mot · GV02Fi276 · 2007-10-04 00:00:00 — Börsutvecklingen utgör sammantaget en del av avkastningen på kapital. Och inte bara de publikt noterade bolagen på börsen har gett sina aktieägare goda förtjänster. Avkastningen för svenska riskkapitalfonder, så kallade buyout-bolag har varit i genomsnitt 19952005.11 Arbetskraften pressas för att producera stora vinster i företagen, och investerarna räknar med att detta kommer att fortsätta. Den exceptionella börsutvecklingen kan delvis förklaras av växande vinstandelar, men också av kraftigt ökade ekonomiska resurser hos de bäst bemedlade. Hushållens aktieägande är mycket ojämlikt fördelat. Det är med andra ord de rikaste som investerar i aktier, och som också gynnas av stigande aktievärden. Det galopperande börsvärdet kan få negativa realekonomiska konsekvenser genom förkortade investeringshorisonter de uppblåsta siffrorna lockar till snabba klipp och omotiverade uppköp. Ett mer handfast fenomen är den kraftiga prisstegringen på fastighetsmarknaden, särskilt i attraktiva storstadsområden. Också här finns ett växelspel. Inkomstutvecklingen för förmögna grupper genererar en efterfrågan på sådana produkter, där stora värden kan lagras och där prisförändringarna kan bli stora. innebär detta att de som en gång haft den finansiella styrkan att ta sig in på ett mer exklusivt segment av marknaden, kan tillgodogöra sig en snabb förmögenhetstillväxt, som i sin tur kan omsättas på olika sätt. Den sammantagna effekten är en minskad social rörlighet: dels på grund av att inkomstspridningen överlagras i trögrörliga förmögenheter, dels för att den ekonomiska skiktningen cementeras fast i själva boendestrukturen. I kombination med den borgerliga bostadspolitiken sänkt fastighetsskatt och utförsäljning av hyresrätter blir situationen snabbt värre. Vi får en alltmer uppdelad bostadsmarknad, särskilt i storstäderna en för dem med knappt om pengar, där det blir svårt att över huvud taget hitta någonstans att bo till rimliga villkor, och en där bostaden är en handels- och statusvara och ett sätt att lagra sin förmögenhet. Den här bilden kompletteras av ett tryck på att förhållandena på arbetsmarknaden skall anpassas till den framväxande förmögenhets- och inkomststrukturen. En starkt ojämlik inkomst- och förmögenhetsstruktur i samhället pockar på en skarp tudelning av arbetsmarknaden; lågkvalificerade tjänster med små utvecklingsmöjligheter och lågavlönad personal efterfrågas av penningstarka grupper, som själva har en mycket stark position på arbetsmarknaden. De vidgade förmögenhetsklyftorna leder alltså på flera sätt till en sämre långsiktig ekonomisk utveckling och ett samhällsekonomiskt mindre rationellt resursutnyttjande. Regeringen räknar för övrigt själv med att dess politik kommer att öka de ekonomiska klyftorna. Som diagram 4.1 i bilaga 3 till budgetpropositionen på ett närmast övertydligt sätt visar, kommer det som benämns ekonomisk standard att kraftigt divergera mellan olika inkomstgrupper i samhället. Fördelningspolitiska effekter av regeringens politik, enligt budgetpropositionen Regeringen räknar med att den så kallade Gini-koefficienten över inkomstspridningen, exklusive kapitalvinster, skall växa från 0,232 till 0,245 mellan 2006 och 2008.12 Budgetpropositionen saknar inte bara en analys av de växande klyftorna och en ambition att vidta åtgärder för att komma tillrätta med dem. Tvärtom gör regeringens politik situationen sämre över hela linjen. menar att måste bryta med denna utveckling. Vi presenterar en budgetmotion som går i rakt motsatt riktning. Vi ställer andra frågor och vi ger andra svar. Regeringens politik innebär av försuttna möjligheter. Vi har upplevt en gynnsam internationell konjunktur. har svensk ekonomi kunnat stå mycket stark, tack vare en kombination av tidigare sociala investeringar, en hög teknisk och kunskapsmässig nivå samt samhälleliga strukturer som trots stora brister kunnat bidra till vissa jämlikhetssträvanden och en progressiv fördelning av resurser i