· GV1041 · 2007-10-26 09:43:54 — har frågat mig när jag avser att ta initiativ till att och riksdag ska erkänna folkmordet på armenier och assyrier/syrianer.Jag vill inledningsvis hänvisa till det svar jag gav på en likartad interpellation i ett likartat ämne . Det jag sade då gäller , och det blir litet av en upprepning. Väsentligt i sammanhanget är att grunden till en dialog kan läggas som kan leda till försoning mellan berörda parter. är det endast parterna själva som kan enas om utformningen av en sådan process. I det avseendet är oberoende historisk forskning och fri debatt avgörande. Från turkisk sida har i denna fråga bildandet av en internationell historikerkommission föreslagits, med medverkan från såväl som . Det är en tanke som vi från och EU:s sida har uppmuntrat. En sådan process måste förstås präglas av oberoende och full öppenhet.Politiska beslut i andra länder som fastslår en viss historieskrivning främjar inte ett närmande mellan de grupper, såväl i som utanför , som faktiskt söker en dialog. I värsta fall kan det rentav leda till uppblossande intolerans mot religiösa minoriteter i . Jag noterar att den armenisk-ortodoxa kyrkans överhuvud i , Mesrob II, har uttryckt sig i samma anda. I var det inte tillåtet att öppet diskutera vad som drabbade armenier och assyrier/syrianer för snart . Landets reformprocess har dock medfört ett ökat utrymme för fri debatt, också om landets historia, även om det fortsatt förekommer betydande inskränkningar i yttrandefriheten. För att ett medlemskap i ska kunna bli möjligt för är det naturligtvis avgörande att yttrandefriheten stärks, så att även etablerade uppfattningar kan ifrågasättas på samma sätt i som inom Europeiska unionen.Regeringens uppgift är inte att slå fast ett historiskt händelseförlopp. Den saken är en fråga för historiker och för parterna själva. Jag kommer dock fortsatt att uppmuntra till dialog, till gemensam forskning och till att alla relevanta historiska dokument görs tillgängliga samt starkt betona vikten av öppen debatt och respekt för olika åsikter i . Tack för svaret, statsrådet! I svaret efterlyses mer forskning, och det sägs att det är historikerna som i första hand ska slå fast fakta. Det kan jag helt hålla med om. Det är också helt korrekt att dialog är väldigt viktigt. är det viktigt att veta att det också krävs parter utanför som kan pressa på för att dialogen ska ta fart.När det gäller historiker skulle jag vilja hänvisa till folkrättsexperten professor som på en konferens här i uttalade sig och sade att nu har historikerna gjort sitt. Det finns ganska mycket forskning i denna fråga, och det blir mer och mer.Det är också väldigt många länder som har uttalat sig i denna fråga. Om man söker på Internet kan man hitta 21 länder som har uttalat sig om detta folkmord och erkänt det. Även organisationer som FN och EU har uttalat sig. I vilken mån har uttalat sig kan man efter dagens nyheter sätta frågetecken för. Vi kanske kan säga att halva delen av har uttalat sig i frågan.Det är också intressant att se att Forum för levande historia på sin hemsida skriver att har erkänt detta folkmord . är naturligtvis frågan om det är eller regeringen som beslutar detta eller om det är forskarna. Utifrån det svar jag har fått utgår jag från att det är forskarna i första hand och i så fall kanske Forum för levande historia.Men frågan här är ju: Borde vi inte från sida kunna gå vidare och sälla oss till den skara som vi enligt internationella uppgifter redan befinner oss i, nämligen att vi uttalar tydligt att vi erkänner detta folkmord på armenier och assyrier/syrianer 1915 i för att också erkänna att många medborgare i har en historia där. Jag menar att det vore viktigt.Om det skulle saknas kunskap i denna fråga på tog jag med mig en bok som professor vid publicerade 2007, alltså, om denna fråga. Jag tänkte att det kunde vara lämpligt att den fanns i arkiven så att man kunde gå vidare med denna fråga. Det här är en fråga som inte bara berör de länderna. Människor