mot · GV02U201 · 2007-09-18 00:00:00 — Internationell handel på rättvisa villkor tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om en internationell handel på rättvisa villkor där handeln är underställd FN:s olika sociala, arbetsrättsliga och miljömässiga konventioner, en handel som bidrar till att minska klyftorna i världen och som främjar en verkligt hållbar global utveckling. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om Doharundan och att i förhandlingar bör ta hänsyn till de fattigare ländernas villkor som måste uppfyllas. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att ska verka för reformer av ().1 tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om EU:s nya handelsstrategi Global Europe competing in the world och att i EU bör verka för att strategin återtas och omformas.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om EU:s bilaterala avtal och att inom EU bör verka för en generösare hållning i pågående förhandlingar. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om svenskt agerande i EU vad gäller det ekonomiska partnerskapsavtalet (EPA) inom ramen för . tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om avtalsförhandlingar med Aseanländerna (), och , samt med Andinska gemenskapen. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att inom FN bör driva frågorna om företags ansvar för mänskliga rättigheter och hållbar utveckling. tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om rättvisemärkt och hur bör agera för att stödja rättvisemärkt.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad som anförs i motionen om att sätta mål för den offentliga sektorns upphandling av varor som lever upp till kriterier enligt rättvisemärkningen.2 1 Yrkandena 3, 4 och 9 hänvisade till NU. 2 Yrkande 10 hänvisat till FiU. 2Internationell handel på rättvisa villkor Internationell handel innebär stora möjligheter till utveckling för alla länder. Handel ökar kontakter mellan olika kulturer. Mer handel för generellt med sig bland annat fler investeringar, stärkt konkurrenskraft och bättre levnadsstandard. Tätare handelskontakter bidrar också till tekniköverföring från rika till fattiga länder inte minst viktigt för att klara klimatförändringarna. För fattiga länder är handel en viktig del i deras utvecklingsstrategier. Att dessa länder lyckas med sina handelspolitiska reformer är viktigt också för det internationella samfundet som helhet av en rad skäl. Bättre handelsutbyte är en grundbult i fattiga länders strävan för att nå millenniemålen1, minskade klyftor skapar stabilitet och bidrar därigenom bland annat till att minska ofrivilliga migrationsströmmar och till att minska risken för konflikter. Minskad fattigdom i världen innebär även ökade ekonomiska utvecklingsmöjligheter för hela den globala ekonomin. är det ingen naturlag att ökad handel leder till mer välstånd. andel av världshandeln var . Dessutom har andelen sjunkit. Ändå har kontinentens länder en större del av sin ekonomi baserad på handel än vad exempelvis (Organisationen för ekonomisk utveckling och samarbete) har. Exporten som del av den nationella BNP låg på i söder om mot bara i . problem är inte att man handlar för lite, utan att ländernas ekonomier totalt är så små att någon ekonomisk tillväxt och ökat välstånd inte tar fart2. Ökad handel innebär dock också oftast stora påfrestningar på samhällen och miljö. Med industrialisering följer stora folkomflyttningar från landsbygd till städer. När gamla näringar får sämre villkor, eller avvecklas helt, leder det till fattigdom bland dem som fortfarande får sitt uppehälle ur desamma, med ökade klyftor som följd. Ökad industriproduktion är än så länge liktydigt med ökad miljöförstöring och ökad råvaruanvändning. Utvecklingen av den internationella handeln påverkar också kvinnor och män på olika sätt. Kvinnor bär upp en mycket stor del av det globala jordbruket, inte minst i de fattigare länderna. Då rika länders subventionerade