mot · GU02Fi7 · 2007-05-01 00:00:00 — Osäkra anställningar är särskilt vanliga inom tjänstesektorn. En starkt ojämlik inkomst- och förmögenhetsstruktur i samhället pockar på en ännu skarpare tudelning av arbetsmarknaden, där tjänster med lågkvalificerad och lågavlönad personal efterfrågas av penningstarka grupper som själva har en mycket stark position på arbetsmarknaden. Det är mot bakgrund av denna utveckling som regeringens arbetsmarknadspolitik måste ses. (Se vidare avsnitt 5.1.) Den finansplan som regeringen presenterar i vårpropositionen väjer för en analys av de bredare dragen i den samhällsekonomiska utvecklingen. Vi redogör i följande avsnitt för hur regeringens politik fördjupar problemen i svensk ekonomi. Regeringens politik skapar svåra problem för svensk ekonomi, i synnerhet på medellång och lång sikt. I budgetmotion (2006/07:Fi245) med anledning av budgetpropositionen konstaterade vi att regeringen presenterade riktlinjer för en bakåtsträvande politik, en jobblös politik, en politik för nedmontering av den svenska modellen, en politik för växande samhällsklyftor och en antifeministisk politik. De långsiktiga riktlinjer som presenteras i den ekonomiska vårpropositionen stärker skälen till oro för att nämnda drag i politiken förstärks och ytterligare systematiseras. Alldeles särskilt märks detta i de mer utvecklade resonemangen kring arbetsmarknaden och dess funktionssätt. 5.1En politik för låga löner och hög arbetslöshet Den makroekonomiska situationen är bättre än på mycket . De offentliga finanserna går med stora överskott och det starka konjunkturläget gör att arbetslösheten sjunker i snabbare takt än antagandena i budgetpropositionen . Antalet nyanmälda lediga platser till arbetsförmedlingen ökar och nyanställningar planeras i många branscher och på många håll i landet. Trots det gynnsamma läget räknar regeringen med att arbetslösheten kommer att ligga kvar på oacceptabelt höga nivåer . Regeringen räknar med en total arbetslöshet på , varav öppen arbetslöshet, . Förklaringen till denna mycket blygsamma minskning av arbetslösheten i ett exceptionellt gott läge är att regeringen inte har några ambitioner att föra en politik för full sysselsättning. Den ensidiga inflationsbekämpningen är det överordnade målet med den ekonomiska politiken, vilket gör att regeringen endast förmår åstadkomma en marginell justering av nivån på den så kallade jämviktsarbetslösheten. I avsaknad av en politik för full sysselsättning inriktas regeringens så kallade jobbpolitik helt på arbetsmarknadens funktionssätt. I finansplanen blir det mycket tydligt vad regeringen anser är problemen på den svenska arbetsmarknaden: de lägsta lönerna ligger på en för hög nivå, ersättningarna från arbetslöshetsförsäkringen och socialförsäkringssystemen är för höga och kraven på de arbetssökande för låga och anställningsskyddet är för strikt. Regeringen är också bekymrad över att alltfler unga väljer att studera innan de etablerar sig på arbetsmarknaden. Därmed tydliggör regeringen också syftet med sin politik på arbetsmarknadsområdet: sänkta ersättningsnivåer, en kraftig minskning av de arbetsmarknadspolitiska programmen och krav på arbetssökande att acceptera första bästa jobb skall öka konkurrensen om varje ledigt jobb och pressa ned de lägsta lönerna. Särskilt anmärkningsvärt är det att unga skall pressas hårdare än äldre, genom särregler i arbetslöshetsförsäkringen och exceptionellt låg ersättning för deltagande i den så kallade jobbgarantin. Därtill skall färre unga få högskolebehörighet genom reformerna av gymnasieskolan som möjligheterna att läsa in bristande gymnasiekompetens beskärs genom kraftiga besparingar på komvux. Regeringens tydliga ambition att sänka utbildningsnivån och levnadsstandarden för den unga generationen måste betraktas som historisk. I syfte att öka efterfrågan på arbetskraft satsar regeringen på omfattande subventioner av arbetskraftskostnaderna. Så kallade hushållsnära tjänster blir i stort sett helt skattebefriade, arbetsgivare