frsrdg · GU04RRS26 · 2007-06-14 00:00:00 — anser att den tillsyn gör av länsstyrelsernas beredskap för kärnkraftsolyckor är svag och att den inte omfattar alla krav som ställs i lagen. har exempelvis inte genomfört någon tillsyn av utrymning. ställer inte heller tydliga krav på länsstyrelserna att åtgärder vidtas och när dessa ska vara genomförda. nämner dock i sammanhanget att inte har några sanktionsmöjligheter gentemot länsstyrelserna. I granskningsarbetet har konstaterat att sanering är ett av de områden inom beredskapen för kärnkraftsolyckor där de största bristerna konstaterats. Bristerna handlar bl.a. om avsaknad av planer, oklarheter i organisationen och ansvarsförhållanden samt prioriteringar av vilka metoder som ska kunna användas i olika regioner. konstaterar att har kritiserat länsstyrelserna i , och län för bristande saneringsplaner sedan länsstyrelserna fick ansvaret för sanering 1994. tillsyn har även uppmärksammat liknande brister hos de övriga länsstyrelserna. Trots att länsstyrelserna inte vidtagit några åtgärder har aldrig aktualiserat frågan i särskild ordning med regeringen. har också funnit i granskningen att inte utnyttjat de möjligheter som finns inom tillsynen, t.ex. genom att mer aktivt följa upp brister som konstaterats. har därmed inte heller utnyttjat sina möjligheter att åstadkomma förbättringar i tillräcklig utsträckning. anser att tillsynen inte har bedrivits på ett tillräckligt effektivt sätt för att säkerställa att alla krav på beredskapen för kärnkraftsolyckor är uppfyllda. Regeringen följer inte upp beredskapen för kärnkraftsolyckor I granskningen har framkommit att regeringen inte gör någon samlad och systematisk bedömning av beredskapen för kärnkraftsolyckor. Regeringen ställer inga krav på återrapportering av beredskapen för kärnkraftsolyckor i myndigheternas regleringsbrev. I stället begär regeringen återrapportering för samverkansområdena i krishanteringssystemet, men eftersom beredskapen för kärnkraftsolyckor inte hanteras i något samverkansområde får regeringen ingen uppföljning via dessa återrapporteringskrav. anser att den uppföljning som Försvarsdepartementet gör av totalövningarna är bristfällig. Utvärderingar av totalövningarna ger inte en heltäckande bild av beredskapen för kärnkraftsolyckor, dels på grund av att totalövningarna enbart har hanterat den akuta fasen vid en kärnkraftsolycka, dels på grind av att alla myndigheter inte ingått i utvärderingarna. konstaterar därmed att regeringen, genom att inte göra en heltäckande och löpande uppföljning, inte får ett samlat underlag för att styra beredskapen för kärnkraftsolyckor. En oberoende och samlad bedömning av förmåga har aldrig gjorts Det har framkommit i granskningen att beredskapsförmågan för kärnkraftsolyckor inte har bedömts då regeringen bedömde att förmågan var god. Det har också framkommit att det finns en uppfattning inom och bland ansvariga myndigheter att förmågan inom beredskapen för kärnkraftsolyckor är god. Denna uppfattning grundar sig enligt på att det finns en etablerad form för samverkan och att det genomförs regelbundna övningar. konstaterar dock att denna uppfattning inte tar hänsyn till de brister som framkommit i beredskapen att hantera det långsiktiga perspektivet efter en kärnkraftsolycka. Inte heller har de återkommande bristerna från övningarna beaktats. ser därmed en risk att regeringen och myndigheterna har en övertro till beredskapen för kärnkraftsolyckor och att de brister som framkommit inte övervägs och åtgärdas i tillräcklig utsträckning. sammantagna bedömning av den operativa förmågan bedömer, med hänvisning till vad som anförts ovan, att den operativa förmågan att hantera de akuta insatserna under en kärnkraftsolycka i huvudsak är god men har vissa brister. Den operativa förmågan att hantera de långsiktiga konsekvenserna efter en kärnkraftsolycka är däremot mycket bristfällig. Konsekvenser av bristande beredskap bedömer att de brister som framkommit i granskningen