· GU10514 · 2007-05-21 11:24:43 — har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att alla medborgare ska få verksam behandling vid svåra sjukdomar oavsett var de råkar bo i landet.Jag har som statsråd inte möjlighet att kommentera den medicinska bedömning som gjorts i detta enskilda fall, men jag vill framhålla att landstingen har ett lagstadgat ansvar att se till att alla medborgare erbjuds den vård de behöver. Alla som söker vård ska få en medicinsk bedömning av sitt hälsotillstånd. Det är denna medicinska bedömning som ska utgöra grunden för vårdgivarens prioritering och för vilken behandling som patienten ska erbjudas. Den behandling som sätts in ska bygga på vetenskap och beprövad erfarenhet.Sedan den 1 juli 1997 finns en allmän prioriteringsregel i 2 § hälso- och sjukvårdslagen som lägger fast att den som har det största behovet av hälso- och sjukvård ska ha företräde till vården. Därutöver har ett tillägg gjorts i 2a § i hälso- och sjukvårdslagen med innebörden att varje patient som vänder sig till hälso- och sjukvården ska ges en medicinsk bedömning av sitt hälsotillstånd om det inte är uppenbart obehövligt. Syftet med denna lagstiftning är att garantera att den patient som har störst behov av vård också får denna vård.Socialstyrelsen har fått i uppdrag att bedriva ett långsiktigt arbete med att utveckla metoder för tillämpningen av det riksdagsbeslut om prioriteringar som fattades 1997. arbete ska bidra till att frågan om prioriteringar integreras i sjukvårdshuvudmännens planeringsarbete på alla nivåer med medvetna och öppna prioriteringar som följd. Det finns således riktlinjer och en klar lagstiftning och ansvarsfördelning på området. Det är sjukvårdshuvudmännens ansvar att se till att dessa riktlinjer tillämpas i deras verksamhet.Det är viktigt att fortsätta arbetet med att förbättra tillgängligheten och stärka patientens ställning i hälso- och sjukvården. Det behövs en mer uttalad helhetssyn på patienternas behov. En del i detta arbete är de satsningar som regeringen nu planerar för att utveckla det fria vårdvalet och den nationella vårdgarantin.Reglerna för det fria vårdvalet regleras i en rekommendation som tagits fram av Kommuner och Landsting. Reglerna för den nationella vårdgarantin regleras i en överenskommelse som slöts mellan förra regeringen och dåvarande . Det faktum att det handlar om rekommendationer och överenskommelser kan innebära att reglerna inte uppfattas som lika klara och bindande som om det vore fråga om lagstiftning. Det är viktigt att förtydliga de regler som gäller för både patienten och vårdgivaren.Regeringen har därför för avsikt att ge patienterna en laglig rätt till behandling hos en annan vårdgivare om sjukvårdshuvudmännen inte kan hålla garantitiden och så länge behandlingen omfattas av det offentliga vårdåtagandet. För att ytterligare öka tillgängligheten till vården och på ett effektivare sätt utnyttja vårdkapaciteten avser regeringen också att verka för att patienterna ges rätt till ett fritt vårdval. Patienten bör ha rätt att själv välja såväl läkare och vårdenhet som tidpunkt för behandlingen. Vårdgivarna bör vidare ha en skyldighet att upplysa patienten om var i landet det är kortast kö och erbjuda vård där. Arbetet med förberedelserna för dessa satsningar pågår nu inom . Sammantaget detta utvecklingsarbete för ett stärkt patientinflytande och för en bättre tillgänglighet till vården.Fru talman! Sedan detta svar formulerades har jag och - det utgår jag ifrån - även kunnat ta del av besked från om att den politiska ledningen har gripit in i de sammanhang som lyfter fram genom sin interpellation. Det gör att de patienter i som lider av ms kommer att kunna behandlas med den nya medicin som förhoppningsvis kan bromsa sjukdomens förlopp. Det är ett väldigt glädjande besked som vi har fått. Det har kommit alldeles . Det var ju en väldigt besvärlig situation för de