från dessa folkgrupper finns över hela världen, och på det sättet berör frågan också Sverige.Därför kvarstår min fråga. Även om utrikesministern menar att det inte är dags nu menar jag och att det är dags att erkänna detta, för att ge processen ytterligare skjuts även i och i dialogform arbeta vidare med detta. uttalade en gång: Jag tycker inte om din åsikt, men jag är beredd att dö för din rätt att yttra den. I har gällt en annan devis, nämligen denna: Vi tycker inte om din åsikt, och vi är beredda att sätta dig i fängelse och beredda att starta offentliga mobbkampanjer, och du kan till och med dö för att du vågar yttra den.Fru talman! Det är mycket angeläget, med tanke på EU-medlemskapsförhandlingar och mycket annat, att den här frågan på allvar kommer upp på dagordningen. Därför är interpellationen av mycket viktig.Förintelsen gav oss en ny fras, som vi ofta uttalar med emfas och med skälvande röst. Vi säger: Aldrig mer - never again. Men historien tycks vara en cirkel, för den upprepar sig gång på gång - i Halabja, i , i , i och så vidare. För att vi ska kunna bryta den här cirkeln är det mycket viktigt att vi vågar erkänna de brott som har begåtts.Det här är mycket talande. Jag nämnde Förintelsen, därför att i Förintelsen är det ett mycket tydligt fokus på offren, och på förövarna. Det går inte att förneka Förintelsen utan att få löpa gatlopp i våra medier i Sverige.Men vad hände med den person som i när höll sitt sommartal satte upp en skylt där det stod "Erkänn folkmordet"? Jo, plakatet beordrades ned. Vad hände när fotbollslaget under en match mot uppmärksammade folkmordet därför att det var 90-årsdagen av detta svärdets år? Jo, ärendet gick till tävlingsutskottet därför att man i inte ska blanda ihop idrott med politik, som det hette.Här är det alltså de anhöriga, ättlingarna till offren, som lever i - man bygger kyrkor i södra som tidigare byggdes i och Midyat - som uppenbarligen ska stå till svars, rygga tillbaka och inte tala så högt därför att den här frågan är lite för obekväm att hantera för Sverige.Jag tycker att detta är mycket tråkigt. Det är mycket oroväckande om vi får en sådan debatt i som innebär att de som lyfter upp frågan är de som ska rygga tillbaka och stå till svars.Fru talman! Jag tror att om erkände folkmordet på armenier, assyrier/syrianer, kaldéer, pontiska greker, och andra - det folkmord som inträffade långt bortifrån omvärldens strålkastarljus under - skulle vi lyfta en mycket tung börda från de anhörigas axlar. Många av de anhöriga lever i . Jag tror att de följer den här debatten mycket noga för att se om vågar visa detta erkännande.Ett erkännande skulle dessutom bidra till att öka trycket på . Det kan man diskutera. En del menar att det skulle dämpa trycket på och forcera in i ett hörn. Men jag tror på att om fler länder diskuterar frågan måste också till slut öppna sig alltmer.Men även om vi i kommer till slutsatsen att regeringen eller inte vill erkänna detta folkmord innebär det att vi kan göra saker i alla fall. Vi kan lyfta upp den assyrisk/syrianska frågan i . Den har nämligen inte varit högt uppe på dagordningen där sedan avtalet i Sèvres. Då fanns inte ens FN, utan då hette det Nationernas förbund.Vi kan på olika sätt bidra till att minska dödandet i , till exempel genom att argumentera för en säkerhetszon på i norra . Jag har anmält mig till denna debatt bland annat för att utveckla det som berör i inledningen, nämligen att "frågan har även debatterats ett antal gånger".Riksdagen har inte bara debatterat folkmordet på armenier med flera utan också kommit till en slutsats. På initiativ av vänsterpartisten från och själv av armenisk härkomst väcktes 1999 en flerpartimotion om folkmordet på armenier på bord som resulterade i ett av enigt antaget betänkande från utrikesutskottet.I betänkandet, som alltså även stod bakom, sägs bland annat i övervägandena:"Utskottet menar att det är angeläget och nödvändigt med en officiell redovisning och erkännande av folkmordet på armenierna. 