riskerar att leda till att konsekvenserna av en kärnkraftsolycka med ett radioaktivt utsläpp blir allvarligare än nödvändigt. I praktiken kan det innebära att fler människor utsätts för högre stråldoser och att spridningen av radioaktiva ämnen i livsmedel blir mer omfattande än de hade behövt bli. Jordbruket kan också drabbas hårt, och om radioaktivitet kommer ut i grundvattnet blir konsekvenserna än värre. Myndigheternas bristande planering och insatser på saneringsområdet kan medföra att viktiga beslut och åtgärder fördröjs, exempelvis vad gäller återställandet av mark och egendom i drabbade områden. Med anledning av iakttagelser och slutsatser från granskningen vill lämna följande rekommendationer. Regeringen bör uttryckligen slå fast att de myndigheter som har ett ansvar inom beredskapen för kärnkraftsolyckor också behandlar denna inom ramen för den risk- och sårbarhetsanalys de ska göra . Det gäller särskilt länsstyrelserna i kärnkraftslänen. Regeringen bör överväga att låta skärpa bestämmelserna om myndigheternas skyldighet att delta i räddningsinsatser och planläggning och övning av dessa. Nuvarande förbehåll om lämpliga resurser bör enligt mening slopas. Detta bör ske för att undanröja den risk som finns att någon myndighet åberopar resursbrist och avstår från att medverka i beredskapen för kärnkraftsolyckor. Regeringen bör säkerställa att de avgifter som tas ut av kärnkraftsindustrin i fortsättningen täcker kostnaderna för beredskapen för kärnkraftsolyckor. Regeringen bör ge i uppdrag att tillsammans med länsstyrelserna i , , och inom ramen för pågående inriktningsprojekt för inventera behov och lämna förslag till åtgärder i fråga om anskaffning, utbildning och övning. Saneringsfrågan och andra behov av långsiktiga insatser bör särskilt uppmärksammas. Regeringen bör se över sitt informationssamband till och övriga myndigheter i beredskapen i syfte att minska antalet kontaktvägar in till . Regeringen bör också besluta att samtliga ingående myndigheter i beredskapen för kärnkraftsolyckor ska använda ett och samma informationshanteringssystem för att undvika informationsbortfall och skapa säkra lägesbilder. Regeringen bör prioritera att låta delta i fortsatta totalövningar. bör då tillsammans och i samråd med sätta upp vilka mål som ska uppnås. En eller flera mentorer bör medverka och insatser bör utvärderas. Denna utvärdering behöver nödvändigtvis inte bli offentlig. Regeringen bör inleda en samlad, systematisk uppföljning av beredskapen för kärnkraftsolyckor för att kunna få ett samlat underlag för styrning av beredskapen. Regeringen bör därvid lämpligen kunna ställa upp krav på återrapportering i myndigheternas regleringsbrev. Regeringen bör också se till att det genomförs en återkommande och oberoende utvärdering av beredskapen för kärnkraftsolyckor. Regeringen bör överväga att stärka tillsyn, exempelvis genom att ge möjlighet att utfärda sanktioner mot länsstyrelserna. bör ta initiativ till att samtliga myndigheter som deltar i en övning får en och blir utvärderade. bör också, tillsammans och i samråd med varje myndighet som övas, fastställa vilka mål som ska uppnås med övningen. bör dessutom förbättra dokumentationen från utvärderingarna, för att underlätta förbättring av förmågan inom beredskapen för kärnkraftsolyckor. bör skärpa sin tillsyn över länsstyrelsernas arbete med beredskap för kärnkraftsolyckor. Tillsynen bör omfatta alla väsentliga moment, alltså även t.ex. utrymning. När brister upptäckts bör ställa tydliga krav på vad som ska åtgärdas och inom vilken tid det ska ske. bör även aktivt följa upp att åtgärder vidtas, t.ex. genom särskilda tillsynsbesök. Länsstyrelserna i kärnkraftslänen bör prioritera arbetet med sanering och upprätta en saneringsplan i sina respektive program för räddningstjänsten. Länsstyrelserna bör anpassa sina övningar, så att de brister som finns blir behandlade och övade. har funnit att slutsatserna av den granskning som redovisats i rapporten för