frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — anförde i remissvaret bl.a. följande. Förhörsledaren har sammanfattningsvis uppgett följande. Han höll slutförhör med M.A. Under förhöret lämnade M.A. uppgifter om en poliskontroll i som ville kontrollera. kom fram till att kontrollen inte kunde ha ägt rum den natten. skrev han därför en promemoria som gav stöd för uppfattningen att någon poliskontroll inte hade ägt rum vid det tillfället. fortsatte att utreda händelsen. Han kallade J.B. bekräftade M.A:s uppgifter om poliskontrollen. Förhöret finns dokumenterat men togs inte med i förun- dersökningsprotokollet. som också bekräftade att kontrollen ägt rum. Samta- let dokumenterades inte och det är oklart det ägde rum. Slutligen lyckades identifiera den polispatrull som genomfört kontrollen, vilken ägt rum den aktuella natten. När var i kontakt med polispatrullen för att få dessa uppgifter är oklart. Kon- trollåtgärderna genomförde utan att först ha talat med förunder- sökningsledaren sammanställde förundersökningsprotokol- let. I detta ingick den ursprungliga promemorian som gav stöd för uppfatt- ningen att någon poliskontroll inte ägt rum. Han tog inte med förhöret med J.B. Han ansåg inte att dennes uppgifter var särskilt viktiga efter samtalet med polispatrullen. kompletterade promemorian med uppgifter om att kontrollen verkligen ägt rum. Han överlämnade prome- till åklagaren, men han vet inte om han nämnde eller visade förhöret med J.B. Brevet från N.K. har i sitt brev till JO sammanfattningsvis påstått att förhören med J.B., M.S. och L.-L.S. försvann ur utredningen. Dessa förhör var till M.A:s fördel. Hon anser att hon själv borde ha blivit hörd. Hon vidimerar J.B:s uppgifter som han lämnat under förhör hos . Områdesansvarig föredragande vid har talat med som uppgett att han inte höll några förhör med M.S. endast i förbi- gående. Det var inte något formellt polisförhör. Han hade inga utred- ningsdirektiv av åklagaren i den här delen av utredningen. Han informerade inte heller åklagaren om de utredningsåtgärder som han avsåg att vidta för att kontrollera uppgifterna. Han var inte säker på att åklagaren kände till att han hört J.B. Enligt 23 kap. 4 § skall vid förundersökningen inte endast omständigheter som talar emot den misstänkte utan även de som är gynn- 2 006 /0 7:J O1 samma för honom beaktas och bevis som är till hans förmån tas tillvara. För- undersökningen skall bedrivas så skyndsamt som möjligt. Den misstänkte och hans försvarare har rätt att fortlöpande och i den mån det kan ske utan men för utredningen ta del av vad som har förekommit vid undersökningen. De har även rätt att ange den utredning som de anser önsk- värd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt, vilket framgår av 23 kap. 18 § . Enligt andra stycket i paragrafen skall på begäran av den misstänkte eller hans försvarare förhör eller annan utredning ske, om detta kan antas vara av betydelse för undersökningen. Protokoll skall föras över vad som förekommit och som är av betydelse för målet enligt 23 kap. 21 § , och enligt 22 § förundersöknings- kungörelsen skall protokoll avfattas så att det ger en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet. I Allmän Polislära Kriminalpolistjänst Utredning- Spaning 2, fjärde omarbetade upplagan, under punkt 2.10 Protokollets färdig- ställande sägs bl.a. att endast sådant som har betydelse för utredningen behö- ver tas med. Redovisningen bör koncentreras till relevanta delar utan att man därför ef- tersätter ändamålsenligheten. Det innebär att spaningsuppgifter och liknande i regel kan utelämnas. Sovringen av materialet måste emellertid ske varsamt och med hänsyn till att det kan råda olika uppfattningar om vad som är av betydelse. I förundersökningsprotokollet bör det noteras när material som bedöms sakna betydelse inte tas med. Ur informationssynpunkt är detta viktigt både för åklagaren, den misstänkte och hans försvarare. I tveksamma fall bör avgö- randet