drygt 100 ms-patienter i som det rörde sig om. De fick inte mer än lindrande behandling. De fick inte den verksamma behandling som skulle kunna stoppa upp sjukdomsförloppet.En 34-årig kille, , drev det här fallet och skrev brev till ministern. Det blev en viss medial uppmärksamhet. Jag tror att han aktivt har bidragit till det positiva beslutet.Det akuta läget är över för honom och de andra 100 berörda, men det gör ju inte att frågan är inaktuell. Det här kan ju hända igen, kanske med samma diagnos eller med andra diagnoser. Dessutom har, såvitt jag har förstått, tillskjutit pengar just för den här patientgruppen. Men motsvarande resurser ska då dras ned för andra patientgrupper. Sammantaget tillskjuts det tyvärr inte mer pengar, utan det är ändå en besparing som det har fattats beslut om. I bästa fall lyckas man på något sätt lösa detta utan att det för mycket går ut över patienterna. Men i värsta fall blir det någon annan grupp som drabbas och inte får behandling eller drabbas av orimliga köer. Därför vill jag ändå ta upp de frågor som jag ställde i min interpellation och som inte är kopplade till det enskilda fallet utan till principen. Är det inte så att vårdgarantin inte bara borde gälla tid för behandling, det vill säga att man inte ska behöva vänta för länge på att få behandling, utan också borde vara en garanti för att man verkligen över huvud taget ska få vård? Det var ju det som var det skandalösa i detta fall, alltså att dessa ms-patienter först fick beskedet att de inte bara skulle behöva vänta på vård utan att det inte blev någon vård över huvud taget eftersom man inte hade råd. Behandlingen var så dyr. Därför vill jag fråga: Ska inte vårdgarantin innefatta nödvändig vård, speciellt för svåra sjukdomar, till exempel ms, och inte bara den tid som man får vänta?Jag tycker att det fria vårdvalet är bra, det vill säga att man ska kunna söka sig till andra landsting om man inte får vård i rimlig tid inom det egna . Problemet är bara att det är väldigt olika beroende på vilken diagnos man har. Om det rör sig om en operation som man kanske bara behöver göra en gång eller med mellanrum, då är det inget större problem att resa. Problemet är kontinuerliga behandlingar. Det gäller till exempel patienter med ms, som skulle få genomgå minst tolv behandlingar, då de dessutom skulle vara inlagda och få dropp . Då blir det väldigt besvärligt för dessa patienter att tvingas resa till andra landsting. Det är nästan så att de måste flytta till ett annat landsting. Då riskerar dessa patienter kanske sitt arbete om de har ett sådant, och familjen blir lidande. Och många patienter mår väldigt dåligt. Det är väldigt besvärligt att kanske behöva resa eller flytta. Jag undrar därför: Borde man inte i dessa speciella fall, där det dessutom ofta handlar om ganska få fall, kunna lösa detta nationellt?Ett ännu mer specifikt exempel handlar om något som heter sjukdom. Det är fem personer i som har denna sjukdom. Det kan tyckas som att det inte borde vara något problem att lösa det. Men behandlingen kostar per patient. Så det blir rätt mycket. Ett problem som diskuteras inom vården är just hur man garanterar att dessa patienter, oavsett var de råkar bo, ändå får den speciella behandling som kanske inte ens alla landsting har. Det är många väldigt viktiga frågor som tar upp också i detta inlägg. Låt mig först slå fast att hälso- och sjukvårdslagen ger alla rätt till vård. Och vi har dessutom en prioriteringsordning som, glädjande nog, är beslutad i med en väldigt bred enighet. Jag tror inte att någon opponerade sig mot den när fattade beslut . Det var ett väldigt betydelsefullt beslut och ett viktigt instrument för beslutsfattare runt om i Sjukvårds-Sverige.Vi har den ordningen i vårt land att vi talar om att man ska ha rätt till likvärdiga villkor överallt i landet. Å andra sidan har vi många olika huvudmän i form av landsting eller