1985 fastslogs i FN och i att det begått folkmord på det armeniska folket i början av detta sekel. "Jag tror att det var detta som Forum för levande historia refererade till.Utskottet menade även att demokratiska identitet skulle stärkas om visade större öppenhet om sitt förflutna och att det var viktigt med förutsättningslös, oberoende internationell forskning om folkmordet.Detta av antagna betänkande menar jag måste tolkas som ett erkännande från sida av folkmordet på armenier.Motionen var dock begränsad till den armeniska folkgruppen. Följande år väcktes en ny motion som inkluderade övriga folkgrupper. I kommande betänkande från utrikesutskottet formulerade man sig något annorlunda, nämligen så här:"Utskottet menar att det som drabbade armenier, assyrier/syrianer och kaldéer under det tid sannolikt skulle betraktas som folkmord enligt konvention, om den hade varit i kraft vid den aktuella tidpunkten. "Detta senare uttalande har en tydligt juridisk prägel. Utskottet ville markera att ingen skulle kunna dömas retroaktivt till exempelvis återlämnande av egendom för vad som skedde 1915 långt före FN:s folkmordskonvention.Vänsterpartiet reserverade sig då mot denna skrivning och dess juridiska tolkning. Det handlar inte, som vi ser det, om ett juridiskt erkännande utan om ett politiskt.Men sammanfattningsvis erkände folkmordet på armenier och gjorde i sak ett politiskt erkännande även av folkmord på de övriga folkgrupperna. Därför borde det vara naturligt att ånyo kunna fastslå detta i enlighet med Pertofts interpellation.Jag har en kommentar till utrikeministerns svar.Carl Bildt betonar vikten av oberoende historisk forskning och fri debatt - egentligen på samma sätt som utrikesutskottet . Dock anser jag att det är tveksamt om den internationella historikerkommission som föreslagit med medverkan från och kan anses vara tillräcklig. En sant internationell, oberoende kommission bör bestå av forskare inte bara från de direkt inblandade staterna utan ha en bredare sammansättning, bland annat för att undvika att kommissionen förvandlas till något slags förhandlingsdelegation. Jag tror att vi alla inte bara känner till och förstår många av de fruktansvärda saker som drabbar människor på vårt klot. Jag vet att vi alla har olika kopplingar och anknytningar till människor som lever med detta; människor som kämpar för sina liv och för sina rättigheter i världens alla hörn, människor som verkligen behöver aktiva stöd och solidaritet i kampen.För mig är frågan , eller seyfo på assyrisk/syrianska, mer än så. För mig handlar det om mina egna dödade förfäder. Jag är ett levande bevis.För mig och mina landsmän är det inte bara fråga om politik utan också om en punkt där politiken direkt berör själ och hjärta.I dag finns det bara några tusen kvar i hela jämfört med en miljon . Den stora utrensningen skedde som går under namnet seyfo, 1915-1919. måste göra ytterligare ansträngningar för att de turkiska myndigheterna ska tvingas till en annan hållning i frågan än vad som gäller. Till att börja med gäller det det självklara att man måste ha rätten att över huvud taget kunna tala om frågan. Den rätten gällde inte den syrisk-ortodoxa prästen fader i , inte heller den armeniske journalisten , hans son Arat Dink, Nobelpristagaren etcetera.Fader åtalades för statsfientlig verksamhet och förräderi, bara för att han i en intervju sade att man inte får glömma att även många assyrier/syrianer mördades under samma folkmord som armenierna. Det var inte så länge sedan.Mina förfäder överlevde inte folkmordet. På samma sätt som för många av mina landsmän föll de också offer för en hänsynslös utrensning . På det sätt som jag har fått höra av mina släktingar har också mina landsmän hört om folkmordet.Fru talman! uppmanade oss i Hanoitalet att kalla saker vid dess rätta namn, det vill säga folkmord och ingenting annat. Jag är väl medveten om vikten av att så djupgående juridiska begrepp som folkmord kräver varsamhet när man använder dem. För mig, med min bakgrund, min