överlämnas till förundersökningsledaren som alltid har rätt att besluta om innehållet i protokollet. har drivit utredningen med kraft och har haft målsättningen att färdigställa ett förundersökningsprotokoll så snabbt som möjligt. Han verkar emellertid inte i tillräcklig grad ha tagit hänsyn till försvarets rätt till insyn i utredningsarbetet och möjligheter att påverka detta. Innan han färdigställde protokollet ville han vidta några kontrollåtgärder med anledning av att det fanns uppgifter om en poliskontroll som skulle ha ägt rum under den aktuella natten. Denna kontroll kunde ha betydelse för bedömningen av ärendet. handlade självständigt utan kontakt med åklagaren. Med hänsyn till att det är åklagaren som skall besluta om innehållet i för- undersökningsprotokollet borde ha diskuterat ärendet med honom och informerat om de kontrollåtgärder som han ville göra. Åklaga- ren hade då haft möjligheter att avgöra om förundersökningsprotokollet skulle ställas samman i det skick det var eller om man borde avvakta tills kontrollåt- gärderna var genomförda och då utvärdera vad som kommit fram innan pro- tokollet färdigställdes. En kontakt med åklagaren hade också inneburit att kunnat få be- sked om förhöret med J.B. skulle tas med liksom om ytterligare förhör var nödvändiga. Det är viktigt att samspelet mellan åklagaren, förhörsledaren och försvaret fungerar, eftersom det inte är möjligt vare sig för åklagaren eller förhörsleda- ren att fullt ut överblicka vad som från försvarets synpunkt kan framstå som väsentligt. I det här sammanhanget bör nämnas att samtalet med M.S. skulle ha doku- menterats, men det borde ha varit tillräckligt om det skett i form av en spa- nings- eller minnesanteckning. När det gäller promemorian tog in den i förundersökningsproto- kollet efter att ha skrivit sitt namn på den. Därmed får den anses ha blivit en färdigställd handling som inte kunde ändras. Trots detta kompletterade han denna när han fick poliskontrollen bekräftad. 2 006 /0 7:J O1 Följden blev att det fanns två versioner av samma promemoria. Den första versionen fanns i förundersökningsprotokollet och var sett ur de misstänktas synpunkt oförmånlig för dem. Den andra versionen som talade till deras för- del fanns inte med. Visserligen skickade den kompletterade prome- till åklagaren men det skedde under hand. Detta kan inte anses vara tillfredsställande handlagt. Formellt är det fel att ändra i ett dokument som får anses vara färdigställt. Dessutom leder i det här fallet förfaringssättet till att väcka misstankar om att uppgifter som talat till den misstänktes förmån har stoppats undan. borde i stället ha skrivit en ny promemoria med de nya uppgif- terna och redovisat denna i form av ett tilläggsprotokoll till åklagaren. yttrade sig över remissvaret. Även J.B., N.K., L.-L.S. och M.S. kom in med synpunkter i ärendet. Muntliga upplysningar inhämtades därefter från kammaråklagaren , åklagarkammaren i . Därvid framkom bl.a. följande. Han kommer inte ihåg om kontaktade honom innan utrednings- åtgärderna beträffande uppgifterna om poliskontrollen vidtogs. gav dock inte några direktiv i den delen. Han känner inte till att det hölls ett förhör med J.B. Han minns dock att försvaret under tingsrättsförhandlingarna frågade om det fanns något förhör med J.B. och att han då uppgav att så inte var fallet. Han förmodar att han var i kontakt med för att kontrollera om det fanns något förhör. fick vetskap om det fullständiga innehållet i promemoria daterad innan förundersökningsproto- kollet upprättades. Såvitt han minns gjorde ett redigerings- fel när han upprättade protokollet så att den fullständiga versionen av prome- inte kom med. fick dock denna . Han skickade den till försvaret och de misstänkta innan han tog ställning i åtalsfrågan. I ett beslut anförde chefsJO följande. Som framgår av utredningen hade vittnesförhöret med J.B. och den fullstän- diga versionen av promemorian inte tagits med i det aktuella