i vissa fall regioner. Det gör att det ibland blir lite olika ändå, även om vi tycker att det borde vara precis lika och även om lagstiftningen föreskriver att det ska vara precis lika. Vi eftersträvar naturligtvis att det ska vara lika, bland annat genom utvecklandet av olika former av öppna jämförelser som jag tror är ett väldigt viktigt instrument för att se hur det fungerar i olika landsting och regioner, hur det fungerar mellan olika sjukhus, och vad vi kan lära oss av dem som lyckas bäst. När det gäller behandling av olika sjukdomar, när det gäller väntetider, när det gäller resultat av behandlingar och när det gäller uppföljning så spelar detta en väldigt stor roll. tar också upp den utveckling som vi har, glädjande nog, och som innebär att det kommer fram en mängd nya mediciner som är nästan ofattbart dyra och som kan innebära att sjukdomsförlopp bromsas eller att bot kan följa på användande av dessa nya preparat. Men de kostar ofantliga pengar. Här ställs återigen dessa prioriteringar på sin spets. Och långsiktigt kan vi naturligtvis se fram mot en utveckling som kommer att bli spännande, för att uttrycka det försiktigt, för politiker när man ska väga effekterna av olika nya mediciner i förhållande till de kostnader som uppkommer. Här handlar det om att vi som har ett helhetsansvar, vare sig vi är riksdagsledamöter budgetmässigt eller region- eller landstingsföreträdare, håller diskussionen levande om hur vi först och främst får fram tillräckligt med pengar över huvud taget. Där vet vi att den kanske viktigaste medicinen är att fler människor kommer i arbete eftersom det är på det sättet som skatteintäkterna ökar. Och genom ökade skatteintäkter får vi medel för att kunna möta en ökad efterfrågan som uppstår till följd av nya mediciner men också till följd av att vi har en åldrande befolkning. Detta är en oerhört viktig uppgift, och kanske en av de absolut viktigaste uppgifterna som vi som politiker har framöver, nämligen att se till att resurser kommer fram och att resurser används på ett sådant sätt att vård ges på lika villkor för alla människor, inte beroende på ekonomisk styrka eller annat, utan vården ska finansieras gemensamt och ges till alla oavsett deras ekonomiska förmåga. Den här diskussionen tror jag att vi bara har sett början på . En tidning nere i har i en artikel belyst just detta med de mycket stora kostnaderna för mediciner som kommer. Vi vill naturligtvis se till att vi får fram pengar för att finansiera dem eftersom de innebär bot eller lindring för människor som har drabbats av förfärliga sjukdomar och som vi vill hjälpa på bästa möjliga sätt. Det är helt riktigt att vi behöver människor i arbete för att kunna bekosta vården. Sedan finns det ett samband åt andra hållet också, nämligen att om vi inte har en fungerande vård finns det risk för att människor som skulle kunna arbeta slås ut. Det gäller till exempel ms, multipel skleros. Den här killen, , var orolig för just detta. Han är gammal, men han känner hur hans arbetsförmåga försämras på grund av att han inte har fått medicinen. får han den, tack och lov. Och förhoppningsvis kan sjukdomsförloppet bromsas. Men han nämnde som exempel vilken enorm kostnad det är för samhället om han nu vid ungefär skulle slås ut från arbetsmarknaden, där han faktiskt har fungerat , och kanske under skulle bli mer och mer vårdberoende, och inte bara inom vården, utan han kanske skulle behöva ha en personlig assistent för att klara sig. Det innebär också enorma kostnader för samhället. Det blir ett bortfall när produktiva människor slås ut . Jag tror att det är viktigt att man ändå ser till arbetslinjen, alltså att vården inte bara handlar om att människor ska må bra utan också om att de ska kunna arbeta även högre upp i åldrarna. Ett annat exempel på detta är reumatism som är en väldigt utbredd folksjukdom. Det finns nya mediciner som faktiskt fungerar