jordbruksprodukter dumpar priserna på inhemska jordbruksvaror påverkar det i synnerhet många kvinnor negativt, vilket leder till en sämre ekonomi för hela den inhemska befolkningen. Även den snabbt växande globala industriproduktionen bärs till stor del upp av kvinnor. Dåliga arbetsvillkor, i till exempel textilindustrin, slår också framför allt mot kvinnor. Det är därför positivt att man på handel har ett jämställdhetsperspektiv i alla ärenden som hanteras av de olika handläggarna, såväl när det gäller WTO, initiativet Globalt Ansvar, bilaterala och regionala frågor samt när det gäller att särskilt uppmärksamma tjänstesektorn då många kvinnor arbetar i denna. de gröna vill verka för en internationell handel på rättvisa villkor. En handel som är underställd FN:s olika sociala, arbetsrättsliga och miljömässiga konventioner, en handel som bidrar till att minska klyftorna i världen, som främjar en verkligt hållbar global utveckling och där både kvinnor och män får del av ekonomisk utveckling. Med de stora skillnaderna i världen av i minnet har vi lång väg kvar innan vi kan se en internationell handel med sådana karaktärsdrag. För att nå dit är det av fundamental vikt att vi i den rika världen har en generös hållning gentemot fattiga länder och deras särskilda behov av politiskt manöverutrymme som de bygger upp sina ekonomier. En och samma ekonomiska modell fungerar inte överallt och under processen att hitta den rätta modellen för just sitt land, behöver fattiga länders regeringar kunna agera snabbt ifall det uppstår negativa effekter av att de öppnar upp sina hemmamarknader för internationell konkurrens. Bilaterala och multilaterala avtal riskerar att minska detta nödvändiga manöverutrymme. Alla marknader omgärdas av tullar, regler, subventioner och andra styrmedel. Denna mix av styrmedel skiljer sig från marknad till marknad. I grunden är den betingad av ideologiska ställningstaganden samt gynnar eller missgynnar olika aktörer på marknaden, beroende på hur mixen ser ut. Exempelvis gynnas jordbruksföretag inom EU på bekostnad av kanske kunskapsintensiva tjänsteföretag som skulle kunna växa fram ifall mer av EU:s budget gick till forskning i stället för till ohållbara jordbrukssubventioner som missgynnar fattiga länder. Detsamma gäller den internationella handelspolitiken; genom denna strävar olika intressen efter att skaffa sig så gynnsamma förutsättningar som möjligt på den globala marknaden. I dagens internationella regelverk, som upprätthålls av världshandelsorganisationen , gynnas exempelvis rika länders läkemedelsföretag av patentreglerna medan fattiga länders bönder missgynnas av tulleskalering3 med mera i avtalet kring handel med jordbruksprodukter. Rika länder har en mångfald av åtgärder att välja bland för att styra sina marknader, där tullar oftast spelar en underordnad roll. Fattiga länder däremot har ofta varken ekonomisk eller institutionell kapacitet att använda i-ländernas många olika instrument. Tullar är därför i många fall viktiga, både för intäkter till staten och för att ha kontroll över hemmamarknaden. Skillnaderna i möjligheter att dra nytta av handel understryks ytterligare genom alla andra faktorer som gör förutsättningarna också mellan utvecklingsländer så olika; utbredning av hiv/aids, kunskapsnivå inom befolkningen, landets naturtillgångar, om det har egen hamn eller inte, etc. För makthavarna i dessa länder gäller det att väga potentialen i en internationell handel mot konkurrensen från i-länders starka företag och riskerna att utsättas för den internationella marknadens fluktuationer. De tidigare fattiga länder som lyckats dra fördel av den internationella marknaden har gjort detta genom att öppna upp hemmamarknaden för internationell konkurrens steg för steg i en noggrant avvägd process, där effekter av reformer hanterats innan man gått vidare. Med andra ord har de haft tillräckligt politiskt manöverutrymme att öppna upp marknaden i sin egen takt och på sitt eget sätt. Så