förundersökningsprotokollet. Som förklaring härtill har , som jag uppfattat honom, i huvudsak hänvisat till att de uppgifter som J.B. lämnade inte var betydelsefulla för saken och att den tidsangivelse som var intressant i förhöret kom fram på annat sätt samt till att den fullstän- diga promemorian inte var färdigställd förrän efter det att förundersöknings- protokollet hade upprättats. Utredningen ger vidare vid handen att på egen hand vidtog åtgärderna för att kontrollera M.A:s uppgifter utan att ha diskuterat saken med . Den i organisatoriska uppdelningen av ansvaret för den brottsutredande verksamheten mellan två olika myndighetsorganisationer, polisväsendet och åklagarväsendet, förutsätter att åklagaren och polismyndig- heten i det enskilda fallet kan samverka på ett effektivt och förtroendefullt sätt. Den grundläggande regeln om denna samverkan finns i 23 kap. 3 § andra 2 006 /0 7:J O1 stycket (RB), som slår fast att en åklagare som är förunder- sökningsledare vid verkställandet av förundersökningen får anlita biträde av polismyndigheten samt uppdra åt en polisman att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaf- fenhet. Det är naturligtvis av stor betydelse att samarbetet mellan en åklagare och en polisiär utredningsman fungerar på ett tillfredsställande sätt och att de har kontinuerliga kontakter rörande utredningen och om de åtgärder som vidtas i denna inte minst eftersom det är förundersökningsledaren som är ytterst ansvarig för utredningen. Jag instämmer således i polismyndighetens bedömning att borde ha diskuterat saken med och informerat denne om de kontrollåtgärder som han ville vidta innan han utförde dem. borde då, vilket polismyndigheten också anfört, ha givits möjlighet att avgöra om förhöret med J.B. skulle tas med i förundersökningsprotokollet eller inte. I 23 kap. 21 § RB föreskrivs att vid en förundersökning skall protokoll fö- ras över vad därvid förekommit av betydelse för utredningen. Protokollet skall avfattas så att det ger en trogen bild av vad som förekommit vid förun- dersökningen av betydelse för målet (22 § förundersökningskungörelsen, 1947:948). I protokollet skall givetvis antecknas inte endast det som är till nackdel för en viss tilltalad utan även det som är till hans fördel (Fitger, Rät- tegångsbalken del 2, s. 23:71). Detta är ett utslag av den s.k. objektivitetsprin- cipen som slås fast i 23 kap. 4 § första stycket RB. Enligt denna bestämmelse skall bl.a. vid förundersökning inte endast de omständigheter, som talar emot den misstänkte, utan även de som är gynnsamma för honom beaktas och be- vis, som är till hans förmån, tillvaratas. Vid förhöret med J.B. bekräftade denne M.A:s uppgifter om bl.a. poliskon- trollen. Det kom således fram omständigheter som i någon mån kan sägas ha varit till M.A:s förmån. Att förhöret var av betydelse för försvaret visar också den omständigheten att M.A. som vittne i hovrätten. Enligt min mening borde därför förhöret ha tagits med i förundersökningsprotokol- let. Även har i efterhand uppgett att så rimligen borde ha skett. Utredningen ger också vid handen att , med anledning av de uppgifter som M.A. lämnade om poliskontrollen, tog telefonkontakt med i vart fall M.S. och fick av denne bekräftat att kontrollen ägt rum. lämnade vidare sådan information att en enskild polisman som utfört kontrol- len kunde identifieras. kontaktade därefter polismannen och fick uppgiften om poliskontrollen bekräftad. De uppgifter som lämnades vid dessa samtal dokumenterades i den fullständiga promemoria som Per- upprättade. Enligt min mening borde dessa samtal rätteligen ha dokumenterats som förhör och redovisats i förundersökningsprotokollet. När det sedan gäller de olika versionerna av den aktuella promemorian har kommit fram att för förundersökningsprotokollets upprättande var den fullständiga promemorian ännu inte färdigställd, vilket uppenbarligen var anledningen till att den kortfattade versionen kom att ingå i protokollet. översände dock den fullständiga pro- memorian till som vidarebefordrade den till försvaret. 