får rabatt för att anställa personer och längre fram avser regeringen att subventionera utvalda delar av den privata tjänstesektorn. Anställningstryggheten urholkas kraftigt i och med de ändrade reglerna för visstidsanställning. Nedskärningarna av arbetsmiljöarbetet och arbetslivsforskningen bidrar ytterligare till en generell sänkning av kvaliteten i arbetslivet. När dessa reformer får fullt genomslag kommer fackföreningsrörelsen att få allt svårare att hålla emot en utveckling där löner och arbetsvillkor befinner sig i fritt fall. Regeringens ambition är tydlig: att stimulera framväxten av en improduktiv låglönearbetsmarknad i den privata tjänstesektorn. Det är en typ av arbetsmarknad som är etablerad i länder som och , där inkomstklyftorna är väsentligt större än här. I denna sektor återfinns de personer som brukar betecknas som working poor, alltså personer vars inkomster är så låga att de är fattiga trots att de arbetar heltid. En majoritet av dem är lågutbildade kvinnor och/eller invandrade. Med tanke på kvinnors och invandrades relativt svaga ställning på den svenska arbetsmarknaden är risken uppenbar att det är just de grupperna som kommer att hänvisas till den framväxande låglönesektorn också här. Regeringens politik riskerar därmed att stärka och öka redan existerande orättvisor relaterade till kön och etnicitet i arbetslivet. Det är en orättvis och destruktiv politik som dessutom är samhällsekonomiskt oansvarig. Vidgade klyftor, ökad ohälsa och utslagning skapar mänsklig misär och social oro. Men otryggare villkor på arbetsmarknaden riskerar också att leda till minskad rörlighet, protektionism och stagnation i ekonomin. Högre ekonomisk risk och minskade möjligheter till omställning vid arbetslöshet riskerar att göra arbetstagarna och de fackliga organisationerna mer negativa till förändring. Det öppnar för fler konflikter på arbetsmarknaden, hämmad produktivitetsökning och försämrad internationell konkurrenskraft. Om stora grupper får sänkta inkomster minskar dessutom den inhemska efterfrågan. Regeringens politik ökar därmed risken för långvarig depression i en framtida konjunkturnedgång. De individer som betalar det högsta priset för den förda politiken är dock de cirka 890000 personer i arbetsför ålder som enligt regeringens egna beräkningar kommer att befinna sig i vad regeringen kallar utanförskap . Det är de personer som är beroende av ersättning från a-kassan, socialförsäkringssystemen eller för sin försörjning. Mot den bakgrunden framstår regeringens så kallade jobbpolitik som utomordentligt cynisk. Den marginella minskning av arbetslösheten regeringen räknar med nås till priset av kraftigt försämrade livsvillkor för den stora grupp som alltjämt beräknas stå utanför arbetskraften. Bristen på insikt om och vilja att förändra de strukturella missförhållanden som upprätthåller ojämlikheter mellan könen visar sig tydligt såväl i argumentation som i de förslag regeringen presenterar i den ekonomiska vårpropositionen. Att regeringen presenterar jobbavdraget som en reform som skall lösa problemet med kvinnors deltidsarbete genom att det ger kvinnor incitament att gå från deltid till heltid illustrerar tydligt regeringens bristande analys av problemet. Argumentationen bygger på en förenklad och ekonomistisk syn på ett problem som i själva verket är mycket komplext. Kvinnors lägre arbetskraftsdeltagande är sammankopplat med fördelningen av det obetalda arbetet i hemmet och de diskriminerande strukturer i arbetslivet som kvinnor drabbas av i form av deltidsarbetslöshet, otrygga anställningar, lägre löner och sämre arbetsvillkor. Regeringen har inga lösningar på de här problemen, tvärtom riskerar flera av dem att fördjupas som en effekt av den förda politiken. Det är väl känt att skatter och transfereringar omfördelar från män till kvinnor, vilket bland annat kan utläsas i de jämställdhetsbilagor som följt budgetpropositionerna . Regeringens skattesänkningar gynnar framför allt högavlönade män på