kärnkraftsolyckor (RiR 2007:4) bör överlämnas till i form av en framställning. I anslutning härtill vill styrelsen anföra följande. Inledningsvis vill styrelsen betona betydelsen av att beredskapen för en kärnkraftsolycka är god. Detta kan vara helt avgörande för omfattningen av såväl direkta som långsiktiga konsekvenser av en eventuell olycka. Genom att vidta rätt åtgärder kan man hindra att skador på t.ex. människor och livsmedelsproduktion blir allvarligare än vad som är nödvändigt. Styrelsens utgångspunkt för bedömningen av beredskapen är regeringens skrivelse 2000/01:52. Där anges att målet för beredskapen vid en kärnkraftsolycka med radioaktivt utsläpp och nedfall är att begränsa effekterna för människor, miljö och egendom. Det ska finnas möjlighet att ta hand om människor som utsätts för strålning, och att de långsiktiga effekterna av nedfallet ska kunna bedömas och saneringsåtgärder kunna vidtas så att marken i så stor utsträckning som möjligt åter kan användas för dess ändamål6. Granskningsresultaten visar enligt styrelsens uppfattning att konsekvenserna av en kärnkraftsolycka riskerar att bli allvarligare än nödvändigt till följd av de brister som framkommit under granskningen. Fler människor riskerar att utsättas för högre stråldoser och spridningen av radioaktiva ämnen i livsmedel riskerar att bli mer omfattande än vad som är nödvändigt. Styrelsens bedömning är därför att beredskapen behöver förbättras vad gäller såväl den akuta fasen efter en eventuell kärnkraftsolycka som den långsiktiga. Vissa brister som framkommit i granskningen har betydelse för båda faserna. Beredskap i den akuta fasen av en kärnkraftsolycka Granskningen visar att det finns behov av förbättringar av beredskapen i den akuta fasen av en kärnkraftsolycka. framhåller att det finns brister i ansvaret för ledning, samordning och information i ett akut skede. Också svagheter i tillsyn framkommer i granskningen. Vidare har det framkommit att de utvärderingar av övningar som genomförts har brister och inte i tillräckligt hög grad bidragit till förbättringar i beredskapen. Exempelvis har brister i informationen mellan myndigheter och till allmänheten påvisats vid ett antal övningar utan att det har resulterat i någon utbildningsinsats. Särskilt anmärkningsvärt är att de brister som framkommit i informationssamverkan vid övningar av den akuta fasen av en kärnkraftsolycka inte har åtgärdats utan återkommit vid nästa övning. Det förekommer att myndigheter, däribland , inte deltar i övningarna. Styrelsen anser att det förhållandet att sällan deltar är speciellt otillfredsställande eftersom kan komma att få en central roll när det gäller samordning av insatser vid en kärnkraftsolycka. Att inte alla övriga myndigheter med beredskapsuppgifter deltar i övningarna medför också en ökad risk för en sämre beredskapsförmåga i den akuta fasen av en kärnkraftsolycka. har också visat att det finns vissa brister vad gäller tillgången till utrustning för mätning av radioaktivitet och för personsanering. Detta kan på ett påtagligt sätt försvåra arbetet med att begränsa effekterna av en kärnkraftsolycka. Det finns också oklarheter i finansieringen av beredskapen, något som påverkar det akuta skedet såväl som det långsiktiga arbetet med beredskapen för kärnkraftsolyckor. Styrelsen anser att regeringen bör överväga åtgärder för att råda bot på de ovan anförda bristerna. Uppföljningen av övningar bör förbättras. En skyldighet för alla myndigheter, inklusive , att delta i övningar bör övervägas. Tillgången till utrustning bör ses över. Även finansieringen av beredskapen bör bli föremål för överväganden, och en översyn av tillsyn övervägas. Sammanfattningsvis anser styrelsen att regeringen bör säkerställa att de myndigheter som har ett ansvar för beredskapen för kärnkraftsolyckor förbättrar sin beredskap att hantera den akuta fasen under en kärnkraftsolycka. Beredskap att hantera långsiktiga konsekvenser av en kärnkraftsolycka har i sin granskning