då ett sätt att omfördela resurser till det som skall skötas gemensamt. Det gemensamma ägandet kan ses som ett alternativ eller komplement till omfördelning via skatter. Eftersom ägandet av produktionen i huvudsak är privat hamnar vinster som skapas i samhället huvudsakligen i privata ägares händer. Samhället måste sedan ta in en del av dessa vinster och omfördela till socialt nödvändiga verksamheter. Detta är ett argument för ett bredare statligt och kommunalt ägande, så att marknadsvinsterna i högre utsträckning kan överföras till de välfärdstjänster som passar särskilt illa för marknadsutsättning. I ett modernt samhälle är det oklokt att stat och kommuner begränsar sitt ägande endast till sådana sektorer där man på grund av ekonomins nuvarande konstruktion förutsätter ett inflöde av skattemedel. Det statliga och kommunala ägandet måste kunna finnas också inom helt marknadiserade sektorer. Regeringen anser tvärtom, utifrån en ideologisk utgångspunkt att det inte är statens uppgift att driva företag på konkurrensutsatta marknader. Enorma värden säljs ut. I budgetpropositionen avser regeringen gå vidare med utförsäljningar motsvarande . Staten förlorar på så sätt stora framtida intäkter men också strategiskt manöverutrymme. vill i stället vidga det statliga ägandet och förbättra ägardirektiven för de företag som ägs av staten. Som konkret exempel kräver att staten tydligt skall ange i ägardirektiven till att företaget skall öka sina investeringar i förnybar energi och att projekt utomlands skall drivas på ett ekologiskt och socialt ansvarsfullt sätt. Ett sätt att utvidga det statliga ägandet och använda de offentligt kontrollerade medlen på ett förnuftigt sätt för framtidsinriktade investeringar är att öka möjligheterna till statlig riskkapitalfinansiering inom vissa sektorer. Historiskt har staten varit en viktig, i många fall helt dominerande risktagare i blivande framtidsbranscher, genom myndigheter och statliga företag i rollen av teknikutvecklare och kvalificerade beställare. Detta har medverkat till uppbyggnaden av dagens näringsliv. Givna exempel är samverkan mellan , SJ:s betydelse för Asea, eller den roll som har haft för teknisk och industriell utveckling i en rad företag. Det är viktigt att , som ett litet land, även kan vara med att utveckla ny teknik inom centrala tillväxtområden. Tillgång på riskvilligt kapital är framför allt bekymmersamt inom dessa områden. Frågan är vem som skall stå för riskkapitalet. Medan näringsministern levererar förmaningar till svenska riskkapitalister via konferenser och intervjuer, dammsugs på energi- och miljöteknikföretag av amerikanska riskkapitalister. Mot denna bakgrund föreslår att en investerings- och riskkapitalfond etableras, som kan ta risker och ekonomiskt ansvar för utvecklandet av teknik på framför allt energi- och miljöområdet. Staten kan därmed också stärka och förnya sitt ägande. Vi avser att återkomma med närmare förslag om en sådan satsning, och hur den skall bidra till att uppnå de av Sternrapporten uppsatta klimatinvesteringsmålen. Regeringen bör avbryta de pågående utförsäljningsprocesserna kring statliga bolag. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. 7Full sysselsättning, finans- och penningpolitik gör som framgått en radikalt annorlunda bedömning än regeringen av de långsiktiga behoven för svensk ekonomi. I den ekonomisk-politiska debatten har det etablerats vissa utgångspunkter som är mycket problematiska för möjligheten att föra ett välgrundat allmänt samtal om den ekonomiska politikens räckvidd och möjligheter. Den marknadsliberala grundsyn som fortsätter att dominera debatten måste ifrågasättas. Den medför en omfattande och socialt destruktiv överföring av resurser till de rikaste, förhindrar en politik för full sysselsättning och skapar ett demokratiskt underskott i möjligheterna att på allvar diskutera medborgarnas inflytande över samhällsekonomins långsiktiga utveckling. 