2 006 /0 7:J O1 likhet med polismyndigheten anser jag att handlande att ändra en färdigställd handling var felaktigt och som myndigheten anfört kan förfaringssättet väcka misstankar om att uppgifter som talar till den misstänk- tes förmån inte redovisas. Det får naturligtvis inte förekomma att en och samma handling finns i två versioner med delvis olika innehåll. Enligt min mening borde antingen ha avvaktat med att färdigställa förundersökningsprotokollet tills den övriga dokumentationen i ärendet var klar eller ha skrivit en ny promemoria och redovisat denna, som polismyndig- heten sagt, i ett tilläggsprotokoll till . Det kan sammanfattningsvis konstateras att handlägg- ning av ärendet uppvisar brister i en rad olika hänseenden för vilka han för- tjänar allvarlig kritik. Med anledning av att M.A. anfört att han är oskyldigt dömd vill jag endast framhålla att såväl tingsrätten som hovrätten i sina domar ansett det klarlagt att M.A., som han uppgivit, för poliskontrollen befunnit sig på annan ort än den där brottet begåtts men likväl funnit att han gjort sig skyldig till bl.a. grov misshandel. Därutöver kan nämnas att JO inte kan ändra eller upphäva ett beslut som en domstol eller en annan myndighet har fattat samt att JO inte heller brukar ta ställning till om ett beslut är riktigt i sak. Detta innebär att JO som regel inte utreder klagomål som gäller värdering av bevis- ning eller andra bedömningar i domar och beslut. Vad som i övrigt förekommit i ärendet föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida. Uttalanden om en polismans handlande i anslutning till ett envarsgripande i ett ärende om snatteri (Dnr 2502-2004) I en anmälan till JO ifrågasatte kriminalinspektören vid Polis- myndigheten i om han hade handlat riktigt i ett snatteriärende. Av anmälan framgick bl.a. följande. blev och en kollega beordrade att åka till en affär med anledning av att personalen hade gripit en snattare. När de kom till affären visade det sig att den gripne mannen var en asylsökande mongol. Mannen, som tillgripit varor för , hade ett s.k. ett kort som delas ut av . Eftersom mannen talade dålig svenska och engelska gick det inte att förhöra honom på plats utan det erfordrades en tolk. Polismännen tillfrågade därför mannen om han ville följa med in till polissta- tionen och lösa det hela med en mongolisk tolk. Detta godtog mannen. På polisstationen tillkallades en tolk och ett förhör hölls. Vid förhöret erkände mannen gärningen och skrev på en fullmakt för ett framtida strafföreläggan- de. Han fick en kopia av fullmakten och utredningen lästes upp för honom. Därefter fick han lämna polisstationen. Polismännen tog inte kontakt med 2 006 /0 7:J O1 stationsbefälet när de kom in till polisstationen. Enligt kolleger till skulle handlandet klassas som ett olaga frihetsberövande och tjänste- fel eftersom mannen skulle ha tvingats följa med till polisstationen och känt att han inte hade något val. Vidare har kolleger uppgett att när förundersök- ning inte är inledd kan man inte kalla personer till förhör. Enligt har det förts diskussioner om personer som innehar LMA- kort skall gripas, hämtas eller medtas till förhör. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som framförts i anmälan till JO. (biträ- dande länspolismästaren ) kom in med ett remissvar jämte yttrande från chefen för polismästardistrikt, polismästaren (här utelämnat, det kan dock noteras att enligt polismästardi- striktet hade inte befogenhet att häva envarsgripandet). anförde bl.a. följande. Inspektör tjänstgör vid polismästardistrikt, jour- gruppen. åkte han tillsammans med en polisaspirant till en butik med anledning av att en ertappad snattare hölls kvar där. Mannen hade mellan klockan 13.4013.45 tillgripit varor till ett värde av . Han överlämnades till polis . Något förhör kunde inte hållas på plats på grund av att mannen inte förstod svenska