kunskap och min historia, som förmedlats , är det ett historiskt faktum att ett folkmord i vår nuvarande definition begicks under svärdets år, seyfo, 1915 i Turkiet.Fru talman! Man måste göra upp med sin historia för att kunna blicka framåt och gå vidare. Jag vill här passa på att ge några kommentarer till utrikesministerns anförande och passa på att få några svar från honom. Utrikesministern pratar om dialog och försoning. Visst låter det bra, men man måste göra upp med sin historia först för att kunna föra en dialog med respekt. Utrikesministern pratar om en reformprocess. Visst låter det bra, men tyvärr står mycket på papper, det vill säga ord utan handling. åtalas människor enligt artikel 301 för sina åsikter i , till exempel Akbulut, , Hrant Dink och , för , Arat Dink.Utrikesministern säger att denna fråga är för historikerna, men vad anser utrikesministern om de 19 länder som har erkänt folkmordet? Gjorde de fel? Som svensk-armenisk riksdagsledamot har jag fått flera samtal från människor som är berörda av frågan om folkmordet på armenier och assyrier/syrianer 1915. De undrar naturligtvis när riksdag ska ta ställning i frågan och vad utrikesministern anser och tänker göra. Folkmordet präglar många människors liv. Det finns miljontals människor som har djupa spår i själen. Det handlar om sorg som går i arv. Det handlar om identitet. Det handlar om demokrati, och det handlar naturligtvis om att förstå samtiden. Dessa miljoner människor måste få upprättelse.Ministern sade i den tidigare debatten, som han refererade till, att om man inte förstår historien är det rätt mycket i nutiden som man kanske får något begränsad förståelse för. Vad gör ministern själv för att förstå historien? Mig veterligen har han inte varit i kontakt med någon av de tusentals anhöriga som finns i . Det vore trevligt om ministern kunde ta emot dem när de knackar på dörren för att få lite mer information.Ministern svarade att regeringens uppgift inte är att slå fast ett historiskt händelseförlopp. Jag tror inte att någon här gör anspråk på att ministern ska göra det. Däremot vill vi att ministern förhåller sig till den historia som finns.Fru talman! Detta är nästan en skymf inte bara mot alla dessa miljontals människor utan även mot de politiker och parlament som har ställt sig bakom att det har förekommit ett folkmord. Det är framför allt en skymf mot de forskare som har forskat i frågan. Jag har tagit med mig en lista på alla forskare som har forskat i frågan. Jag hoppas att ministern tar del av den. Jag har även en bok med mig till ministern. Jag hoppas att ministern anser att det här är riktig forskning och inte något påhittat.Fru talman! utrikesminister har ett högt anseende i många länder. Jag tror att han kan åstadkomma mycket om han bara visar lite handlingskraft. Det har kommit fram många värdefulla synpunkter i debatten. Vi diskuterar egentligen två olika saker.Det jag har att svara på formellt, och där jag säger nej, handlar om huruvida vi ska fatta politiska beslut om historien. Där är jag fast i min uppfattning - och det gäller regeringen också - att vi inte fattar politiska beslut om historien. Det handlar för mig om en kärnprincip i ett liberalt samhälle. Vi gör inte det. Det finns andra typer av stater i andra skeden av historien som har gjort historien till ett politiskt vapen. Man samlas i regering och parlament och beslutar att så var det; de var skyldiga och de var oskyldiga. Så gör man historien till ett politiskt vapen. Det vill vi inte ha i . Jag fick frågan om jag kritiserar de länder som har gjort så. Ja, det skulle jag säga. Vår princip är ett liberalt öppet samhälle där historien är - som jag sade tidigare - oerhört viktig. Förstår man inte historien förlorar man en del av förmågan att både hantera samtiden och forma framtiden. Med det menar jag inte att eller regeringen ska fastställa historiska förlopp. Det är därför jag avvisar tanken att vi genom politiska beslut ska fastställa att något har hänt.Då handlar det