frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — Som jag anfört inledningsvis har jag utformat detta beslut med hänsyn till att det är fråga om en försöksverksamhet. Jag har belyst några problem som kan uppstå vid hanteringen och förhoppningsvis kommit med någon kon- struktiv synpunkt när det gäller behovet av förbättringsåtgärder. 2 006 /0 7:J O1 Stockholmsförsöket kommer att pågå t.o.m. . Som jag har uppfattat saken kommer försöket därefter att utvärderas såvitt gäller de miljö- och trafikmässiga konsekvenserna av det. I samband med valet kommer man att hålla en folkomröstning i om huruvida miljöav- gifter i någon form bör ingå som en del av en mer permanent lösning för Stockholmstrafiken. Det ankommer därefter på regering och riksdag att ta ställning till frågan om ett eventuellt permanentande av försöket. Vissa andra kommuner i har aviserat att de också kommer att hålla en folkomröstning i frågan. Om trängselskatter införs permanent utgår jag från att det nu- varande försöket kommer att utvärderas också ur juridisk synvinkel och att man i samband med beredningen undersöker alternativa former för hantering- en. På grund av investeringarna i den tekniska utrustningen torde det i och för sig kunna antas att utrymmet för förändringar jämfört med försöksmodellen är begränsat. Man skulle emellertid kunna tänka sig mindre justeringar, t.ex. att skattebeslutet avser än vad som är fallet, t.ex. en månad i stället för . Då skulle det också vara möjligt att underrätta fordonsäga- ren om påförd skatt på det sätt som i princip anvisas i förvaltningslagen. Det finns enligt min mening också anledning att göra en djupare analys av möj- ligheten att inordna trängselskatterna i skattekontosystemet eller att införa ett liknande system för t.ex. fordonsskatt och trängselskatt. En sådan ordning skulle inte bara kunna undanröja vissa av de olägenheter som nuvarande åter- betalningsrutiner medför utan även minska administrationskostnaderna för staten. Jag avslutar ärendena med gjorda uttalanden. Jag översänder kopior av det- ta beslut till , skatteutskott och för kännedom. 2 006 /0 7:J O1 Socialtjänstlagen (SoL) Fråga bl.a. om de rättsliga förutsättningarna för att under en s.k. barnavårdsutredning inhämta uppgifter från barnet utan vårdnadshavarens samtycke (Dnr 1059-2003 och 4857-2003) (tidigare M.N.) kontaktade i kommun jourbyrå med anledning av att hon efter bråk med sin man hade blivit utslängd från deras gemensamma lägenhet. Nämnden inledde utredningar enligt 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453), SoL, rörande M.A:s tre barn. Av utredningen rörande L.N., född , framgår bl.a. att företrädare för träffade och hade samtal med L.N. i sam- band med hembesök och i skolan. Utredningen avslutades med förslag på frivilliga insatser. I en anmälan till JO (dnr 1059-2003) framförde M.A. klagomål mot två socialsekreterare vid socialförvaltningen i kommun. Klagomålen avsåg bl.a. handläggningen av utredningarna enligt SoL rörande hennes barn. JO infordrade och granskade journalhandlingar och utredningar i ärendena. Anmälan remitterades därefter till i kommun för ut- redning och yttrande över bl.a. vad som i anmälan hade anförts om att social- förvaltningen inom ramen för en utredning enligt 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) rörande L.N., född , hade träffat henne i skolan. I remissvar anförde nämnden bl.a. följande. Yttrande ang vad som i anmälan anförts om att socialförvaltningen inom ramen för en utredning enligt 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) rörande L.N., född , har träffat L.N. Besöket i skolan föranleddes av att socialnämnden önskade träffa L. för ett samtal och för att socialnämnden försäkrade sig om att L. mådde bra och visste var hon kunde