en avgörande faktor för om handel ska bli en gynnsam del i fattiga länders utvecklingsstrategier eller inte är därför graden av politiskt manöverutrymme som de internationella handelsregelverken erbjuder. Rättvisa handelsregler innebär, med dagens stora skillnader mellan rika och fattiga, olika regler för olika länder. I ska handelspolitiken orienteras efter riktlinjerna i Politik för global utveckling som antogs av . Det innebär att den ska bidra till en rättvis och hållbar global utveckling, samt präglas av dels ett rättighetsperspektiv, dels de fattigas perspektiv. Detta innebär vidare att fattiga människors behov, intressen och förutsättningar skall vara en utgångspunkt i strävandena mot en rättvis och hållbar utveckling. Trenden såväl i som inom EU går dock åt motsatt håll. Den strategi, Global Europe competing in the world, som antog innebär mycket större fokus än tidigare på att unionen ska behålla och helst öka sin egen konkurrenskraft. Denna aggressiva linje för egna nya marknadstillträden som EU nu driver, och som såväl den förra som den nuvarande regeringen i allt väsentligt ställer sig bakom, är allt annat än den generösa hållning fattiga länder borde bemötas med. Politiken behöver ställas på huvudet och förändringar behövs inom en rad områden. startade världshandelsorganisationen en ny och brett omfattande förhandlingsrunda på sitt ministermöte i huvudstad . Doharundan skulle bli en utvecklingsrunda där fattiga länders prioriterade frågor kom högst på dagordningen. I verkligheten har det blivit tvärtom. Rika länders benägenhet att i stället driva sina egna offensiva intressen gjorde att det påföljande ministermötet, i mexikanska , liksom flera toppmöten inom WTO, havererade. De ständiga misslyckandena i Doharundan visar på bristerna i den här sortens brett upplagda förhandlingsrundor. Tiden för dessa måste nu vara förbi. Så länge dåvarande (General on Tarrifs and Trade)4 dominerades av västländer med någorlunda likartade ekonomier, var breda rundor möjliga. Men i dagens WTO, med en majoritet av fattiga länder eller länder som genomgår industrialisering, passar upplägget illa. Ett välfungerande multilateralt handelssystem måste vara mycket mer flexibelt och lyhört för särskilda länders specifika situation än det nuvarande, där västvärldens ekonomiska system förutsätts fungera väl i andra delar av världen också. Doharundan skulle ha varit avslutad . Det starka motståndet från fattiga länder att än en gång få ett avtal som ger dem mindre än de rika länderna (den tidigare Uruguayrundan anses av många mest ha gynnat rika länder) har gjort att förhandlingarna dragit ut . Rika länder har tvingats avföra många av sina prioriterade frågor från agendan. Men trots det har analyser från såväl Världsbanken5, (on Trade and Development)6 och FAO (Food and )7 som for International Peace8 och Research and for Developing Countries ()9 visat att utfallet av det som legat på bordet ändå i första hand skulle gynna rika länder. Vissa analyser säger till och med att skulle kunna komma att missgynnas mer av en uppgörelse i Doharundan jämfört med den situation de befinner sig i . En uppgörelse i rundan som gynnar de fattiga och som utifrån mandatet från ska kunna kallas välbalanserat, måste innehålla: en överenskommelse inom jordbruksavtalet i enlighet med vad länderna i gruppen G 3310 krävt kring särskilda produkter (möjlighet för dem att undanta ett antal produkter från tullsänkningar) och en särskild särkerhetsmekanism (möjlighet att införa skyddstullar ifall kraftig ökad import plötsligt skulle hota det inhemska jordbruket), sänkta tullar i rika länder på jordbruksprodukter i sådan grad att det ger fattiga länder reellt marknadstillträde, så stora sänkningar av jordbrukssubventioner i rika länder att subventionernas faktiska påverkan på marknaderna minskar11, sänkningar av industritullar som återspeglar det som sägs i mandatet från , dvs. att fattiga länder inte ska avkrävas lika stora sänkningar