om den fria debatten och forskningen. De är en absolut grundläggande förutsättning för den försoningsprocess som vi alla vet måste komma till stånd. Där kan vi notera både de framsteg som har skett och de framsteg som måste ske för att detta ska vara möjligt i - för all del också i andra länder.Vi tar just nu utgångspunkten i 1915. Jag skulle vilja börja denna del av historien 1912 med . Därefter börjar upplösningsdramat för Osmanska imperiet riktigt på allvar och sträcker sig fram till 1920-1922 eller där omkring. Under detta skede ser vi outsägliga tragedier som drabbar det ena folket efter det andra med outsäglig brutalitet och på ett sätt som fortfarande har lämnat mycket betydande sår i den regionen, och som vi får vittnesmål om här, också hos efterlevande som formar sin framtid i avlägsna delar av världen. Just därför är det så viktigt med den reformprocess i som också innebär en öppning för denna diskussion. Jag tackar för denna bok som jag inte har. Jag vet inte om den finns i bibliotek, och jag fruktar att denna bok kommer att hamna där i stället för i mitt. Jag har många böcker om just det här skedet av historien hemma. Jag vill inte påstå att jag kan allt som står i dem, men när jag är i i brukar jag besöka två bokhandlar för att se på litteraturen på just detta område. Den är lite av en mätare. finns böcker i bokhandlar i som talar om folkmord på armenier på ett sätt som var alldeles otänkbart . Precis som har påpekats utnyttjas artikel 301 - som fortfarande finns - av extremnationalistiska grupper för att lägga fram det ena åtalet efter det andra på ett fullständigt oacceptabelt sätt. De slängs i allmänhet ut av domstolarna - tackom och lovom - men det är fortfarande oacceptabelt. Det är inte alltid det sker, men i huvudsak är det så. I den dialog som vi har med som en del av anslutningsförhandlingarna är ju detta en av de viktiga frågorna just . Det har jag understrukit, inte minst med utrikesminister . Artikel 301 är, förutom substansen, en symbolfråga. Jag hoppas och tror - nu har saker och ting fördröjts av det som vi ska diskutera i en kommande interpellationsdebatt - att vi kommer att se snabba steg från sida för att ta bort artikel 301 på ett så pass substantiellt sätt att den frågeställningen upphör. Det vi då kritiserar i är något som jag ska återkomma till i nästa svar. Jag tackar statsrådet för svaret. Vad vi diskuterar är ju väldigt mycket symbolfrågor. De som dog i folkmordet blir inte levande av vår debatt. Men symbolen är väldigt viktig, inte minst i dagens . I dagens är det självklart ett måste i demokratiseringsprocessen att man har insikt om sin egen historia. På samma sätt har det varit en svår men absolut nödvändig del i alla länder som det har skett folkmord i att inse detta. Det är väl också därför som vi tar upp frågan här och som den återkommer om och om igen i . Det är till exempel för att det finns många människor i som har bakgrund i familjer och folk som drabbades av dessa folkmord men också för att vi känner ett ansvar för att förhindra nya folkmord.Så länge det finns folkmord som förnekas i världen ökar risken för att folkmord sker igen. Vi behöver bara ta debatten i nutiden om något som statsrådet har varit väldigt inblandad i, upplösningen av det och diskussionen där. har vi diskussionen om . Folkmord som skyls över, där man skyller på olika parter, leder till en ökande risk för att detta återkommer. Därför är denna symbolfråga så viktig även . Statsrådet tog upp att vi inte fattar politiska beslut om historien. Det är ju helt korrekt. Det är ju forskningen, historikerna, som ska skapa bilden av vad som har skett, som ska få fram en så objektiv bild av verkligheten som möjligt. Därför överlämnade jag den här forskningsboken, resultatet, till statsrådet. Vad vi gör som politiker är inte att fatta beslut. Vi kan konfirmera. Vi kan säga: Ja, forskningen har rätt. Det är ju det som sker på alla möjliga andra områden, inte minst ett område som ligger mig nära hjärtat, klimatfrågorna. När