få tag i Ut. Det allra bästa vore om det skedde tillsam- mans med M., men detta var inte möjligt då M. inte alls ville ha socialnämn- dens kontakt. Efter samråd med då tf verksamhetschef kontaktade Ut L:s lä- rare för ett samtal med L. på skoltid, i skolan, då det var omöjligt att träffa L. på annat sätt. L. hade gett indikationer på att hon inte mådde bra vilket kommit till socialnämndens kännedom via M. och mormor . och utförarenheten Behandlingsenheten. Önskemål framfördes då att träffa L., men M:s upplevelser var då att social- nämnden går emot henne i allt hon företar sig och hon sa bestämt nej till sam- tal med L. därefter och avbröt kontakten mellan L. och socialnämnden. har vid stark oro för ett barn under pågående utredning skyldighet enligt lag att utreda hur barnet mår. Stark oro fanns för L. i den utsatta situation hon befann sig, endast . 2 006 /0 7:J O1 överväger socialnämnden vad som är minst dåligt för barnet. Å ena sidan mammans ovilja till samarbete med socialnämnden. Å andra sidan social- nämndens skyldighet att utreda skyddsaspekten för L. Då L. har ut- tryckt att hon inte vill leva längre och insyn i L:s liv försvårats av mamma bedömde socialnämnden utifrån L. att kontakt skulle tas. Besöket i skolan ryms inom tiden för utredning enl kap 11 § 1 SoL vilket utgör möjlighet för socialnämnden att ta kontakt med L. trots M:s nekan då L. vid tillfällen ut- tryckt att hon inte vill leva och att M. som ensam vårdnadshavare mådde psykiskt sämre, då M:s mamma beskrivit i telefon att M:s mående var kört i botten. bereddes tillfälle att kommentera remissvaret. Därvid inkom en skrivel- se med bilagor, undertecknad av B.A. Skrivelsen behandlades som en anmä- lan (JO:s dnr 4857-2003). I den aktuella skrivelsen framförde B.A. ytterligare klagomål mot i kommun angående handläggningen av ärendet rörande L.N. Därefter remitterades M.A:s anmälan till med en hemstäl- lan om att skulle yttra sig över den principiella frågan om huruvida socialnämnden inom ramen för en s.k. barnavårdsutredning får sam- tala med ett barn utan vårdnadshavarens samtycke. anförde i ett remissvar följande. anser att det inte finns något principiellt hinder för sådana kontakter som JO-remissen avser. Det kommer dock inte till klart uttryck i lagstiftningen under vilka förutsättningar det är möjligt för socialnämnden att ta sådana kontakter. Lagstiftningen bör förtydligas i detta hänseende. Den genomgång av utredningar, lagförslag och lagstiftning som Socialsty- relsen gjort visar att lagstiftningen visserligen förtydligats i barn- perspektivet, men att just den fråga remissen avser inte tydligt reglerats. föreslog dock att också denna fråga skulle få en explicit och tydlig reglering. Förslaget innebar att socialtjänstlag skulle kompletteras med en sådan uttrycklig möjlighet. Avsikten var att klar- göra detta förhållande. I sitt yttrande över utredningens betänkande ställde sig bakom förslaget. Det har ännu inte lett till lagstiftning. Den utveckling som skett och då särskilt genom ratificeringen av utgör enligt mening ytterligare skäl att förtydliga lagstiftningen. Det är angeläget att en åtgärd av det känsliga slag det är fråga om inte vilar på endast allmänna rättsgrundsatser och frånvaron av hinder mot åtgärden. Tvärtom är det angeläget att förutsätt- ningarna för socialnämnden att samtala med barn tydligt läggs fast. Därmed undanröjs tvivel och tveksamhet, något som givetvis är till nytta för social- tjänstens utredningar, men framförallt är till stöd och skydd för barnet. Det framgår av artikel 12 i kon- ventionen att Konventionsstaterna skall tillförsäkra det barn som är i stånd att bilda egna åsikter rätten att fritt uttrycka dessa i alla frågor som rör barnet, varvid barnets åsikter skall tillmätas betydelse