bekostnad av lågavlönade kvinnor. Regeringen är tydlig med att man planerar för ytterligare erodering av skattebaserna framöver, som transfereringar via socialförsäkringssystemen skärs ned. Vi kan tydligt se en bakvänd jämställdhetspolitik som bygger på en omfördelning av makt och resurser från kvinnor till män. En generell välfärd och en väl fungerande offentlig sektor är en grundläggande jämställdhetspolitisk fråga. Omvänt drabbar nedskärningar kvinnor, dels genom högre arbetslöshet, dels genom ökat arbetstempo, mer stress och ökat krav på obetalt omsorgsarbete. Regeringen förenklar problematiken med den könssegregerade arbetsmarknaden genom att angripa den offentliga sektorn. Detta är en, i vissa fall avsiktlig, feltolkning. En omfångsrik, gemensamt finansierad, offentlig sektor har varit och är alltjämt avgörande för möjligheten att skapa ett jämställt samhälle, genom att det omvandlar obetalt arbete till betalt. Kvinnors höga andel förvärvsarbete i har byggt upp den välfärd och det sociala trygghetssystem vi har , och är det till stor del kvinnors arbete som bär upp den offentliga sektorn som också är en grundbult för kvinnors möjlighet till egen försörjning. För kvinnor innebär det ett minskat ekonomiskt beroende av enskilda män och för ensamstående mödrar en möjlighet till egen försörjning kombinerat med förvärvsarbete. Att regeringen använder förmenta jämställdhetsargument för att legitimera sina privatiseringar av viktig välfärdsverksamhet är osakligt och fräckt. Tvärtemot vad regeringen hävdar visar erfarenheterna av tidigare privatiseringar av skattefinansierad verksamhet att effekten för de anställda blir minskad bemanning, sämre arbetsvillkor och minskat löneutrymme. De stora vinnarna blir inte de underbetalda kvinnorna som arbetar i offentlig sektor, utan stora bolag som får en ny marknad att verka på, där skattebetalarnas pengar blir vinster till aktieägarna. Skattesubventionerna för hushållsjobb i privata hem utgör en bromskloss för jämställdhetsarbete. Lågavlönade kvinnor skall ta hand om hushållet för välavlönade kvinnor och män, vilka slipper betala fullt pris för tjänsterna. De lågavlönade kvinnorna fortsätter att dubbelarbeta och slita ut sig utan möjlighet till den karriärutveckling som privilegierade kvinnor förutspås om de slipper hemarbetet. Förslaget bortser helt från mäns roll i hemarbetet och cementerar på så sätt den ojämlika fördelningen av detta. Det aviserade vårdnadsbidraget på kan inte betraktas som något annat än en kvinnofälla. Stick i stäv med regeringens retorik om minskat bidragsberoende och ökade incitament till arbete, lanserar man ett nytt, renodlat bidrag som syftar till att hålla kvinnor borta från arbetsmarknaden. Vårdnadsbidraget innebär att skattemedel används för att uppmuntra kvinnor att göra sig ekonomiskt beroende av män och axla rollen som hemmafru. Reformen riskerar dessutom att fördjupa problemen med statistisk diskriminering i arbetslivet, som är nära förknippade med det redan ojämna uttaget av föräldraledighet, och därmed drabba alla kvinnor negativt. Regeringen aviserar också en så kallad jämställdhetsbonus som skall belöna hushåll där mannen tar ut föräldraledighet. Vi menar att det är en missriktad och ineffektiv metod som befäster föräldraskapet som obligatoriskt för kvinnor, medan män skall lockas att ta sitt ansvar med ekonomisk stimulans. 5.3De försuttna möjligheternas politik Vi lever i av viktiga vägval. Som framgått av beskrivningen i avsnitt 4 har en övergripande, nyliberalt inspirerad trend haft stora negativa effekter för svensk ekonomi och påverkat den ekonomiska politikens utgångspunkter och räckvidd. Det är såväl nödvändigt som möjligt att slå in på en annan väg. Sammanfattningsvis kan konstateras att det finns såväl ett mycket stort behov av, som betydande utrymme för en medveten och stark fördelningspolitik och en social investeringspolitik med sikte på de stora framtidsfrågorna. I stället presenterar regeringen genomgående förslag som minskar