7.1Ändrade ramverk för att uppnå full sysselsättning 7.1.1Full sysselsättning är inte målet Allas rätt till arbete är en fråga om makt och demokrati. Detta är en central aspekt av den ekonomiska politikens utgångspunkter, som ofta skyms i den allmänna debatten. är full sysselsättning inte längre det främsta målet för den ekonomiska politiken. I stället är det en EU-anpassad politik, byggd på nyliberala teorier, som gäller. Den nuvarande penningpolitiska modellen är ett institutionellt uttryck för denna inriktning. Det sena 1980-talets avregleringspolitik och förmögenhetsuppbyggnad i den finansiella sektorn bidrog till finanskrisen . Efter det misslyckade och kostsamma försöket att upprätthålla en fast kronkurs övergick till en flytande växelkursregim. I samband med detta började ett inflationsmål att tillämpas. Denna politik preciserades och lagreglerades i och med att 1998 biföll regeringens proposition 1997/98:40 ställning. De beslut som fattades i var vilket också framgår av resonemangen inför och efter förändringarna inte unika för vårt land. Trenden, att genom olika institutionella arrangemang lyfta bort beslutsmakt från de demokratiska församlingarna, har varit en del av den nyliberala våg som sköljt över västvärlden och hälsats med glädje av politiska eliter i skilda länder. Som bekant är ett sådant anslag också inbyggt i EU-systemets grundvalar. Ramverken för penning- och finanspolitiken hänger samman, även om det penningpolitiska regelverket är mer stelbent och mer avskärmat från den demokratiska processen. Den bärande balken i penningpolitiken är att en från öppna demokratiska förhållanden självständig riksbank skall upprätthålla ett fast penningvärde, och att detta mål skall vara helt överordnat andra. Detta förutsätts ge goda förutsättningar för en gynnsam och uthållig tillväxt. För en sådan slutsats finns dock som med mycket annat i den ortodoxa nationalekonomins regelböcker magert med trovärdiga belägg i verkligheten. Eftersom tillväxtforskningen i hög utsträckning yttrar sig genom regressionsanalyser, där många olika faktorer kan testas för signifikanta effekter på tillväxttakten, går det förstås att finna studier som visar på ett positivt samband mellan låg inflation och högre tillväxt. Men det finns gott om empiriska studier som visar på helt andra resultat. I den stora referens till forskningsläget konstaterade man att den empiriska forskningen om de samhällsekonomiska kostnaderna av inflation finner i allmänhet att de är relativt små vid att en måttlig inflationstakt under 10procent.26 Flera andra mer eller mindre omfattande historiska regressionsstudier pekar också i denna riktning något samband har varit svårt att belägga27, eller antyder delvis motsatt resultat.28 Av dessa konstateranden följer inte att en hög eller volatil inflationstakt är eftersträvansvärt. I stället manar detta till ett ifrågasättande av fokuseringen på (en mycket låg) inflationstakt som central målvariabel för den ekonomiska politiken. Penningpolitiken måste i första hand relateras till de bredare samhällsekonomiska effekterna och då särskilt följderna för arbetsmarknaden. Det är också denna påverkan som tydliggör den politiska konfliktbild som framträder kring synen på penningpolitikens utformning. och , som av finansutskott fick i uppdrag att utvärdera den svenska penningpolitiken 19952005 uttryckte, måhända omedvetet, ganska tydligt denna problematik:29 I sina berömda artiklar visade och att ekonomin strävar mot någon naturlig arbetslöshetsnivå oavsett inflationstakt. Försök att få arbetslösheten att sjunka under denna naturliga nivå leder bara till inflation. Denna teoretiska modell korresponderar med den neoklassiska nationalekonomins beskrivning av verkligheten,30 och medför att arbetsmarknaden betraktas som vilken marknad som helst, där utbud och efterfrågan bestämmer priset på varan. Av en sådan syn följer, att det finns en nivå för arbetslösheten i jämvikt, mot vilken ekonomin strävar efter på lång sikt. Arbetslösheten blir enligt ett sådant synsätt så låg som möjligt om det finns så lite som möjligt som hindrar en marknadsmässig prissättning, så att utbud och efterfrågan kan mötas på arbetsmarknaden. I en sådan marknadsmodell är det naturligt att fackföreningars krav på goda, kollektivt framförhandlade lönevillkor, eller en arbetsrättslagstiftning som skyddar arbetstagare från godtycke, utgör stelheter som stör den fria prisbildningen och därmed höjer nivån på jämviktsarbetslösheten. En sådan beskrivning av arbetsmarknaden pekar därmed ständigt ut strukturreformer och reformer som syftar till att påverka arbetsmarknadens utbudssida, som de på lång sikt enda möjligheterna att öka sysselsättningen. Den ekonomiska politikens uppgift blir i detta perspektiv att släppa fram de fria marknadskrafterna. Efterfrågan på arbetskraft, liksom fördelningen mellan vinster och löner, får inte någon vikt i en sådan beskrivning. Detta är uppenbart ett fundamentalt politiskt ställningstagande om hur samhället skall organiseras. 