som rika länder, en generös hållning inom tjänstehandelsavtalet (GATS) från EU gentemot flera fattiga länders krav på större arbetskraftsinvandring till EU, att EU avstår från krav på marknadstillträde inom sektorer som vi själva betecknar som offentlig sektor, inklusive vattendistribution, en överenskommelse om förstärkt skydd för traditionell kunskap, i enlighet med med fleras förslag, inom avtalet för patent och annan immaterialrätt (TRIP:s), ett uttalat stöd till länder som vill använda tillåtna mekanismer för tvångslicensiering av läkemedel, en slutsats inom diskussionen kring WTO:s relation till internationella miljöavtal som innebär att miljöavtalen tydligt är överordnad handelsreglerna. En lång rad enskilda organisationer krävde att Doharundan dödförklaras för att reformprocessen ska kunna starta . Från olika håll har också krav förts fram att avveckla WTO helt och hållet. Vi i vill värna multilateralismen, men låsningarna inom Doharundan eroderar förtroendet för en organisation vars legitimitet redan från början varit starkt ifrågasatt, inte minst av civilsamhällesorganisationer i syd. Oavsett om Doharundan slutförs eller inte måste därför WTO reformeras. Ju förr den processen kan komma i gång desto bättre. Flera olika aspekter måste beaktas i en sådan process, bland andra: WTO:s förhållande till andra internationella regelverk, speciellt FN:s miljökonventioner, måste bli tydligare. Människans fortsatta liv på jorden är beroende av ekosystem i balans. Handel däremot är bara ett verktyg för att nå välstånd. Det måste därför stå otvivelaktigt klart att miljökonventionerna är överordnade handelsavtalen. WTO bör fördjupa samarbetet med organ som () och för att arbetsrättsliga hänsyn och utvecklingsdimensionen i avtalen ska stärkas. Bristen på demokrati och transparens inom WTO är omvittnad. Ska organisationens legitimitet förbättras måste många procedurfrågor förbättras till exempel genom mer protokollförda möten och tydligare principer för hur ordföranden i förhandlingsdelegationer väljs. Fattiga länders kapacitet att delta i förhandlingar måste stärkas. Den fond inom WTO som inrättats för detta syfte, liksom initiativet Aid for Trade, är välkomna steg på vägen. Mer behöver dock göras, och för att insatserna ska bli verkningsfulla måste de ske på de fattiga ländernas villkor. Tvistlösningsmekanismen inom WTO är den som har de kraftigaste sanktionsmöjligheterna inom det internationella samfundet. Men beroende av hur mekanismen är utformad, är det i praktiken bara rika länder som effektivt kan utnyttja den. Flera förslag som har förts fram för att reformera domstolen, bland annat att fattigare länder skulle kunna föra grupptalan gentemot rikare länder eller att domstolen skulle kunna utdöma bötesstraff, skulle göra olika länder mer lika inför lagen. Epoken med brett upplagda förhandlingsrundor där medlemsländerna till slut måste välja att acceptera eller avböja hela förhandlingspaketet, måste med Doharundan vara över. Antalet medlemsländer och de stora skillnaderna dem emellan gör de breda rundorna ineffektiva. Erfarenheter från tidigare rundor visar också att det i första hand är de redan rika länderna som tjänat mest på dem. Kontinuerliga men separata förhandlingar inom respektive förhandlingsområde skulle ge en flexibilitet som bättre stämmer med dagens snabbt föränderliga verklighet än de breda rundorna. Systemet med att kategorisera länder i i-länder, och minst utvecklade länder för att avgöra graden av särbehandling måste förändras. () har här presenterat intressanta tankar. Deras förslag om ett dynamic and responsive trading system tar sin utgångspunkt i att olika länder har alltför vitt skilda förutsättningar, befinner sig i så olika utvecklingsstadier och har så skilda behov att det är omöjligt att skapa regelverk som i grund och botten ska gälla lika för alla. Särbehandlingsreglerna i det nuvarande regelverket är ju tänkta som undantag under en tillfällig implementeringsperiod. I