omfördelningen i olika samhällssystem och förslösar investeringsmöjligheterna. Regeringens politik tar inte sikte på att göra till ett starkare välfärdssamhälle i av global omvandlig. Det saknas krafttag för en nödvändig miljöomställning. Det saknas en strategi för hållbar modernisering av industri- och tjänstesektorerna som inte bygger på lönekonkurrens. Tvärtom driver regeringen en utbildningspolitik som bygger på utsortering och sänkta ambitionsnivåer. Färre ges möjlighet till högre utbildning, och en otidsenlig uppdelning mellan praktiska och teoretiska kunskaper cementeras fast tidigt i utbildningssystemet. Studenters ekonomiska situation har försämrats kraftigt . Den rödgröna majoriteten började under slutet av mandatperioden ett arbete med att höja studiemedlen, men nuvarande regering har helt negligerat detta behov. En sådan politik förstärker den sociala snedrekryteringen och gör sammantaget sämre rustat att möta framtida behov. Behandlingen av de statliga finanserna bygger på en medveten föresats att minska den gemensamt kontrollerade och demokratiskt påverkbara delen av den samlade ekonomin och därmed överlämna alltfler viktiga beslut om framtida vägval till det privata kapitalet. Den jättelika utförsäljning av statliga företag som regeringen driver fram innebär att vinsterna från svenska folkets gemensamma egendom omfördelas till de rikaste och att det från demokratiskt inflytande avskärmade, privatkapitalistiska fåtalsägandet stärks. Företagen underkastas helt och hållet en kortsiktig marknadslogik och kan inte tas i anspråk för att nå viktiga långsiktiga mål. avvisar utförsäljningsförslagen och menar i stället att de statliga företagen skall utvecklas och fungera som spjutspetsar i olika branscher genom att stödja avancerad teknikutveckling och möjliggöra forskning och innovationer som leder till produktion. levererar också in stora vinster till staten, vilka kan användas till välfärden på ett förnuftigt och framåtsyftande sätt. 5.5En ekologiskt ohållbar politik Regeringens insatser på miljöområdet har främst bestått av yrvakna åtgärder som genomförts utan riktiga konsekvensanalyser eller med hänsyn till väl etablerad kunskap inom miljöforskning och vetenskap. Vi är djupt oroade av att den politik regeringen aviserar för området leder åt helt fel håll och inte kan nå flertalet av 16 miljökvalitetsmål. Vi kan också konstatera att regeringen inte alls tagit intryck av Sterns rapport eller IPCC:s klimatrapport. Konsekvenserna av regeringens politik innebär bland annat ökad vägtrafik med ökade utsläpp av växthusgaser. Regeringens minskade anslag till skydd av biologisk mångfald kommer att leda till att oersättliga naturvärden och arter för alltid kommer att förloras i vårt land. Regeringen har i strid med FN:s konvention om biologisk mångfald och EU:s habitatdirektiv öppnat för jakt på den utrotningshotade vargstam som lever i . Djurskyddet urholkas genom att läggs ned och återtar ansvaret för området trots att utredningar pekar på det olämpliga i detta. Därtill värnar regeringen den plågsamma och omoderna pälsdjursuppfödningen. Inför valet prioriterade allianspartierna inte miljö- och klimatfrågorna. Detta har blivit oroväckande tydligt i då klimatförändringarnas effekter stått i fokus internationellt och i . Det åtgärder som regeringen presenterat har främst gått i motsatt riktning regeringen lägger ned det framgångsrika svenska klimatinvesteringsprogrammet 2009 och satsar intäkterna från trängselskatten i på motorvägar i stället för på kollektivtrafik. Regeringen vill överlag att mer pengar skall gå till vägar och mindre till järnvägar och kollektivtrafik, vilket knappast leder till minskade koldioxidutsläpp. Regeringens förslag till miljöbilspremie är tveksamt från miljösynpunkt eftersom det är en kostsam och ineffektiv åtgärd. Det är bättre att subventionera bränslet i stället för bilen. 