frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — I övrigt angavs att beslagtagen egendom skulle åter till den från vilken besla- get gjorts. Åtalet har sedermera varit föremål för prövning av tingsrätt och hovrätt. Domstolarnas prövning har dock ingen betydelse för den här aktuella frågan. De fyra tabletterna (nr 19-03 punkterna 2 och 3) är icke analyserade av SKL, vilket kan synas anmärkningsvärt eftersom de inte är identifierade. Mot den bakgrunden att analys nu inte genomförts är det riktigt att häva beslaget men motsägelsefullt och felaktigt att förordna att de skall förstöras. Dagböckerna (nr 34-03 punkterna 17) har varit föremål för bevisbeslag. Hovrättsdom vann laga kraft . Denna dag skulle därför de nämnda beslagen ha hävts. Dröjsmålet med att häva beslagen fram till må vara ursäktligt med tanke på semestertiderna. Dessutom kan påpekas att Gyllencreutz lämnade sin åklagartjänst vid Åklagarkammaren i inför sommarsemestern. Återstående beslag, tydligt identifierade mediciner, har inte varit på analys, vilket inte heller har varit motiverat. Beslagen har också helt riktigt hävts i samband med åtalsprövningen. Beslagtaget gods skulle då ha återlämnats. Så har inte skett. Från polisen i , där beslagen verkställ- des och beslagtagen egendom förvarades, har bekräftats att besluten om hävande av beslagen inkommit. Dock saknas anteckningar om när detta skett, liksom när godset lämnades ut till kriminalvårdsanstalten i , där mannen i fråga avtjänar det fängelsestraff han ådömts. Enligt uppgift från anstalten hade mannen fram till ännu inte kvitterat godset i fråga. Sammanfattningsvis kan sägas att Gyllencreutz beslut såvitt gäller de fyra första tabletterna är felaktigt i så måtto att han förordnat att de skulle förstö- ras. Hanteringen av beslaget avseende bevismaterialet är riktigt. Beslaget i övrigt är såvitt på åklagaren ankommer korrekt handlagt. Det kan inte rimli- gen åvila åklagaren ett ansvar som förundersökningsledare att förvissa sig om att polisen verkligen lämnar ut den egendom för vilken beslag hävts. Det ankommer inte på mig att värdera polisens och kriminalvårdens befattning med godset efter det att beslagen hävts. Komplettering till upplysningar och yttrande kring frågan om förverkande av narkotika m.m. Kompletteringen bygger på uppgifter jag inhämtat från Gyllencreutz. Gyllencreutz har uppgivit: Det var ett mycket omfattande beslag. Som åklaga- re hade han då svårt att i den stund han skulle ta ställning till beslagen, tidpunkten för fastställande av dem, hinna granska alla enskildheter. Det blev först i och med åtalsprövningen. Han ifrågasätter att polisen tar kän- da läkemedel som Alvedon i beslag. som han arbetade med detta mål hade han ytterligare tre mål med häktade, varför arbetssituationen var pressad. Jag delar Gyllencreutz uppfattning att vanliga identifierbara läkemedel inte skall tas i beslag. I konsekvens härmed skall åklagaren då inte heller fastställa sådana beslag. Gyllencreutz har vidare berättat: Inför åtalsprövningen uppmärksammade han att de fyra oidentifierade tabletterna inte blivit föremål för analys hos SKL. Om han i det skedet skulle ha beslutat om analys hade målet blivit för- dröjt. Han hävde då beslaget men lät förstöra tabletterna för den händelse det skulle ha varit fråga om narkotika. Gyllencreutz lämnade sin anställning vid åklagarkammaren i in- för semesterperioden , således innan hovrättsdomen vann laga kraft . Han har inget ansvar för beslagen i slutfasen av målet. 