eller engelska tillräckligt bra. Mannen tillfrågades därför om han ville följa med till polisstationen för förhör med en tolk närvarande. Han samtyckte till detta. Förhör hölls på po- lisstationen i där även en fullmakt för att mottaga strafföreläg- gande undertecknades. Sedan förhöret avslutats beslutade in- spektör att en förundersökning skulle inledas. Ärendet slut- redovisades och överlämnades till åklagare. utfärdade ett strafföreläggande . godkändes strafföreläggandet av ombudet kommissarie . Inspektör agerande i samband med det aktuella polisingripan- det präglas av en vilja att genomföra en snabb och effektiv brottsutredning. välkomnar givetvis en sådan inställning. En effektiv brottsutredning måste emellertid ske med bibehållna krav på rättssäkerhet och i enlighet med gällande bestämmelser. Frågan som själv ställer i sin anmälan till JO är därför central: Har han agerat korrekt vid det nu aktuella ingripandet? Av polismästardistrikts yttrande framgår bl.a. att ansett kvarhållandet av den ertappade snattaren i butiken som ett s.k. envars- gripande enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB. delar den bedömningen. Den envarsgripne skall därefter skyndsamt överlämnas till närmaste polis- man som har att på nytt självständigt pröva om enligt lag gripande skall ske. har själv i sin anmälan till JO redogjort för händelseförloppet när polispatrullen kom till platsen. 2 006 /0 7:J O1 Vi läste igenom butiksanmälan och den var fullgod för att vi skulle kunna skriva en anmälan och jag fyllde i namn på den och när han blev överlämnad till polis. Därefter så lämnade vi med mannen via lagret på baksidan till buti- ken. Jag tyckte inte att det fanns anledning till att stanna kvar med mannen i butiken och uppehålla personalen, då vi hade en civilbil precis utanför. har svårt att göra någon annan tolkning av det ovan be- skrivna skeendet än att i samband med att mannen överlämnades till polispatrullen därmed också prövade och övertog gripandet i enlighet med 24 kap. 7 § första stycket RB. För att någon skall kunna gripas med stöd av denna bestämmelse krävs att det finns anhållningsskäl, men att det är så brådskande att ett anhållningsbeslut inte kan avvaktas. Det kan därför dis- kuteras om i stället borde ha kontaktat åklagaren för ett anhållnings- beslut (jfr JO 1954 s. 203 och 1995/96 s. 107, samt även JO dnr 2318-2002). har enligt polismästardistriktets yttrande ansett att han hävt beslutet om gripandet av mannen. En grundläggande förutsättning för att polismyn- digheten eller en polisman skall kunna häva ett beslut om gripande är emel- lertid att det är uppenbart att skäl för fortsatt frihetsberövande inte föreligger. Som närmare redogörs för nedan anser myndigheten inte att mannen var god- tagbart identifierad. Med hänvisning till uppenbarhetsrekvisitet torde det därför inte ha varit möjligt för polismyndigheten eller en polisman att häva gripandet i detta fall. Enligt 27 § polislagen måste frihetsberövandet även i de fall där beslutet om gripandet hävs av polismyndigheten eller av en polisman ändå dokumen- teras (se m.fl. I, s. 24:37). I de fall envarsgripna personer friges på plats i samband med att de överlämnas till polispersonal behöver sådan dokumentation enligt den lokala distriktsordern för polismästardistrikt inte ske genom att arrestantblad upprättas (se DO 7 2003:02, 102-A p. Dokumentationen skall i stället ske genom att mot- svarande uppgifter antecknas i anmälan. konstaterar att dokumentationsskyldigheten i det nu aktuella fallet inte till fullo uppfyllts. Mannen identifierades enligt butiksanmälan med hjälp av det mannen bar. Ett delas ut av och ges till asylsö- kande och andra utlänningar, som har rätt att få ersättning enligt lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. Ett visar endast att personen är inskriven på någon av mottagningsenheter under kortets namn och nummer. Kortet är således ingen identitetshandling, vilket också uttryckligen framgår