jämförelse med många andra rika industrinationer. Tillväxttakten har varit mycket hög och stora överskott har genererats i de offentliga finanserna. I detta läge presenterar regeringen en budget utan stora reformer och utan nödvändiga strukturella investeringar för framtiden. I stället genomförs stora skattesänkningar riktade i första hand till samhällets förmögna. Stora samhällsutmaningar som behovet av att utjämna löneskillnaderna mellan kvinnor och män, förbättrad infrastruktur, krafttag mot klimatförändringarna, ett stärkt utbildningsväsende och en utbyggd välfärd, blir antingen behandlade med måttligt intresse och svaga åtgärder, eller utsatta för direkt kontraproduktiv hantering. Att regeringens politik är svag på många viktiga områden betyder inte att den sammantaget är verkningslös. Det budgetår som vi lämnar bakom oss, samt det kommande, som skisseras i budgetpropositionen, utgör troligen tillsammans den värsta perioden av kalkylerade angrepp på det svenska välfärdssystemets grundvalar. Regeringens politik är bakåtsträvande och leder till växande samhällsklyftor. Regeringspartiernas seger i valet grundade sig till stor del i en retorik där väljarna förespeglades motsatsen till det som sker. Den kommande regeringspolitiken sades ha för avsikt att värna den svenska välfärdsmodellen. På punkt efter punkt framträder nu den mycket gälla kontrasten mellan valretoriken och politikens verkliga inriktning. Den svenska välfärdsmodellen som i internationell jämförelse uppvisar mycket goda resultat kan sägas vila på tre grundvalar: en arbetsmarknadsmodell där kollektiva parter kan förhandla fram trygga och flexibla villkor; solidariskt finansierade och heltäckande socialförsäkringar samt allmänt tillgängliga välfärdstjänster. Regeringen angriper genom sin politik vart och ett av dessa ben. 5.1Brett och hårt angrepp på den svenska arbetsmarknadsmodellen Situationen på arbetsmarknaden är i alla samhällen av central betydelse, för människors allmänna livsmöjligheter och välbefinnande, för resursfördelningen och maktförhållandena i samhället och för relationerna mellan människor. Regeringens politik är starkt inriktad på arbetsmarknaden. Den syftar till att dels minska arbetstagarnas makt på arbetsmarknaden genom att försvaga de arbetandes kollektiva organisationer, fackföreningarna, dels att (åter)skapa en starkt tudelad arbetsmarknad, där framför allt lågavlönade arbeten med dåliga villkor på den privata tjänstemarknaden förväntas växa. Dessa syften är två sidor av samma strategimynt. De som har en mycket svag förankring på arbetsmarknaden, med långa och/eller återkommande arbetslöshetsperioder och otrygga anställningar, är svårare för dessa fackförbund att organisera. gör försvagade fackföreningar att en arbetsmarknad på arbetsgivarnas villkor kan ta form. Regeringen har redan genomdrivit målmedvetna försämringar i denna riktning. Det har blivit dyrare att vara med i facket, genom den avskaffade avdragsrätten. har den så kallade egenavgiften till a-kassan höjts. Detta kallas ökad självfinansiering trots att a-kasseavgifterna tillsammans med det avstådda löneutrymme som utgör arbetsmarknadsavgiften i arbetsgivaravgifterna mer än fullt ut motsvarar statens kostnader för arbetslöshetsförsäkringen. har regeringen gjort det svårare att kvalificera sig till försäkringen. För lågavlönade och deltidsanställda, vilka redan har mycket små ekonomiska marginaler, innebär detta att avgifterna chockhöjs. Det är just de som behöver fackets stöd allra mest som får de största svårigheterna att vara kvar i facket och a-kassan. Fackföreningsrörelsen har förlorat 130000 medlemmar . har över 320000 personer lämnat a-kassan och står nu utan skydd. Människor upplever inte att de har råd att stanna kvar i systemet. Regeringens politik får alltså den avsedda men inte öppet redovisade effekten. Regeringen går vidare i sina ambitioner att försvaga fackföreningsrörelsen och urholka den svenska avtalsmodellen. Två nya karensdagar införs i a-kassan, för att