2 006 /0 7:J O1 Ärendet remitterades sedan till för upplysningar och yttrande över vilka överväganden som gjordes vid den syn beträffande dag- böckerna som ägde rum vid huvudförhandlingen. Tingsrätten (lagmannen ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats ett yttrande från f.d. lagmannen . . I egenskap av ordförande i mål B 392-03 m.fl. vid , vari dom meddelades , får jag anföra följande: De beslagtagna dagböckerna åberopades av åklagaren som bevis. Tingsrät- ten hade tillgång till kopior av dagboksanteckningarna i erforderliga delar. Vidare hördes kriminalinspektören som vittne angående vad som kommit fram under förundersökningen vid genomgång av dagboksan- teckningarna. I samband härmed företedde åklagaren dagböckerna i original, men de gavs aldrig in i målet. Som anförts av vice chefsåklagaren borde åklagaren ha framställt ett yrkande vid huvudförhandlingen om att beslaget skulle bestå fram till dess att dom i målet vunnit laga kraft. Även utan ett sådant yrkande borde dock tingsrätten i domen enligt 27 kap. 8 § sista stycket RB självmant ha prövat frågan om beslaget fortfarande skulle bestå. Att så inte skett måste ha berott på ett rent förbiseende. Det kan anmär- kas att dagböckerna också företeddes i original i hovrätten och åberopades som bevis. Hovrätten har inte heller i sin dom , som vann laga kraft , prövat frågan om beslaget av dagböckerna. Vad gäller överväganden i samband med den syn beträffande dagböckerna som ägde rum vid huvudförhandlingen hänvisar tingsrätten till det yttrande som ordföranden, f.d. lagmannen . , avgett. Vidare kan tingsrätten konstatera att rätten vid avgörandet inte tillämpat bestämmelserna i 27 kap 8 § sista stycket när den inte tagit ställning till nu aktuellt beslagsbeslut. Med hänsyn till utgången i målet i denna del skulle rätten ha beslutat att beslaget av dagböckerna skulle bestå. Ordföranden i målet har yttrat att anledningen till att rätten inte prövat frågan om beslag måste ha berott på rent förbiseende. Ärendet remitterades därefter till Hovrätten för Nedre för upplys- ningar och yttrande över vilka överväganden som gjordes vid den syn beträf- fande dagböckerna som ägde rum vid huvudförhandlingen. Hovrätten (hovrättspresidenten ) kom in med ett yttrande i vilket hänvisades till en skrivelse från hovrättsråden och samt adjungerade ledamoten, f.d. kammarrättslagmannen , som deltog i hovrättens avgörande i målet. Åtalet för narkotikabrott byggde till stor del på uppgifter som under förunder- sökningen hade hämtats från anteckningar i dagböcker som tagits i beslag hos B.E. Såsom bevisning åberopade åklagaren såväl vid tingsrätten som i hovrät- ten i målet ingivna fotokopior av aktuella sidor i dagböckerna. gjorde i hovrätten gällande att de aktuella anteckningarna i dagböckerna avseende mängder och penningbelopp inte utgjorde fortlöpande anteckningar utan hade tillkommit i ett försök att i efterhand rekonstruera de affärer han gjort. Han påpekade därvid att detta framgick bl.a. av att anteckningarna hade skrivits med annan penna och att de ibland skrivits över den tidigare texten. 2 006 /0 7:J O1 ren, som medförde dagböckerna i original till huvudförhandlingen, visade upp några av de i dagböckerna aktuella sidorna. Hovrätten fann inte anledning att i samband med denna syn göra några särskilda överväganden av processuell art. Vad sedan gäller hovrättens bedömning av vad som förevarit kan konstate- ras att det av förundersökningen framgår att i Västernorr- lands län, närpolisområde, vid husrannsakan i B.E:s bostad tog dagböckerna i beslag; beslaget fastställdes av åklagaren , - - - . Dagböckerna i original har inte ingivits vare sig till tingsrätten eller till hovrätten. Något yrkande om att beslaget skulle bestå har inte framställts från åklagarens sida, och tingsrätten har i sin dom inte prövat frågan om beslaget av dagböckerna skulle bestå. Beslutet om beslag får därmed anses ha upphört i och med att tingsrätten meddelat dom i målet utan att förordna att beslaget skulle bestå (jfr Justitieombudsmännens ämbets- berättelse 1993/94 s. 41 sista stycket och SOU 1995:47 s. 433434). Hovrät- ten har därför inte haft anledning att i domen med tillämpning av 27 kap. 8 § femte stycket uttala sig om det tidigare gällande beslaget. Hovrätten anser, mot bakgrund av det anförda, att sådana omständigheter som enligt 27 kap. 1 § utgör förutsättningar för beslut om beslag inte förelåg. Hovrätten hade därför inte anledning att jämlikt 27 kap. 5 § självmant ta upp frågan om beslag å