7.1.2Samverkande penning- och finanspolitiska ramverk Det finns naturligtvis problem med en mycket hög eller okontrollerat växande inflation. Om pengars värde inte är beständigt påverkas ekonomin negativt på flera sätt. En måttlig inflationstakt i en väl fungerande, dynamisk ekonomi, har inte samma effekter. I en ekonomi som stimuleras att röra på sig och expandera, är det svårundvikligt att löner och priser kan tryckas uppåt. Om man då låser fast de möjligheterna, kan man sätta käppar i hjulet för en förbättrad situation, särskilt med avseende på sysselsättning. Om man stänger möjligheten att prioritera arbetslöshetsbekämpning sätts i stället tryck nedåt på löner och arbetsvillkor. Vi har sett mycket konkret hur den höga arbetslösheten i har förflyttat makt från arbete till kapital: arbetsplatser som tystnar, intensivare arbetstakt, fasta arbeten som omvandlas till visstidsanställningar, ökade löneskillnader och så vidare. Efter den svenska nittiotalskrisen har flera institutionella faktorer bidragit till att arbetslösheten inte kunnat tryckas tillbaka till tidigare nivåer. Givetvis har det funnits stora skillnader mellan olika regeringars politik, men ramarna för den ekonomiska politiken har sedan den så kallade normpolitiken vann sitt inträde i varit begränsade och begränsande. Den svenska ekonomiska politikens närmande till genomsnittliga förhållanden i övriga EU har också normaliserat arbetslöshetsnivåerna. De har närmat sig övriga EU, även om det finns starka samhällsinstitutioner som dämpar effekterna (se till exempel figur 9). Det är dessa återstående drag av den nordiska välfärdsmodellen som står under angrepp från regeringen. De stora företagen och de allra översta samhällsskikten har tjänat mycket pengar på övergivandet av den fulla sysselsättningen medan de samhällsekonomiska kostnaderna givetvis är stora. I grunden inskrivs prisstabilitetsfrågan i dragkampen mellan arbete och kapital. Arbetslöshet i procent av arbetskraften, och EU-15 Källa: Labour force statistics. 7.1.3Regeringen närmar sig en ny definition av full sysselsättning En politik baserad på modeller med jämviktsarbetslöshet eller naturlig arbetslöshet som centralaxel, står i motsättning till en aktiv politik för full sysselsättning. Regeringen har ändå ständigt upprepat ett mantra om att målet är full sysselsättning, ibland definierad genom sentensen att alla som kan och vill jobba skall kunna det. I budgetpropositionen rör sig dock regeringen fram mot en annan sorts definition av begreppet full sysselsättning, ämnad att få det att stå i samklang med den neoklassiska teoribildningen. Detta görs främst på sidorna 4748 i finansplanen. Sysselsättningspolitikens främsta uppgift är att öka den sysselsättningsnivå som är förenlig med stabil inflation och ekonomisk balans. Det är viktigt att full sysselsättning relaterar tydligt till denna uppgift (vår kursivering). Med andra ord skall politiken för ökad sysselsättning endast ses som framgångsrik om den bedöms vara förenlig med stabil inflation. Detta är en anmärkningsvärd manöver, där regeringen låter den teoretiska och djupt problematiska konstruktionen jämviktsarbetslöshet, som knappast skulle vinna ett brett stöd i samhället som målvariabel för den ekonomiska politiken, kläs i namnet full sysselsättning. Problematiken understryks när regeringen kritiserar de tidigare uppställda delmålen för sysselsättningen: En nackdel med de kvantitativa delmålen var att det var svårt att bedöma om en eventuell måluppfyllelse berodde på ett gynnsamt konjunkturläge eller var resultatet av en framgångsrik politik. Dessa delmål beaktade inte heller om de uppfylldes till priset av ett ökat inflationstryck eller andra typer av ekonomiska obalanser. (vår kursivering) Det finns alltid problem med kvantitativa mål, i olika sammanhang. Mätproblem av olika slag kan göra sådana mål obrukbara eller leda till att fokus riktas mot mindre relevanta aspekter av det som skall analyseras. Regeringen har i andra sammanhang framträtt som en varm anhängare av kvantifierbara, förment objektiva mål för offentlig verksamhet. Inför valet var de nuvarande regeringspartierna dessutom mycket upptagna med att diskutera olika kvantitativa mått på just arbetslöshet och utanförskap. Det är frapperande