stärka drivkrafterna för sysselsatta som byter jobb att göra detta utan mellanliggande arbetslöshetsperiod. Argumentet förutsätter att människor trivs i arbetslöshet och okynneslämnar sina arbeten något som saknar grund i verkligheten. En mycket dramatisk försämring av arbetslöshetsersättningen införs när möjligheterna att erhålla arbetslöshetsersättning på deltid kraftigt begränsas. Den som deltidsstämplar är en person som jobbar deltid mot sin vilja, och som alltså vill och kan jobba heltid, men som inte får det på grund av att arbetsgivaren bara erbjuder deltidsjobb. Det är en situation som är typisk för framför allt kvinnor som jobbar inom handeln, hotell- och restaurangbranschen och inom sjukvård och omsorg. För de anställda är det både stressande och ekonomiskt tungt. Man har låga inkomster trots att man arbetar, som man är tvungen att söka jobb för att få behålla ersättningen från a-kassan. Genom begränsningen är det återigen en utsatt grupp som pressas ut i systemets marginaler. Det är anmärkningsvärt att regeringen mycket aktivt motarbetat förslag om att stärka rätten till heltid, som den nu försvårar situationen ytterligare för de deltidsarbetslösa. Det är en cynisk politik som kommer att ytterligare försämra kvinnors position på arbetsmarknaden och öka de ekonomiska klyftorna mellan kvinnor och män. Också regeringens införande av en så kallad arbetslöshetsavgift i stället för den så kallade förhöjda finansieringsavgiften verkar i samma medvetna riktning. Genom att åstadkomma ett tydligare samband mellan avgifterna till arbetslöshetsförsäkringen och arbetslösheten, minskar systemets allmänna karaktär och därmed dess riskspridning. Det innebär att de sektorer där arbetstagarna är svagast också är de där den fackliga organisationsgraden och deltagandet i arbetslöshetsförsäkringen riskerar att försvagas mest. Dessutom är det uttalade syftet att hålla nere lönerna i sektorer där lönerna redan är låga. Detta kallas att förbättra arbetsmarknadens funktionssätt. Två ytterligare angrepp på den svenska arbetsmarknadsmodellen genomförs i form av försämringar av sjukförsäkringen. Genom att kräva att en sjukskriven persons arbetsförmåga skall prövas mot hela arbetsmarknaden förvandlas i praktiken sjukdom till saklig grund för uppsägning. Och genom ett oerhört anmärkningsvärt ingrepp i den fria avtalsrätten utraderas värdet av redan ingångna avtal som garanterar ett mindre inkomstbortfall vid sjukdom. Dessa ingrepp devalverar ytterligare såväl värdet av fackligt medlemskap som tecknade kollektivavtal. avvisar bestämt dessa förändringar och anslår i sitt budgetförslag i stället medel till såväl förstärkningar av arbetslöshetsförsäkringen som sjukförsäkringen (se vidare avsnitt 6.2 och 6.6). Förutom de uppenbara, negativa sociala effekterna för de direkt drabbade personerna, har dessa försämringar tydliga långsiktiga effekter för ekonomins funktionssätt. Den nordiska välfärdsmodellen har varit framgångsrik i att driva fram en ständig utveckling av arbetsmarknaden och minska marknaden för lågproduktiva, lågavlönade och dåligt utvecklande arbeten, särskilt inom privat tjänstesektor. Just denna arbetsmarknad vill regeringen stimulera fram. Tanken är att sänkta ersättningsnivåer, en kraftig minskning av de arbetsmarknadspolitiska programmen och krav på arbetssökande att acceptera första bästa jobb skall öka konkurrensen om varje ledigt jobb och pressa ned de lägsta lönerna. Därtill skall färre unga få högskolebehörighet genom reformerna av gymnasieskolan som möjligheterna att läsa in bristande gymnasiekompetens beskärs genom kraftiga besparingar på komvux regeringens tydliga ambition att sänka utbildningsnivån och levnadsstandarden för den unga generationen måste betraktas som historisk. Genom införda och utvidgade subventioner till hushållsnära tjänster, rabatt för att anställa personer och subventioner till utvalda delar av den privata tjänstesektorn skapas också förutsättningar för en sådan arbetsmarknad. Anställningstryggheten