5.7En politik för nedmontering av den svenska modellen Genom en kombination av åtgärder undergrävs effektivt fundamenten för den nordiska välfärdsmodellen som, sina begränsningar till trots, i internationell jämförelse levererat stora och breda framsteg för människors livsvillkor. Arbetsmarknadens funktionssätt förändras till arbetstagarnas nackdel genom försämrade möjligheter för fackföreningarna att verka och att upprätthålla kollektivavtal. Hårda angrepp mot socialförsäkringssystemen aviseras. De svenska socialförsäkringssystemens styrka är deras allmängiltighet och höga grad av inkomstbortfallstäckning. Genom systemet kan de allra flesta inkomstgruppers behov av trygghet tillgodoses, som försäkringarna på övergripande samhällelig nivå omfördelar resurser till de mest behövande. Systemet är på samma gång kostnadseffektivt och socialt robust. När regeringen föreslår försämrade ersättningsvillkor och sänkta tak i försäkringarna, som skattesänkningar kompenserar dem med högst inkomster, är det en öppning för att undandra såväl legitimitet som finansiering från systemet. Välbeställda skikt uppmuntras till att teckna privata försäkringar, medan de som har en utsatt position i samhället kommer att få svårt att alls täckas av någon försäkring. 5.8En politik för växande samhällsklyftor Regeringens politik leder till ökade klyftor när det gäller inkomst, förmögenhet och inflytande. Det gäller även regionala skillnader. De skatteförslag som presenteras i samband med vårpropositionen innebär på ett övertydligt sätt gåvopaket till de rikaste samhällsskikten. Redan alltför stora klyftor vidgas därmed ytterligare. Uteblivna eller minskade satsningar på tågtrafiken drabbar särskilt områden utanför storstäderna. En stor del av de faktiska samhällsekonomiska kostnaderna för urholkade försäkringssystem kommer att få bäras av fattiga kommuner som ofta finns i glesbygden. Fastighetsskatteförslaget gynnar tydligt kommuner med en hög andel invånare som bor i dyra villor. Dessa kommuner ligger företrädesvis i norra . I praktiken får landsbygdskommuner med många arbetslösa bära en extra tung börda för att betala det skattebortfall som uppkommer genom denna politik. Regeringen tar nu ytterligare steg mot vidgade ekonomiska och regionala klyftor genom förändringar i det kommunalekonomiska utjämningssystemet. Vi ser med oro på att utjämningssystemet kan bli föremål för fler och större förändringar, som på ett fundamentalt sätt kan hota möjligheten att nå nationella välfärdsmål och jämlika levnadsvillkor. 5.9En politik som fördjupar utanförskapet Trots att ekonomi är mycket stark ökar klyftorna och orättvisorna. En allt större andel av landets fattiga har utländsk bakgrund. Enligt LO ligger medellönen för anställda födda utomlands i genomsnitt lägre än för anställda födda i . Regeringens politik förstärker dessa skillnader. En del blir rikare och får mer makt medan andra hålls utanför och förblir maktlösa. Detta visar sig genom diskriminering och genom utestängningen från arbetsmarknaden av personer med utländsk bakgrund. Regeringens tal om att bekämpa utanförskapet innebär ett misstänkliggörande av personer med utländsk bakgrund. Att denna grupp anses vara särskilt bidragsberoende används av regeringen som argument för fortsatta systemförändringar. Regeringen tar därmed som utgångspunkt för integrationspolitiken att det som krävs är att ställa hårdare krav på dem som invandrat. är mycket kritiskt till den föreslagna inriktningen av integrationspolitiken. En del av de insatser som påbörjades under förra mandatperioden får visserligen fortsätta. Det gäller satsningen för att öka kvaliteten på sfi, en förlängning av de satsningar som påbörjats vad gäller validering och yrkesbedömning och medel till hyresgarantier. Detta är självklart välkommet. I övrigt saknas emellertid insatser för att stärka möjligheterna på arbetsmarknaden för nyanlända och personer med utländsk bakgrund. Regeringen avvecklar viktiga arbetsmarknadspolitiska insatser och sätter sitt hopp till att jobben skall komma ändå. I stället väljer man att satsa på något man kallar för en politik för företagande. Man