i förhållande till barnets ålder och mognad. För detta ändamål skall barnet särskilt beredas möjlighet att höras, antingen direkt eller genom företrädare eller ett lämpligt organ och på 2 006 /0 7:J O1 ett sätt som är förenligt med den nationella lagstiftningens procedurregler, i alla domstols- och administrativa förfaranden som rör barnet. Denna rätt att fritt uttrycka sina åsikter och att bli hörd är således grund- läggande i och tydliggör barnet som subjekt med egna meningar som skall respekteras. Rätten att få komma till tals gäller även mycket små barn, men barnets åsikt skall tillmätas betydelse i förhållande till dess ålder och mognad. En annan central artikel i är artikel 4. Enligt den är konventionsstaterna skyldiga att vidta alla lämpliga lagstiftnings-, administrativa och andra åtgärder för att genomföra de rättigheter som er- känns i denna konvention. Som en följd av att ratificerade kompletterades bl.a. 9 § socialtjänstlag, som utan ändring i sak förts över till 3 kap. 5 § nya socialtjänstlagen (2001:453, SoL), med en ny bestämmelse om barns rätt att komma till tals beträffande åtgärder som rör dem. I förarbetena till bestämmelsen uttalas att barnets rätt att uttrycka sin åsikt i saker som berör det personligen betyder att dess inställning skall klargöras utan att barnet för den skull sätts i svåra valsituationer. Uppgiften för blir att skaf- fa sig en bild av barnet och dess behov. står barnperspektivet i motsats- förhållande till vuxenperspektivet. Barn kan dock inte ses isolerade från sina föräldrar och föräldrar kan inte ses isolerade från sina barn. Vid en intresse- konflikt mellan barnet och de vuxna måste dock barnets intresse ha företräde. Barnet får aldrig pressas på synpunkter (prop. 1996/97:124 s. 9899). Av författningskommentaren till bestämmelsen framgår att den gäller även andra situationer än utredningsarbete. Det kan gälla både vardagliga situationer och traumatiska händelser som berör barnet på ett eller annat sätt (a. prop. s. 176). socialtjänstlag fanns en bestämmelse, 56 §, som utan ändring i sak förts över till 11 kap. 10 § SoL. Såväl i den gamla som nya socialtjänstlagen stadgas att barn som fyllt har rätt att själva föra sin talan i mål och ärenden enligt denna lag. Barn som är yngre bör höras, om det kan vara till nytta för utredningen och barnet inte kan antas ta skada av det. I förarbetena uttalas bl.a. följande: Det har i olika sammanhang pekats på att barn allmänt borde ges en starkare rättslig ställning i förhållande till sina föräldrar. Man har därvid satt i fråga bl.a. om inte barn långt borde ges en självständig partsställning i mål och ärenden som rör barnet och inte vara beroende av föräldrarnas bestämmande. Man har också menat att även mycket små barns mening bör inhämtas i t.ex. vårdnadsärenden. Jag har stor förståelse för sådana synpunkter. Jag anser att barns rätt till självständig- het inte har beaktats i tillräcklig grad och att respekten för barnets vilja inte sällan har blivit eftersatt. Det har naturligtvis i allmänhet skett i syfte att skydda barnet från svåra och besvärliga upplevelser. Resultatet har dock blivit att för barnet djupt ingripande beslut har fattats över deras huvuden och mot deras vilja trots att de mycket väl hade kunnat delta i övervägandena. Däremot finner jag det önskvärt att också mindre barn bör höras, om det kan vara till nytta för utredningen och barnet inte kan ta skada av det. 1979/80:1 Del A s. 409). I specialmotiveringen uttalas att lämpligheten av att höra barnet får avgöras med ledning av dess ålder och mognad, vilken bety- delse ärendet kan antas ha för barnet, men också vilken inställning barnets ställföreträdare har till om barnet skall höras (a. prop. s. 567). I 11 kap. 2 § SoL finns en bestämmelse