urholkas kraftigt i och med de ändrade reglerna för visstidsanställning. Nedskärningarna av arbetsmiljöarbetet och arbetslivsforskningen bidrar ytterligare till en generell sänkning av kvaliteten i arbetslivet. Sammantaget övervältras kostnaderna och riskerna för arbetslösheten på enskilda. Målet är att skapa en typ av arbetsmarknad som är etablerad i länder som och , där inkomstklyftorna är väsentligt större än i , och där det finns en bred grupp av arbetande fattiga. Regeringens politik syftar till att pressa fram detta utbud av arbetskraft. På skapar politiken en skarpare uppdelning mellan dem som har en mycket fast förankring på arbetsmarknaden och dem som har en mer lös anknytning dit, och som med hårdhänta metoder hänvisas till att acceptera väsentligt sämre villkor på arbetsmarknaden. Detta är en traditionell högerpolitik som syftar till att slå sönder solidariteten mellan människor. avvisar bestämt denna politik och föreslår reformer som pekar i motsatt riktning. 5.2Systematisk uttunning och privatisering av socialförsäkringssystemen En andra grundval i den svenska välfärdsmodellen är konstruktionen av socialförsäkringssystemen. Också denna grundval angrips i och med regeringens budget. De svenska socialförsäkringssystemen bygger på de viktiga huvudprinciperna att de finansieras med hjälp av skatter (som tas ut efter bärkraft, med viss progressivitet) och att de är allmänna och heltäckande i stället för privata och frivilliga. Detta är viktiga principer som skiljer vårt generella system från andra som bygger på grundtrygghet för främst människor med små ekonomiska resurser. Systemet skall ge medborgarna en inkomstrelaterad ersättning vid skiftande livssituationer; sjukdom, arbetslöshet, föräldraledighet och liknande, med en angiven lägsta nivå. Genom sin konstruktion sprider och därmed utjämnar socialförsäkringarna riskerna mellan individerna i samhället. Socialförsäkringarna bygger på att alla är med. Ju fler som är med, desto bättre fungerar riskspridningen. De ekonomiska trygghetssystemen är nödvändiga för den enskildes ekonomiska trygghet men också avgörande för hela samhällsekonomins funktion och därmed för alla medborgares välfärd. Stabila offentliga ekonomiska välfärdssystem ger trygga medborgare, som på ett bra sätt kan tillvarata sina livsmöjligheter. För att upprätthålla ett välfungerande system är inkomstbortfallsprincipen avgörande. Den innebär att i stort sett alla, inte bara de fattigaste, omfattas och gynnas av systemet. Därmed skapas en legitimerande sammanhållning. Människor med högre inkomster skall också försäkras inom ramen för det gemensamma systemet. Eftersom lågavlönade har större behov än högavlönade, blir höginkomsttagare nettobidragsgivare till systemet. I praktiken betyder detta att systemet också är viktigt för omfördelningen mellan kvinnor och män. Ju fler som är med och betalar för välfärden, desto mer resurser kommer samhället att ha att omfördela och för att garantera inkomstbortfallet. Redan före valet beräknades mer än hälften av de heltidsanställda slå i taket i sjuk- och föräldraförsäkringen. Det är därför en viktig uppgift att höja taken för att slå vakt om systemen och stärka golven. I stället inledde regeringen efter valet ett brett angrepp mot socialförsäkringssystemen. Bland annat sänktes taket i sjukförsäkringen, den sjuklönegrundande inkomsten (SGI) räknades ned vilket leder till sämre ersättningar, antagandeinkomsten vid sjuk- och aktivitetsersättning försämrades med urholkad framtida pension som resultat. Privatiseringen av trafikförsäkringen ger en försmak av hur systemen kan komma att förändras. Regeringen går vidare med fler hårda angrepp. Den reformering av sjukförsäkringen som presenteras i höstbudgeten är inget annat än ett kraftigt besparingsprogram. Den innebär dels att lagen om anställningsskydd kringgås, dels att många människor helt enkelt får ett mycket sämre stöd som sjuka. En ytterligare sänkt beräkningsgrund för SGI verkar i samma riktning. När socialförsäkringar