dagböckerna till be- handling och förordna om nytt beslag. anförde i huvudsak följande. I likhet med hovrättens ledamöter anser jag att det tidigare beslaget av dag- böckerna var att anse som hävt i och med att tingsrätten i sin dom inte uttalat sig om beslaget. Möjligen borde hovrätten ha övervägt frågan om beslag i samband med att dagböckerna företeddes inför rätten eller åtminstone ha uppmärksammat åklagaren på att dagböckerna inte längre var i beslag. I detta skede torde åklagaren nämligen inte haft lagstöd för sitt innehav av dagböck- erna. Enligt min mening fanns det emellertid inte skäl för hovrätten att på nytt ta dagböckerna i beslag av utredningsskäl. Dagböckerna hade då företetts och bedömts i två instanser. I ett beslut anförde chefsJO följande. Beslag av tabletter m.m. Av utredningen framgår att fyra tabletter med okänt innehåll togs i beslag (beslagsprotokoll nr 19-03 p. I beslagsprotokollet an- gavs att ändamålet med beslagen var att utröna omständigheter som kunde antas äga betydelse för utredningen. Beslagen hävdes av . beslutade han att tabletterna skulle förstö- ras. Regler om beslag finns i 27 kap. (RB). Enligt 1 § första stycket får ett föremål som skäligen kan antas ha betydelse för en brottsutred- ning (bevisbeslag) eller vara någon avhänt genom brott (återställandebeslag) eller på grund av brott förverkat (förverkandebeslag) tas i beslag. Om det inte längre finns skäl för ett beslag skall det enligt 8 § första stycket hävas. Förundersökningsledaren har därför att under förundersökningen fort- löpande pröva om beslaget skall bestå. Om beslaget hävs skall det beslagtag- 2 006 /0 7:J O1 na godset enligt huvudregeln återställas till den person hos vilken beslaget gjorts. Av 6 § narkotikastrafflagen (1968:64) följer att narkotika som varit före- mål för brott enligt lagen skall förverkas om det inte är uppenbart obilligt. I 7 § narkotikastrafflagen, som innehåller regler om beslag av egendom som kan antas vara förverkad enligt 6 §, hänvisas till 2 § 1 och 3 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m., som innehåller bestämmelser om bl.a. förstöring av beslagtagen eller förverkad egendom. När beslagen verkställdes fanns misstanke om att tabletterna innehöll nar- kotika. De borde därför självfallet ha analyserats för att undersöka om så var fallet. Utan ett klarläggande av att det var fråga om narkotika saknades rätts- lig grund för att låta förstöra tabletterna. När det sedan gäller övriga i beslag tagna läkemedel delar jag uppfattning att det synes ha saknats anledning att ta läkemedel som t.ex. Alvedon i beslag. Som åklagarmyndigheten anfört borde således inte ha fastställt dessa beslag. Av åklagarmyndighetens yttrande framgår vidare att som han väckte åtal beslutade att häva beslagen av vissa läkeme- del (beslagsliggare nr 34-03 punkterna 814, 1718, 2227, 2933 och 36 38) samt att dessa skulle återlämnas till B.E. Av åklagarkammarens diarium framgår inte annat än att beslutet först expedierades till polisen i . Som sagts ovan skall ett beslag hävas om det inte längre föreligger skäl för det. Det åligger den åklagare som har hävt ett beslag att se till att polismyn- digheten underrättas därom. En sådan underrättelse måste självfallet lämnas i omedelbar anslutning till att beslutet fattats eftersom det är polismyndigheten som har att verkställa beslutet. I det aktuella fallet synes det således ha dröjt från till innan polismyndigheten fick underrättelse om att beslagen var hävda. Anledningen härtill har inte kunnat klarläggas. En sådan tidsutdräkt är emellertid under alla förhållanden oacceptabel. Det är angeläget att chefen för en åklagarkammare ser till att det finns rutiner som säkerställer att sådan underrättelse omgående sker. Enligt 27 kap. 8 § sista stycket RB skall rätten, när målet avgörs, pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. Om rätten försummar att uttala sig om ett be- slag när målet avgörs anses beslaget hävt i och med att dom meddelas i målet (jfr JO 1993/94 s. 