av texten på kortets baksida. Polismyndig- hetens uppfattning är därför att mannen inte var godtagbart identifierad. Av polismästardistrikts yttrande framgår vidare att agerat utifrån att förundersökning inte var inledd och att han enbart vidtagit sådana åtgärder som ryms inom ramen för en primärutredning (23 kap. 3 § tredje stycket RB). Ett envarsgripande innebär inte i motsats till vad som gäller i fråga om de reguljära straffprocessuella tvångsmedlen att förundersökning inleds om detta inte redan har skett (se JO 2000/01 s. 137). Någon förundersökning var således inte inledd när polispatrullen kom till butiken och mannen överläm- nades till polis. Konsekvensen av att vidta en straffprocessuell tvångsåtgärd med stöd av reglerna i 24 kap. RB, innan en förundersökning har inletts med stöd av 23 kap. 1 § RB, innebär dock att förundersökning anses inledd (se bl.a. JO 1993/94 s. 97 och SOU 1995:47 s. 155). 2 006 /0 7:J O1 ten tolkat situationen innebär det att förundersökning får anses inledd när gripandet övertogs av inspektör , dvs. Enligt yttrandet från polismästardistrikt har med stöd av reglerna om medföljande till förhör i 23 kap. 8 § första stycket RB frågat mannen om han ville följa med till polisstationen för förhör i närvaro av tolk. För att kunna tillämpa bestämmelsen fordras dock enligt förarbetena att po- lismannen kommer till platsen i nära anslutning till att brottet begåtts (prop. 1990/91:129 s. 12). Enligt JO får tiden inte överstiga (JO 1967 s. 153). I nu aktuellt fall var polispatrullen på plats och efter det att brottet begicks. Det saknades således förutsättningar för att tillämpa 23 kap. 8 § första stycket RB i detta fall. polismästardistrikt har upplyst om ärendet och di- striktet avser informera personalen om lydelsen av bestämmelserna för att undvika att felaktigheter upprepas. Det är naturligtvis av utomordentlig vikt att varje polisman i varje situation vet vad han gör, vilka åtgärder han får vidta och med vilket lagstöd han vidtar en tvångsåtgärd. Det är också myndighetens uppfattning att så oftast är fallet. För att kunna bibehålla en hög kvalitet på polisingripandena krävs emellertid att den enskilde polismannen ständigt repeterar och kontinuerligt fräschar upp sina lagkunskaper på området. Myndigheten avser därför informera samtlig polispersonal om JO:s bedömning i anledning av detta ärende. kommenterade remissvaret och uppgav bl.a. att han ansåg att han inte hade tillämpat bestämmelserna om medtagande till förhör utan att han i stället hade kallat mannen till förhör. I ett beslut anförde chefsJO följande. De grundläggande reglerna om förundersökning finns i 23 kap. rättegångsbal- ken (RB) och i förundersökningskungörelsen (1947:948, FUK). Förundersök- ning skall inledas så snart det, på grund av angivelse eller av annat skäl, finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § första stycket RB). Beslut att inleda en förundersökning fattas av polis- myndigheten eller åklagaren (23 kap. 3 § första stycket RB). Innan förundersökning har hunnit inledas får en polisman hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen, s.k. pri- märutredning (23 kap. 3 § tredje stycket RB). Mer detaljerade regler om pri- märutredning finns i 3 a § FUK. En polisman, som ingriper mot ett brott eller annars kommer till platsen för ett brott eller tar upp anmälan om ett brott, skall enligt denna bestämmelse vidta de utredningsåtgärder som är möjliga, även om förundersökning inte hunnit inledas. Utredningen skall om möjligt färdigställas direkt på plats. Vidtagna åtgärder skall an- mälas för den som har rätt att leda förundersökning rörande brottet. I förarbetena till bestämmelsen i 23 kap. 3 § tredje stycket RB påpekas att regeln inte ger en polisman rätt att använda tvångsmedel (prop. 1994/95:23 s. 78). Bestämmelserna i 23 kap. 8 § om medföljande och medtagande till 2 006 /0 7:J O1 förhör har emellertid gjorts tillämpliga även på primärutredning (se tredje stycket).