blir allt sämre på att fylla sina grundläggande uppgifter för allt fler, blir det lättare att ändra systemen än mer. avvisar bestämt dessa försämringar. Regeringen har tillsammans med borgerliga tankesmedjor och ledarsidor varit drivande i en destruktiv och insinuant debatt om fusk och överutnyttjande i socialförsäkringarna. Det är en självklarhet att fusk skall beivras. Missbruk av våra gemensamma trygghetssystem är i sig en kränkning mot och riskerar att underminera det generella välfärdssystemet. Men den debatt som förts baseras sällan på fakta och har inte heller till egentligt syfte att åtgärda faktiska problem, utan just att skapa osäkerhet och legitimitetsproblem. Trots ett enormt uppeldat anslag och anställning av 300 specialiserade fuskjägare hittade till exempel i sin senaste kampanj cirka 2000 nya fall av fusk. Åtgärderna hade sparat , medan de anställda för ändamålet kostade samhället . I själva verket är det inte otänkbart att fuskdebatten snarare skapar mer fusk. De allra flesta människor anser att man skall vara ärlig, och är också det själva. Om det ständigt talas om enorma problem med fusk, och det ägnas stora resurser åt att jaga och misstänkliggöra människor, kommer många att få uppfattningen att andra säkert fuskar, vilket leder till att systemen förlorar i legitimitet. Effekten är dock mycket större än det rent statsfinansiella. Om det skapas en stämning av att den som får ta del av sociala försäkringar eller av samhällsstöd, i många fall kanske inte har rätt till det, skapas en kil mellan dem som för tillfället inte behöver tryggheten i systemet och dem som gör det. På så sätt angrips en kärnfråga i välfärdens utformning att vi alla kan vara starka, men också ömtåliga. Regeringen vill nu gå vidare med ett ytterligare, vagt preciserat, åtgärdspaket och antar också därigenom att stora besparingar skall göras. Vi avvisar dessa åtgärder och de besparingar som regeringen räknar hem. Regeringens mål på medellång sikt är att göra om socialförsäkringarna enligt samma modell som pensionssystemet. Det innebär de facto ett grundskott mot hela den svenska modellen. En sådan förändring innebär, vid sidan av ökade kostnader och en mindre effektiv användning av gemensamma resurser, en privatisering av riskerna. Själva poängen med dagens socialförsäkringar är att undvika detta. Detta är en utveckling som vill motverka. I motionens avsnitt 6.6 beskriver vi de satsningar som vi i stället vill göra på att stärka de gemensamma försäkringssystemen. 5.3Urholkad välfärd genom skattesänkningar och privatiseringar Det tydligaste uttrycket för den svenska välfärdsmodellen är att viktiga sociala tjänster fördelas efter behov i stället för utifrån plånbokens tjocklek. För att detta skall vara möjligt krävs ett relativt högt skatteuttag som lämnar rum för omfördelningar. De stora skattesänkningar som regeringen genomför utgör ett uppenbart hot mot detta välfärdssystem. Minskade skatteintäkter på grund av fallande skattekvot, löpande priser Källa: Budgetpropositionen, bilaga 2; egna beräkningar. genomförs ett antal andra åtgärder som bidrar till försvagningen av den offentliga verksamheten. Genom att övervältra kostnader på kommunerna, till exempel när de arbetsmarknadspolitiska programmen hårdbantas, som kommunerna dels har ett begränsat manöverutrymme i och med balanskraven, dels inte får en uppräkning av statsbidragen , tvingar regeringen fram en åtstramning i välfärdssektorn trots mycket goda offentliga finanser (se vidare avsnitt 11 ekonomi). I ett känt uttalande på den moderata partistämman konstaterade statsministern att det finns en skugga bakom varje skattekrona, som vi talar alldeles för lite om. Det kan konstateras att detta definitivt gäller i årets budgetproposition. Behovet av sociala framtidsinvesteringar och av ökad omfördelning är stort. Regeringen drar dock stadigt ned intäkterna från skatter och avgifter. I figur 6 illustreras hur skatteuttaget fallit och planeras falla enligt finansplanen. Den konkreta