38 och SOU 1995:47 s. 431 f.). Av utredningen framgår att dagböckerna togs i beslag vid en husrannsakan och att beslaget fastställdes av . Vid huvudförhandlingen i tingsrätten lämnade in fotokopior av dagboksanteckningar och åberopade dessa som bevisning. Han hade emellertid även med sig dagböckerna i original till hu- vudförhandlingarna i såväl tingsrätten som hovrätten där han förevisade några av de aktuella sidorna. Något yrkande beträffande dagböckerna framställde 2 006 /0 7:J O1 han dock inte. , efter det att hov- rättens dom vunnit laga kraft, hävde en annan åklagare vid kammaren besla- gen av dagböckerna. hade då påbörjat anställning vid en annan åklagarkammare. I åklagarkammarens akt finns en anteckning om att ansett att beslaget skulle bestå till dess dom i målet vunnit laga kraft. Jag noterar dock att detta inte har nämnts i yttrandet från åklagarmyndigheten. Anteckningen i akten svarar emellertid väl mot hand- lande i målet. Av bestämmelsen i 27 kap. 8 § första stycket RB, att beslag skall hävas om det inte längre finns skäl för det, följer att en åklagare inte kan fatta beslut om hur det skall förfaras med ett visst beslag. Bestämmelsen innefat- tar nämligen en principiell skyldighet för åklagaren att fortlöpande pröva om det finns skäl att låta ett beslag bestå. Någon möjlighet för en åklagare att förordna att ett beslag skall bestå till dess att domen i målet vunnit laga kraft, som synes ha gjort, finns således inte. Som redan fram- gått hävs dessutom ett beslag om tingrätten i sin dom inte bestämt att det skall bestå. Detta medför att en åklagare som förutser att det finns ett behov av att be- hålla ett föremål i beslag till dess att en lagakraftvunnen dom föreligger följ- aktligen måste låta domstolen ta ställning till beslaget. Mot denna bakgrund delar jag uppfattning att , som uppenbarligen ansåg att beslagen borde bestå till dess domen i målet vann laga kraft, rätteligen redan vid huvudförhandlingen i tingsrätten borde ha framställt ett yrkande om att rätten skulle besluta att beslagen av dagböckerna skulle bestå till dess att en lagakraftvunnen dom förelåg i målet. Av såväl tingsrättens som hovrättens dom framgår att dagböckerna i origi- nal förevisades vid respektive förhandling. Tingsrätten fattade inte något beslut beträffande dagböckerna i sin dom. Som tidigare nämnts skall rätten, när målet avgörs, pröva om ett beslag fortfarande skall bestå. I samband med att målet avgörs måste rätten alltid ta slutlig ställning till samtliga i målet bestående tvångsmedel. När det gäller beslag råder på den punkten principiellt sett ingen begränsning till sådana som fastställts eller beslutats av rätten eller som framgår av åklagarens stäm- ningsansökan. Rätten kan emellertid inte ges någon mer omfattande under- sökningsplikt när det gäller sådana beslagsbeslut som inte framgår av åklaga- rens framställning i målet (Fitger, del 2, s. 27:25). Det förhållandet att dagböckerna förevisades i tingsrätten medför dock att dom- stolen, även om åklagaren inte hade framställt något yrkande, varit skyldig att utreda om det rörde sig om beslagtagen egendom. När det då hade framkom- mit att beslagen inte var hävda borde tingsrätten i domen ha tagit ställning till om de skulle bestå eller hävas. Tingrätten har anfört att detta av förbiseende inte skedde. Som sagts ovan får beslutet om beslagen av dagböckerna likväl anses ha upphört i och med att tingsrätten meddelade dom i målet utan att förordna att beslagen skulle bestå. 2 006 /0 7:J O1 Frågan är då slutligen om hovrätten borde ha vidtagit någon åtgärd när dagböckerna i original företeddes av vid huvudförhand- lingen. Jag kan givetvis inte ha någon synpunkt på hovrättens bedömning att det saknades förutsättningar för att på nytt förordna om beslag. Jag anser däremot att hovrätten närmast som ett utflöde av att domstol principiellt bär ansvaret för att avgöra om de tvångsmedel åklagare beslutat om i målet skall bestå eller inte borde ha fäst åklagarens uppmärksamhet på att beslagen av dagböckerna redan tidigare hade hävts. Ett sådant påpekande torde också ha kunnat medverka till att den beslagtagna egendomen återställts betydligt tidi- gare än som kom att ske. Vad som i övrigt kommit fram föranleder inte någon ytterligare åtgärd el- ler något uttalande från min sida. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda. Uttalanden rörande förundersökningsledarskap samt möjligheten att förordna om beslag beträffande ett föremål som inte var tillgängligt vid beslutstillfället (Dnr 5010-2003) I ett beslut anförde chefsJO följande. I ett beslut i ett tillsynsärende riktade kritik mot dåvarande . Av detta framgick att företrädare för den s.k. PKU-biobanken vid sjukhuset hade lämnat ut ett blodprov ur biobanken till polisen i samband med utredningen av mordet på utrikesminister . Det framgick vidare att blodprovet lämnades ut till polisen sedan åklagare hade beslutat att ta provet i beslag. Dåvarande chefsjustitieombudsmannen beslutade, med an- ledning av de nämnda uppgifterna, att ta upp förhållandena till utredning i ett särskilt ärende. Diarieblad i (dåvarande i ) ärende, tvångsmedelsblankett innehållande ett beslut om beslag av blodprov samt protokoll över beslag i brottmål ford- rades in. Av handlingarna framgick bl.a. följande. övertog dåvarande tf. överåklagaren förundersökningen om försök till mord. Såväl som chefsåklagaren fattade under förundersökningen, som kom att gälla mord, beslut om bl.a. tvångsmedel. beslutade om beslag av ett blod- prov. På tvångsmedelsblanketten där beslutet nedtecknats angavs särskilt att 2 006 /0 7:J O1 blodprovet förvarades på . Av beslagsprotokollet framgick att beslaget verkställdes . Ärendet remitterades till för upplysningar och yttrande. Beträffande beslutet om beslag av blodprovet anmodades Åklagarmyndig- heten att lämna upplysningar om vilka överväganden som hade gjorts i fråga om blodprovets tillgänglighet för beslag när beslutet fattades (fråga 1). Mot bakgrund av att det framgått att såväl som hade fattat beslut under förundersökningen anmodades även att lämna upplysningar om förundersökningsledarskapet var delat mellan flera åklagare och om så var fallet att också ange enligt vilka principer upp- delningen hade gjorts (fråga 2). () kom in med ett yttrande till vilket var fogat upplysningar från . fick jag en föredragning av på läns- krims utredningsrotels våldssektion. Upplysningen handlade om att det på förvarades ett så kallat PKU-prov avseende M.M. Det sades mig också att sjukhuset skulle lämna ut provet, under förutsättning att detta togs i beslag. Det upplystes mig vidare att sjukhuset tidigare lämnat ut prov ur detta register. Jag reflekterade inte närmare om vilken typ av register som det var fråga om, utan när det meddelades mig att sjukhuset var berett att lämna ut provet, utgick jag från att tjänsteman där hade gjort sedvanlig sekre- tessprövning. Jag anser att när jag fattade beslut om beslag, så fanns provet tillgängligt för detta tvångsmedel. Det förvarades, som jag uppfattade det, på ett sätt att polisen bara behövde åka dit för att hämta det. Något annat tvångsmedel än beslag blev därför inte aktuellt. Jag fattade därför ett beslut om att provet skulle tas i beslag. Man hade kunnat tänka sig att jag skulle ha beordrat po- lismän till sjukhuset och sedan, när de stod framför sjukhuspersonalen som skulle lämna ut provet, ha fattat mitt beslut. Jag ansåg emellertid då och anser alltjämt att om föremålet finns hos ett allmänt organ som förklarat sig villigt att lämna ut det, så är det tillgängligt för beslag även om det innefattar en bilresa från polishuset för att hämta det. Polisen åkte efter mitt beslut till , men innan jag åkte hem så hade jag inte fått något besked om att något problem upp- stått. Det har därefter upplysts mig att beslaget verkställdes först dagen därpå. Jag ser inte att detta på något grundläggande sätt skulle ha förändrat mitt beslut. Hade jag fått ett samtal från polismännen på platsen och samma förut- sättningar