funnit att det finns brister vad gäller beredskapen att hantera långsiktiga konsekvenser av en eventuell kärnkraftsolycka. Mycket få övningar har genomförts vad gäller sanering och informationssamverkan, som är viktiga delar i det långsiktiga arbetet efter en olycka. Styrelsen noterar att det enligt granskningsrapporten finns risk för en övertro på samhällets förmåga att klara en kärnkraftsolycka. En av de långsiktiga konsekvenserna av en kärnkraftsolycka är att det uppstår ett behov av att sanera miljön. I granskningen framhålls den oklarhet som råder om när staten är skyldig att sanera efter en sådan olycka enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Det har också framkommit att den långsiktiga fasen efter en kärnkraftsolycka sällan har varit föremål för övning. Detta gäller både sanering av miljön och informationssamverkan i det långsiktiga skedet. Granskningen visar också andra brister inom beredskapen att hantera långsiktiga konsekvenser av en kärnkraftsolycka, t.ex. avsaknad av saneringsplaner hos länsstyrelserna. Styrelsen finner det anmärkningsvärt att avsaknaden av saneringsplaner har påtalats och att sådana planer vid granskningstillfället ännu inte hade beslutats av länsstyrelserna i de tre kärnkraftslänen, , och . Styrelsen anser mot bakgrund av det ovan anförda att beredskapen för att hantera långsiktiga konsekvenser av en kärnkraftsolycka behöver förbättras. En samlad dokumentation bör enligt styrelsens mening kunna leda till en realistisk bild av samhällets beredskap. Vidare bör den långsiktiga fasen bli föremål för beredskapsövningar i högre utsträckning. En skyldighet för alla myndigheter, inklusive , att delta i sådana övningar bör övervägas. Styrelsen anser vidare att statens skyldighet att sanera efter en kärnkraftsolycka bör kunna preciseras ytterligare. Som omnämnts under styrelsens överväganden angående det akuta skedet bör en översyn av finansieringen av och tillsynen över beredskapen för kärnkraftsolyckor övervägas. Vidare anser styrelsen att regeringen bör säkerställa att de myndigheter som har ett ansvar för beredskapen för kärnkraftsolyckor förbättrar sin beredskap att hantera de långsiktiga konsekvenserna av en kärnkraftsolycka. Som framgår av övervägandena ovan ser styrelsen allvarligt på granskningsresultat. Styrelsen anser att bristerna i myndigheternas beredskap vad gäller den akuta fasen av en kärnkraftsolycka och möjligheten att hantera långsiktiga konsekvenser av en sådan olycka, kräver att denna beredskap förbättras. Styrelsen föreslår därför att regeringen återrapporterar till vilka åtgärder som vidtagits i syfte att åstadkomma en förbättrad beredskap för kärnkraftsolyckor. Styrelsen föreslår sammanfattningsvis att begär att regeringen säkerställer att de myndigheter som har ett ansvar för beredskapen för kärnkraftsolyckor förbättrar sin beredskap att hantera den akuta fasen under en kärnkraftsolycka, att regeringen säkerställer att de myndigheter som har ett ansvar för beredskapen för kärnkraftsolyckor förbättrar sin beredskap att hantera de långsiktiga konsekvenserna av en kärnkraftsolycka, att regeringen återkommer till med en redovisning av vilka åtgärder som vidtagits för att åstadkomma en förbättrad beredskap för kärnkraftsolyckor. Proposition 2005/06:133 Samverkan vid kris för ett säkrare samhälle. Förordning (2006:942) om krisberedskap och höjd beredskap. Förordningen trädde i kraft och ersatte tidigare krisberedskapsförordning (2002:472). I den nya förordningen har kraven på myndigheterna utvecklats. I granskningen har utgått från den gamla förordningen. Följande myndigheter ingår: Kärnkraftinspektionen, , , , , Försvarsmakten, FOI, , och . 4 kap. 8 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Detta inbegriper även beredskapsarbete under höjd beredskap när det föreligger stor risk för en olycka. 2000/01:FöU5. Utskottet anförde att man inte hade något att erinra mot vad regeringen anfört i frågan om beredskapen vid en kärnkraftsolycka.