har också dragit in alla insatser som handlar om att bekämpa strukturell och annan diskriminering och man har valt att slopa stöd för viktig verksamhet i arbetet mot rasism och diskriminering i då rasistiska partier växer sig allt starkare. Den inriktning av integrationspolitiken regeringen valt riskerar att leda in människor på sidospår, bort från rätten till lika villkor på den reguljära arbetsmarknaden. Detta gäller till exempel förslaget att upprätta så kallade nystartscentrum, vilka skall engagera alternativa aktörer i den arbetsmarknad som riktar sig särskilt till personer med utländsk bakgrund. Detsamma gäller förslaget om att prioritera satsningar på invandrades företagande och de föreslagna instegsjobbens utformning som särskilda invandrarjobb. Med fler otrygga visstidsanställningar och skattesubventionerade hushållsnära tjänster utvecklas en arbetsmarknad särskilt anpassad för att nyanlända och andra personer med utländsk bakgrund skall pressas in i ett B-lag på arbetsmarknaden med sämre löner och arbetsvillkor. 6Den offentliga sektorn måste få växa behöver en ekonomisk politik för att långsiktigt säkra och utveckla välfärden. En bärande del av en sådan politik måste vara att successivt överföra resurser till gemensamma lösningar inom den offentliga sektorn, så att denna kan växa i den mån som behövs för att tillgodose behovet av välfärdstjänster av många olika slag. I motionens kapitel 4 och 5 har vi beskrivit en sammanhängande problematik med växande klyftor, ackumulerade privata förmögenheter som används på ett långt ifrån samhällsekonomiskt optimalt sätt och en bakåtblickande arbetsmarknadspolitik som anpassar sig till de växande klyftorna. Detta är ett problemkomplex som återfinns i de flesta välfärdsstater och som kommer att fördjupas så länge det inte sker ett brott med den förhärskande nyliberalt inspirerade ekonomisk-politiska huvudlinjen. Detta är en utgångspunkt för ekonomiska politik och borde i långt högre utsträckning än vara det i en bredare samhällsdebatt för att tydliggöra framtida vägval och utmaningar. I moderna samhällen finns en inneboende tendens till att tjänster generellt sett blir allt dyrare relativt industriprodukter. Det beror på produktionens karaktär. Rationaliseringar kan och skall inte ske på samma sätt inom tjänstesektorn som i industriproduktion. Tjänster blir mer arbetsintensiva i relation till varuproduktion. Det är därmed naturligt att en växande del av de samlade resurserna i ekonomin går till produktion av så kallade humantjänster. Det är också just sådana tjänster som efterfrågas i välfärdssamhällen när inkomsterna ökar. Det borde framstå som självklart att denna utveckling inte i sig utgör ett problem. Om exempelvis äldreomsorgstjänster fördyras i relation till produktion av tv-apparater är det orimligt att framhärda i den större effektiviteten i att konsumera fler tv-apparater i stället för att tilldela en större andel av en växande inkomst åt äldreomsorgstjänster. Om inte resurserna till den offentliga sektorn som just tillhandahåller centrala tjänster i välfärdssamhället i allmänhet, och antalet anställda i denna sektor i synnerhet, växer påtvingas en tillbakarullning av verksamheter som är viktiga för ett utvecklat och utvecklande samhälle. De äldres möjligheter att få stöd till mer än det nödvändigaste rationaliseras bort. Skolbibliotek och fritidsledare anses vara för mycket av en lyx och försvinner från många skolor. Samlingslokalerna blir färre och dyrare i stället för att erbjudas som självklar samhällsservice till medborgarna. Exemplen kan mångfaldigas. Vi hamnar som samhälle i den besynnerliga situationen att vi anses ha blivit alltför rika för att gemensamt ordna konsumtionen av sådant som vi behöver och vill ha! Det är dock just denna situation vi befinner oss i vad den ekonomisk-politiska samhällsdebatten beträffar. Det är också dessa utgångspunkter som slår igenom i vårpropositionens resonemang om den svenska ekonomins utveckling på medellång sikt.