väldigt bra i många fall. Men det finns en stor okunskap i detta sammanhang. Det är mest specialisterna som känner till dessa mediciner, och det är väldigt olika runt om i landet när det gäller om man skriver ut dessa mediciner. Tyvärr finns det ibland en tendens att man tar sig an de allvarligaste fallen och låter de andra vänta tills de har nått ett sådant stadium att det kan vara , alltså att människor då är så nedbrutna att det blir svårt för dem att komma igen. Jag tycker att man borde ha ett sådant synsätt att man arbetar mer förebyggande och alltså självklart tar hand om de allvarligaste fallen men även tar hand om de fall där sjukdomen bara är i ett förstadium. Med de nya effektiva medicinerna kan man nämligen i många fall till och med stoppa sjukdomsutbrott, och därmed blir inte patienten lidande på det sätt som den annars skulle bli. Det är klart att detta handlar om väldigt mycket pengar. Men jag tror att man både kortsiktigt och framför allt långsiktigt kan spara väldigt stora belopp om man satsar på detta. Men det viktigaste för mig är att man har ett helhetsperspektiv över hela landet, så att det inte är beroende på var man råkar bo om man får rätt diagnos och rätt behandling, utan det ska gälla alla. När det gäller mindre sjukdomar - få ingår i sjukdomsgruppen - och väldigt dyra behandlingar borde man, tycker jag, ha någon form av nationellt tänkande där detta inte läggs enbart på landstingen. De har redan väldigt mycket att organisera och betala.Det finns ett jättestort problem i sammanhanget, och det är att man väldigt mycket lägger skulden på de enskilda klinikerna. I det här fallet nekade kliniken behandling. Motiveringen var väldigt god. De sade: Vi har fått ett sparbeting av . Vi måste skära ned. har vi strokepatienter som också är en högt prioriterad vårdgrupp. Det innebär att vi, om vi inom den här budgeten ska ta med ms-patienterna, tvingas dra ned på behandlingen för strokepatienter.Det valet ska ingen klinik behöva göra, tycker jag. Därför menar jag att detta måste lyftas upp till en högre ansvarsnivå, att det inte bara kan ligga på landstingen utan faktiskt också måste lyftas upp till den nationella nivån. Det första jag vill säga är naturligtvis att det beträffande all vård - vare sig vi talar om behandling, möte med läkare eller distriktssköterska eller någonting annat eller det handlar om läkemedel - är människan och människovärdet som är i centrum. I vissa fall får vi positiva bieffekter som är ekonomiska. Dessa ska vi naturligtvis med glädje ta till oss. Men det är alltid människan som måste vara i centrum för sjukvården.Alla har rätt till god vård. Alla har rätt till de bästa medicinerna. Det gäller även om man är gammal eller om man inte är yrkesarbetande. Alla människor har utifrån människovärdesprincipen rätt till vård. Det hela får inte reduceras till att bara bli ekonomi, vilket inte heller menar, utan utifrån människovärdet ger vi vård och omsorg.Jag tror att vi framöver, som jag tidigare nämnde, kommer att ha en allt intressantare diskussion om utvecklingen i ett längre perspektiv. Hur klarar vi i vårt land av att ge alla människor en värdig vård och omsorg med tanke på den åldrande befolkning som vi, glädjande nog, har? Vi lever och är friskare allt längre. Men förr eller senare inträffar ett vårdbehov. Detta är också en del av skälet till den arbetsgrupp som regeringen har tillsatt. Det handlar om att se över behoven och möjligheterna att finansiera vården fram . tenderar vi politiker att se tillvaron ungefär i fyraåriga perioder - på ett lustigt sätt sammanfaller det med mandatperioderna. Det gäller att vi vågar höja blicken lite grann och se framåt. Vilka behov kommer att förändras? Vad kommer att ske, i den mån vi kan överblicka detta, när det gäller utvecklandet av nya läkemedel som i vissa fall innebär att vi sparar väldigt mycket pengar och i vissa fall innebär att vi