att man nu så tydligt vill utmönstra kvantitativa delmål för sysselsättningen till förmån för en teoretisk nationalekonomisk konstruktion. En politik för full sysselsättning som med aktiva insatser till exempel genom resursöverföring till den behovsstyrda gemensamma välfärden minskar arbetslösheten och ökar sysselsättningen, kan med regeringens nya definition dömas ut, som upphov till andra typer av ekonomiska obalanser. kan en misslyckad högerpolitik som urholkar arbetsrätten och övervältrar riskerna på arbetsmarknaden på stora grupper av löntagare, utan att nämnvärt höja sysselsättningen eller sänka arbetslösheten, beskrivas som lyckade åtgärder för full sysselsättning. Detta är ett tydligt och betydelsefullt exempel på de sammanfallande utgångspunkterna för penning- och finanspolitiken. Denna typ av nyspråklighet är därtill karakteristisk för regeringens ekonomiska politik. 7.1.4Perspektivskifte för välfärd och full sysselsättning De teoretiska modeller som regeringen lutar sig mot innebär inte endast rent tekniska överväganden, utan uttrycker ett synsätt på samhällsekonomin. En nyckelfråga är, som vi nämnt ovan, att arbetsmarknaden behandlas som vilken som helst annan marknad, och målbilden av en välfungerande arbetsmarknad i avgörande delar sammanfaller med nationalekonomins teoretiska, djupt verklighetsfrämmande marknad. I verkligheten är arbetsmarknaden inte vilken marknad som helst. Arbete är en grundläggande social process. Det som med ett marknadsanpassat språkbruk kallas efterfrågan på arbete, är aldrig ett privat beslut av en isolerad arbetsgivare, utan något som bestäms av samhällsekonomiska sammanhang och som i sin tur är av betydelse för vilken sorts samhälle vi kommer att få leva i. Hur mycket arbeten som efterfrågas, och vilka, påverkar alla i samhället, inte bara den arbetsgivare och arbetstagare som sluter avtal på marknaden. Arbetslöshet är ett samhällsproblem med samhälleliga lösningar, inte något vars hela tyngd individen skall tvingas bära. Vad som händer på arbetsmarknaden är centralt för maktrelationerna i samhället. De resonemang som vi redovisat ovan, om hur valet av såväl penning- som finanspolitiska utgångspunkter pekar fram mot en viss typ av ekonomiska förslag, exemplifieras gång på gång av regeringen: Dagens situation med ett högt kapacitetsutnyttjande som över en miljon människor i arbetsför ålder står utanför arbetsmarknaden visar på behovet av att öka den varaktiga sysselsättningen. Därför är ytterligare reformer som varaktigt ökar utökar utbudet av arbetskraft och förbättrar arbetsmarknadens funktionssätt nödvändiga.31 Att det skulle vara stelheter i arbetsmarknadens funktionssätt som förklarar arbetslösheten i och andra jämförbara länder, saknar robust stöd i såväl beprövad erfarenhet som vetenskaplig forskning med en större förankring i social empiri än de teoretiska nationalekonomiska modellerna.32 I en nyligen publicerad kritisk sammanställning av forskningsläget kring arbetsmarknadsreformer konstaterar till exempel några forskare att tillförlitliga empiriska belägg saknas för att mikroekonomiska, förment incitamentskapande faktorer, som exempelvis nivån på arbetslöshetsersättningen, skulle implicera lägre samhälleliga arbetslöshetsnivåer. Det finns också mycket skralt med belägg för att det tidiga 1990-talets reformer av arbetsmarknaden (eller frånvaron av dem) i en rad olika länder skulle vara det som förklarar framgångar och bakslag när det gäller nivåer på sysselsättning och arbetslöshet. Det är, som de konstaterar, noterbart att dominansen för förklaringsmodeller som kretsar kring stelheter33 på arbetsmarknaden har en nära parallell i det så kallade Consensus inom den ekonomiska handels- och utvecklingsteorin. Båda reflekterar det som kommit att bli känt som marknadsfundamentalism34. Vi menar att det är dags att göra upp med denna syn, som lett till allvarliga sociala misslyckanden i hela västvärlden. Det är fullt möjligt och önskvärt att genom demokratiska politiska beslut påverka samhällsutvecklingen. Det bör vara en självklarhet att resursfördelningen i samhället där skapandet av efterfrågan på arbete ingår är en fråga för den ekonomiska politiken. Att dra bort viktiga delar av den ekonomiska politiken från den öppna politiska processen, förstärker samhällseliternas inflytande över resursfördelningen, och skapar allmänna legitimitetsproblem för den politiska demokratin.