som angivits ovan, så skulle mitt beslut ha blivit detsamma. Om sjukhuset förklarat sig inte vilja lämna ut blodprovet, så hade annat tvångsmedel husrannsakan erfordrats för att komma över provet. Det är då högst troligt att jag istället för att själv fatta ett beslut om husrannsakan, skulle ha vänt mig till för ett husrannsakansbeslut. Jag är väl medveten om skillnaden mellan tvångsmedlen husrannsakan och beslag. Jag anser att det beslut jag fattat visat att provet vid tillfället för mitt beslut mot bakgrund av den information jag hade var tillgängligt för be- slag. Det är inte mitt beslut som tvingat sjukhuset att lämna ut provet, utan sjukhuset ställde som förutsättning upp att mottagandet inte skulle ske form- löst utan att polisen då skulle ta föremålet i beslag. 2 006 /0 7:J O1 Jag har funnit det lämpligt att svara på fråga 2 och fråga 1 i nu nämnd ord- ning. Fråga 2 angående förundersökningsledningen. Med anledning av angreppet på på i hade i inlett förundersökning avseende försök till mord. Någon skäligen miss- tänkt för brottet fanns inte. Vid möte hos länskriminalpolisen senare på kväl- len övertog jag ledningen av förundersökningen då jag ansåg att det var påkallat av särskilda skäl. Även chefsåklagaren var närvarande vid mötet hos polisen. Sedan avlidit av de skador hon åsamkats fö- relåg misstanke om mord, s.k. spaningsmord. Polisen vädjade till allmänheten om tips, och information som skulle bearbetas strömmade in av olika slag. Förhör och förnyade förhör hölls med 4050 vittnen. För att kunna behärska det snabbt växande utredningsmaterialet och ta ställning till de åtgärder som kunde behöva vidtas bestämde jag att skulle biträda mig under förundersökningen. arbetade både och jag på plats uppe hos polisen tillsammans med spaningsledningen. Vi beslutade båda i tvångsmedelsfrågor. Det stod klart att utredningen inte kunde förväntas få en snabb lösning. Jag bedömde att situationen skulle bli ohållbar om inte vi åklagare kunde beredas någon ledighet och beslöt därför att vi skulle dela upp arbetet och vår närvaro hos polisen. Uppdelningen sinsemel- lan gjordes alltefter behov och kunde innebära att vi arbetade eller mellan olika klockslag, oberoende av om det var vardag eller helg. Poli- sen var alltid informerad så att det inte skulle råda någon som helst tvekan om vem polisen skulle vända sig till. Överenskommelsen mellan och mig var helt klar. Vi var överens om vem som var förundersökningsledare. hade emellertid befogenhet att själv fatta de beslut som krävdes. Vid tveksamheter skulle jag kontaktas och vi skulle också alltid hålla varandra informerade. Spaningsledningen kände väl till vår överenskommelse. Jag är väl medveten om de uttalanden som gjorts om lämpligheten av ett delat förundersökningsledarskap. I förevarande fall var inte förundersökningsled- ningen delad. Jag var förundersökningsledare och jag biträddes av . Jag avstår från att mer än vad jag sagt ovan redogöra för målets omfattning och den arbetsansträngning som utredningen krävde, men alterna- tivet till det sätt vi valde att arbeta på hade varit att jag antingen hade tvingats vara tillgänglig för beslut i stort sett jämt eller att jag, när jag tog mig någon ledighet, hade fått hänvisa polisen till ordinarie jouråklagare. Avslutningsvis vill jag tillägga att numera är förundersökningarna ofta av den omfattningen att det av flera orsaker krävs mer än en åklagare. Det är då nödvändigt att varje åklagare har möjlighet att fatta självständiga beslut. Fråga 1 angående beslag. Jag hänvisar till vad upplyst. och jag var helt eniga om hur vi skulle förfara med blodpro- vet. När lämnade ut blodprovet skulle detta tas i beslag enligt 27 kap. 1 § i likhet med vad som gällde för andra föremål som lämnades in till utredningen. 2 006 /0 7:J O1 Sedan jag erfarit att beslut om beslag är fattat innan blodprovet fysiskt var tillgängligt kan jag bara konstatera att förfarandet möjligen inte står i över- ensstämmelse med en strikt tolkning av de regler som gäller.