skuggan innebär mindre till omfördelning och välfärdsreformer. Om skatteuttaget bibehållits på samma nivå som 2006 skulle det ha funnits 67 miljarder mer som kunde användas till välfärden. Kontrasterna mot ett bibehållet skatteuttag nivå är än mer slående. Detta är en oansvarig regeringspolitik, ämnad att tillgodose endast höginkomsttagarnas intressen. Redan EU-systemet och anpassningen till det har tvingat fram en delvis tvångsprivatisering av den offentliga verksamheten. Lagen om offentlig upphandling gör att medborgarna får svårt att förvänta sig att offentliga medel kan användas på ett sådant sätt att sociala och politiska mål uppnås. Såväl principiellt som praktiskt är detta en inskränkning av demokratins räckvidd och av det kommunala självbestämmandet. Regeringen har i sin senaste upphandlingsproposition13 försatt möjligheten att förbättra och förenkla de gällande lagarna. Resultatet är snarare det motsatta. I budgetpropositionen antyds ytterligare förändringar i samma riktning, när man efterlyser fungerande rättsmedel och sanktionsmöjligheter samt aviserar en proposition för att i domstol lösa konkurrenskonflikter mellan offentlig och privat säljverksamhet när sådana uppstår.14 Större tryck för privatiseringar och fler domstolstvister är helt fel väg att gå för den som vill stärka välfärden och använda samhällets resurser på ett samhällsekonomiskt rationellt sätt. vill se över Lagen om offentlig upphandling för att ge det offentliga större möjligheter att ställa krav på kollektivavtalsbestämda arbetsvillkor och miljömässigt hållbar produktion (se motion 2007/08:Fi1). 5.4Bort från den svenska modellen Forskning och beprövad erfarenhet visar att den typ av politik som regeringen nu på ett långtgående sätt genomför, leder till vidgade klyftor, en sämre fungerande arbetsmarknad och långsiktigt minskade tillväxtmöjligheter. I en internationell jämförelse uppvisar den svenska, eller rättare uttryckt nordiska välfärdsmodellen exceptionellt goda resultat på område efter område. Regeringen angriper med stor precision just de faktorer som varit avgörande för dessa goda resultat. Ett genomgående drag i regeringens argumentation är att den vilar tungt mot en sorts simplistisk, ortodox nationalekonomisk teori, där ekonomin ses som något asocialt; det finns inga samhälleliga strukturer och maktförhållanden, människor antas agera atomistiskt och utan relationer till varandra, på stimuli, incitament. Sådana nationalekonomiska modeller är vetenskapligt mycket problematiska eller närmast värdelösa när det gäller att säga något meningsfullt om det samhälle vi lever i. De används dock med glädje av regeringen, eftersom de kan bidra till legitimeringen av högerpolitiken. Regeringen genomför massiva skattesänkningar för att göra det mer lönsamt att arbeta. Empiriskt är det dock mycket svårt att påvisa några robusta samband mellan hög skattenivå i ett samhälle å ena sidan, och lägre tillväxt och sysselsättning i ekonomin å andra sidan. Snarare är det motsatsen som gäller. konstaterade till exempel, efter att ha gått igenom ett flertal undersökningar att det inte säkert går att påvisa med hjälp av data på en aggregerad nivå att skatter har en negativ inverkan på tillväxten.15 En omfattande kanadensisk undersökning återkom till resultat av denna typ, men går längre.16 Rapportens sammanfattning inleds med följande mening: Skattesänkningar är katastrofala för en nations medborgares välbefinnande. Studien visar med en genomgång av OECD-statistiken, att högskatteländer har varit mer framgångsrika i att uppnå sociala mål än lågskatteländer.17 Detta har de gjort utan någon negativ ekonomisk påföljd. De nordiska länderna, som har höga skatter kontrasteras med anglosaxiska lågskatteländer. Av 50 sociala indikatorer var de bättre på sju, men i samtliga dessa fall var skillnaden så pass liten att den kunde vara slumpmässig. För 33 mer direkt ekonomiska indikatorer uppvisar de nordiska länderna något eller mycket bättre resultat än de anglosaxiska.