forskningen har kommit fram till slutsatser är det politikens uppgift att konfirmera och ta till åtgärder. Likadant är det här. Forskningen har tagit fram detta ur gömmorna, har satt strålkastarna på det. Sedan är det politikens sak att konfirmera att landet och medborgarna står för detta. Därför är frågan om ett erkännande av folkmord även en politiskt aktuell fråga. Den blir det också mer och mer i och med process att långsamt tvingas inse sin egen historia som en del av vägen till demokrati. Därför är det fortfarande så att jag undrar när ska erkänna detta folkmord för att sätta ytterligare press på . Det behövs i varje land att man lär sig av sin egen historia, att man ska kunna detta. Jag har själv upplevt detta. Jag har bott som utlandssvensk och vuxit upp i efter . Jag lärde mig där hur svårt det är för ett folk att se sin egen historia när den inte är särskilt trevlig. I den processen fick hjälp av resten av världen. I denna process behöver hjälp från resten av världen för att inse det här. Utrikesministern talar här om liberala principer, om fri forskning och fri debatt. Jag tror att vi alla ställer upp på det, inte minst jag själv, som ju är tydligt, öppet deklarerad liberal. Jag är hyggligt varumärkesdeklarerad, tror jag. Problemet är ju bara att dessa principer om fri debatt inte existerar i praktiken i . Man kan diskutera vissa saker, men det finns ju en mycket stor risk. Den som talar lite tydligare, lite högre, och skriver i ett lite större organ riskerar att utsättas för våldsamma repressalier. Vi har sett det. En drivs i landsflykt, . En annan dör, Hrant Dink. De här liberala principerna om fri forskning och fri debatt innebär ju inte att vi som politiker ska styra det här på något vis. Däremot kan vi som politiker lyssna på forskarna och på forskningen. Det innebär också, tycker jag, att vi ska vara medvetna om att vi aldrig kan ta den demokrati som vi har för given. Det är också detta som är bakgrunden till att vi exempelvis har Forum för levande historia. Det är detta som är bakgrunden till att vi har temadagar om Förintelsen på varenda skola i och till att generation efter generation av ungdomar besöker koncentrationslägren i . Det är oerhört viktigt för att vi ska förstå arv, för att vi ska förstå det judiska folkets tragedi och så vidare. Detta är givetvis politiska markeringar ; att Förintelsen, utrotningen av judenhet, är så central i vår historia att vi måste vara beredda att erkänna det och forska kring det. Vi har till och med en statlig myndighet som arbetar med frågorna i . Detta måste givetvis också gälla tragedierna som inträffade i det osmanska riket.Min sista fråga, som jag ändå tycker är lite intressant, är: Vad anser själv i frågan? Var det ett folkmord eller inte? Det tycker jag också vore intressant att veta. Utrikesministern kommenterade inte mitt referat av besluten i 2000 och 2002. Det tycker jag att borde göra. De förföljelser, folkfördrivningar och brutala mord av armenier, assyrier/syrianer och kaldéer som ägde rum ägde rum under det sönderfall. Redan benämnde det som då skedde ett folkmord - långt innan antagandet av . Den nuvarande turkiska staten existerade inte då. Det kan tyckas märkligt att inte kan erkänna att detta folkmord ägde rum under det . Förklaringen torde ligga i att det var turknationalistiska krafter som under sönderfallet av det var pådrivande i övergreppen. Men likväl som dagens Efterkrigstyskland måste erkänna att dåtidens Nazityskland begick folkmord på judarna måste ta sitt förnuft till fånga och göra samma erkännande av en mörk händelse i sin historia. Det kommer att tjäna på, och det kommer att underlätta deras ansökan om medlemskap i unionen. Det är helt nödvändigt att gör upp med sina nationalistiska, ja, chauvinistiska, övertoner gentemot omvärlden och sina minoriteter. Kanske skulle utrikesministern i samtal med representanter för kunna göra en jämförelse med historia och situationen efter förlusterna av de svenska besittningarna runt och även av .