stället föreslår IATP att det skapas en uppsättning kategorier, bland annat: Produktberoende, dvs. i vilken grad landet är beroende av handel med en eller några få produkter. Marknadsberoende, dvs. i vilken grad landet är beroende av en eller ett par länder för sin handel, eller en mix av många länder. Begränsningar av råvaruförsörjning med mera för industrin. Kapacitet att stå emot valutakriser. Sedan skapas särbehandlingsregler för var och en av kategorierna. Dessa särbehandlingsregler skulle möta medlemsländernas faktiska situation och behov, och det skulle vara lättare för länder att i olika utvecklingsfaser gå in i och ut ur olika särbehandlingskategorier. föreslog EU:s handelskommissionär, , en omfattande generell strategi för att öka unionens konkurrenskraft och för hur unionens externa handelsrelationer ska utformas framgent. Strategin, kallad Global Europe competing in the world12, antogs utan större diskussion av . Vi i anser att strategin är problematisk på flera områden. När det gäller handel, speciellt: att man övergett det dubbla syftet ökat marknadstillträde för EU och utvecklingsmöjligheter för fattiga länder till förmån för ensidigt egna nya marknadstillträden, att man i bilaterala avtal vill driva igenom nya frågor som avtal om investeringar, offentlig upphandling och konkurrensregler, något som fattiga länder kraftigt motsatt sig i WTO, att man vill förbjuda handelspartner att ha exporttullar på råvaror. Strategin bör därför återtas och omformas så att den istället tar sin främsta utgångspunkt i mindre gynnade handelspartners situation och behov. I frånvaron av framsteg inom Doharundan har trenden mot alltfler bilaterala och regionala handelsavtal tagit fart. För fattiga länder innebär förhandlingar om bilaterala avtal en större frihet och mer kontroll över förhandlingsprocessen än multilaterala avtal. försvinner möjligheten att tillsammans med andra länder stärka sin position gentemot en ekonomiskt starkare motpart. En stark hemmamarknad och regional integrering ger för de flesta fattiga länder en mer solid grund att stå på än om man huvudsakligen förlitar sig på de rent globala marknadskrafterna. EU bör i sina bilaterala och interregionala avtalsförhandlingar prioritera att understödja sådana processer framför att driva sina egna krav på ökat marknadstillträde. En sådan inställning gynnar en långsiktigt hållbar utveckling och är därför i det långa loppet gynnsam också för EU:s medlemsländer. Tyvärr är tendensen inom snarare den motsatta. Därför måste verka inom EU för en generösare hållning i pågående förhandlingar. Det gäller i synnerhet: 2.3.1Ekonomiska partnerskapsavtal (EPA) inom ramen för Förhandlingarna syftar till att anpassa EU:s avtal med sina kolonier i , och (AVS-länderna) till . Analyser visar dock att EU:s krav går mycket längre än vad som krävs för att anpassa de här avtalen till och är i en del fall rent utvecklingsfientliga. Så till exempel anges i ett uttalande från 80 kyrkliga och enskilda organisationer, från såväl EU som AVS-länder, att en grupp världsledande experter på immaterialrätt anser att EU:s krav vad gäller intellektuell äganderätt skulle hämma snarare än främja social och ekonomisk utveckling i AVS-länderna. pressar EU på för att förhandlingarna måste av före , den deadline som WTO har satt. Men liksom deadlines har missats inom WTO:s förhandlingar är inte heller denna huggen i sten. Det finns möjligheter att förlänga förhandlingarna, och EU borde som en omedelbar åtgärd medge detta liksom att tillkännage att man inte kommer att höja tullar gentemot sina förhandlingspartner efter , ifall ett avtal inte är på plats då. Detta för att ge tid till mer genomgripande analys av effekter av det som ligger på bordet. Vidare bör EU sluta insistera på likvärdiga motprestationer vad gäller marknadstillträde för varor och tjänster, liksom att nya frågor om offentlig upphandling, konkurrensregler och investeringsregler ska inkluderas i avtalen. EU bör inte heller ställa högre krav kring patent och annan immaterialrätt än vad man kommit överens om i WTO:s motsvarande avtal (TRIP:s). måste EU deklarera att man inte avbryter biståndsinsatser ifall dead line inte kan hållas. 