får lägga ut väldigt mycket pengar? Vad kommer det att innebära när det gäller trycket på äldreomsorgen? Vad kommer det att innebära när det gäller behovet av sjukvårdspersonal i olika former? Hur kommer vi att klara av att finansiera detta?Uppenbart är i alla fall att kostnaderna på området kommer att öka. Det kommer att vara en utmaning för varje politiskt parti i att ägna mycket tid och kraft åt just det här området.När det gäller det som tar upp och som rör arbetssättet ute i regioner och landsting samt klinikernas ansvar tycker jag att det arbetssätt är rimligt som innebär att varje klinik har ett ansvar för sina egna kostnader utifrån den budget man fått. Men, och detta är det väldigt viktigt att understryka, när det visar sig att verkligheten kolliderar med det som budgeterats måste man naturligtvis få en möjlighet att utnyttja tillfället att väcka politiker med anledning av en nyuppkommen situation och se till att politikerna får möjlighet att göra ett nytt ställningstagande.Såvitt jag förstår är det vad som har hänt i där , regionråd i , har aktiverat sig för den här saken och kunnat se till att man kan ge vård till alla de personer som på behöver den nya medicinen. Det är naturligtvis väldigt glädjande att diskussionen har lett fram till detta. Jo, det är väldigt glädjande; det är det verkligen. Det gör att man faktiskt får en tro på politiken. Trots alla problem som finns kan faktiskt någonting hända.Jag tror att själv har varit väldigt starkt bidragande med den kamp som han bedrivit och som gjort att världens ögon liksom riktats mot det här problemet. Men det gäller att inte allt vilar på axlarna på personer som är som . Vi måste också ta vårt ansvar. Det är inte alla patienter som kan eller klarar av att ta den kampen. Ett annat problem inom vården är att de som skriker högst kanske har en lite större chans att få hjälp, medan de som inte gör något och som kanske inte ens vet att de har nämnda möjlighet riskerar att hamna mellan stolarna.Naturligtvis ska man utnyttja möjligheten att anmäla till eller till och upplysa om den här möjligheten. Men hela ansvaret får inte läggas på patientens axlar, på att patienten måste göra detta, utan givetvis måste politikerna ta sitt ansvar i de fall där man vet att det finns ett missförhållande.Dessutom har vi ett jämställdhetsproblem inom vården. Man har kunnat se att klassiska kvinnosjukdomar har en tendens att komma lite längre ned på prioriteringslistan. Vad nämnt är att ms till större delen är en kvinnosjukdom även om också män drabbas. Det är också otroligt viktigt att man inte bara på till exempel de kvinnor som drabbats lägger bördan att driva det här. Detta är ett ansvar för oss alla.Ytterst handlar det naturligtvis om människovärdet. Pengarna kommer i andra hand. Men ytterligare ett argument för att satsa på vården är att det i längden lönar sig ekonomiskt. Jag kan hålla med om allt som sade i sitt sista inlägg. Det får aldrig vara så att resurser ges till grupper som av någon anledning är försedda med de största megafonerna eller som har lättast att komma till i medierna. Det måste alltid vara så att man utgår från de principer som lagts fast genom prioriteringsutredningar och prioriteringsbeslut. Det är det som ska gälla när man fördelar resurser.Det här är oerhört betydelsefullt och ställer krav på politiker att se de grupper som inte kommer till talarstolarna. Det gäller att kunna möta dem och ha den kunskap som fordras för att kunna göra prioriteringar på ett riktigt sätt.Vi kan konstatera att den fråga som väckt i sin interpellation har fått en lycklig lösning såvitt vi förstår. De personer som berörs i kan få behandling med den medicin som de behöver.Men den större diskussionen som handlar om behov kontra resurstillgång är någonting som vi ständigt måste föra för att kunna se till att allas behov av en väl fungerande hälso- och sjukvård kan tillgodoses.