2.3.2Avtalsförhandlingar med Aseanländer, och samt med Andinska gemenskapen (CAN) antog mandat för förhandlingar om handelsavtal med Aseanländer, och samt associeringsavtal, inkluderande handel, med den Andinska gemenskapen (CAN). Kommande avtal har förstås potential att gynna utvecklingen såväl i dessa länder som i EU. Men om avtalen ska bidra till långsiktigt hållbar utveckling och en rättvisare fördelning av välståndet på jorden, krävs att EU inser sitt ansvar som ekonomisk stormakt i förhållande till dessa länder och inte snävt driver frågor för att gynna sin egen ekonomiska tillväxt. För att förankra handelsavtalen i en bredare samhällelig utvecklingskontext måste civilsamhällets organisationer inkluderas i förhandlingarna från början. Detta gäller inte minst organisationer som företräder ursprungsbefolkningar. EU måste i förhandlingarna ta stor hänsyn till de regionala integrationsprocesser som pågår såväl i som i . Kommande avtal får inte hindra eller störa dessa processer. Ökad industriell aktivitet har historiskt oftast varit liktydigt med miljöförstörelse och utrotning av djur- och växtarter. Den andinska regionen innehåller de mest artrika områdena i hela världen. Det är ett grundläggande krav att alla avtal nu under förhandling utformas på så sätt att de stöder ekonomisk utveckling i samklang med miljöhänsyn och i full överensstämmelse med åtaganden inom FN:s olika miljökonventioner. Kampen om råvaror i världen hårdnar. Sett ur ett snävt och kortsiktig eurocentristiskt perspektiv är det mot den bakgrunden begripligt att vill säkra råvaruflöden till den egna industrin genom att i avtal begränsa handelspartnernas möjligheter att med tullar reglera exporten av råvaror. Men sådana tullar hämmar länders möjligheter att skydda natur och minskar det nödvändiga politiska manöverutrymmet för dem att driva utvecklingsstrategier. EU måste därför avstå från krav på exporttullar. Regler kring immaterialrätt är sällan utvecklingsfrämjande för fattiga länder. I de fall immaterialrättsregler inkluderas i avtalen ska dessa inte gå utöver åtaganden partnerländerna gjort inom samma område i WTO. Avtal om patentskydd ska innehålla klausuler som skyddar dem som innehar en ursprunglig kunskap i enlighet med FN:s konvention om biologisk mångfald. Med tullars minskade betydelse för rika länder riktas deras fokus i förhandlingar om handelsavtal mot s.k. icke-tariffära handelshinder (non tariff barriers). Regelverk som omgärdar handel ska förstås vara så enkla och entydiga som möjligt. Men diskussionen kring icke-tariffära handelshinder blir problematisk när den tangerar suveräna staters rätt att reglera inom sitt territorium. Klausuler kring icke-tariffära handelshinder måste därför utformas så att de inte står i strid med ländernas rätt och möjlighet att införa och upprätthålla nationella regleringar kring miljö, socialskydd, arbetsrätt, etc. EU kan ge ett stort bidrag till partnerländerna genom att hjälpa dem att utveckla effektiva konkurrensregler. Men för att passa deras egna utvecklingsstrategier, måste länderna själva bestämma hur omfattande dessa ska vara och i vilken takt de ska införas. Offentlig upphandling och möjligheter att styra investeringsflöden är kraftfulla verktyg för att driva utveckling. Därför har en lång rad fattiga länder liksom enskilda organisationer motsatt sig att WTO inför gemensamma avtal kring dessa områden, vilket skulle minska det politiska handlingsutrymmet inom dessa områden. EU måste respektera detta också i sina nu startade bilaterala förhandlingar. Ekonomisk tillväxt inom tjänstesektorn, på råvaru- och tillverkningsindustrins bekostnad, är generellt miljövänligt för ett samhälle. Ökad tjänstehandel kan därför ge lovande utvecklingsmöjligheter.