om att socialnämnden skall under- rätta den som berörs när en utredning inleds till skydd eller stöd för ett barn. Syftet med bestämmelsen är att utredningar inte skall kunna bedrivas bakom ryggen på familjen. Av förarbetena framgår inte närmare vilka som omfattas av uttrycket den som berörs (prop. 1996/97:124 s. 110 och 180). Det bör påpekas att bestämmelsen endast avser underrättelse om att en utredning 2 006 /0 7:J O1 inleds och skall skiljas från frågan om vilken information om utredningens innehåll som kan lämnas ut till vårdnadshavaren. Av 11 kap. 2 § SoL framgår dock att socialnämnden har möjlighet att konsultera sakkunniga och i övrigt ta de kontakter som behövs utan att inhämta vårdnadshavarens samtycke. 1.3 Lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU infördes ett nytt sjätte stycke i 1 § LVU. I detta stycke anges att den unges inställning så långt möjligt skall klarläggas. Vidare anges att hänsyn skall tas till den unges vilja med beaktande av hans eller hennes ålder och mognad. Av författningskommentaren framgår att tillägget är en direkt anpassning till artikel 12 och, som ovan nämnts, handlar om barnets rätt att komma till tals. I 36 § LVU finns också en bestämmelse som tar sikte på rätten att föra sin talan och rätten att bli hörd inför domstol. Den nya bestämmelsen tar sikte på alla beslutssituationer och på alla åtgärder som vidtas med stöd av LVU. Skyldigheten att så långt möjligt ta reda på barnets egen inställning och respektera densamma vid beslutsfattandet utvid- gas härigenom till att gälla alla beslutssituationer och ingripanden som sker med stöd av lagen. Endast i undantagssituationer, där beslutet kräver extrem brådska, kan beslutsfattaren underlåta att inhämta den unges inställning i förväg (prop. 2002/03:53 s. 105). Enligt 6 § LVU får ett barn omhändertas bl. a. om den fortsatta utredningen annars allvarligt kan försvåras. Beslut om ett omhändertagande eller vård enligt LVU innebär i princip att socialnämnden övertar vårdnads- havarens befogenheter och skyldigheter gentemot barnet i den omfattning som behövs för att genomföra vården (11 § fjärde stycket LVU). Av fortfa- rande aktuella förarbeten till motsvarande bestämmelse LVU fram- går att om grunden för omhändertagandet är att säkra utredningsförfarandet bör omhändertagandet inte ske om det inte på starka skäl kan antas att vård med stöd av lagen blir nödvändig. I dessa fall måste föräldrarnas eller den unges inställning till behovet av vård tillmätas särskild betydelse (prop. 1979/80:1 Del C s. 38). 1.4 Om vårdnad, boende och umgänge, 6 kap. , FB Barn står i regel under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem. Vårdna- den om ett barn består till dess att barnet fyller eller ingår äktenskap (6 kap. 2 § FB). Vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att be- stämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Han eller hon skall därvid i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål (6 kap. 11 § FB). Rätten att bestämma i frågor som rör barnet tunnas således ut allt eftersom barnet blir äldre och bestämmanderätten flyttas successivt över på den unge själv. Som ett exempel kan nämnas att den unges utvecklingsgrad och mognad är avgö- rande för om barnet eller vårdnadshavaren eller båda i förening disponerar över den unges sekretesskydd (14 kap. 1 § första stycket SekrL). Barnet har otvivelaktigt rätt att själv handla i åtskilliga personliga angelägenheter. I vissa fall finns uttryckliga bestämmelser. I andra fall anses barnet kunna bl.a. föra talan i personliga angelägenheter, om det har tillräckligt omdöme, utan att någon bestämmelse därom finns (NJA II 1983 s. 19). I förarbetena till änd- ringarna i FB uttalas bl.a. följande: Såväl angelägenhetens beskaffenhet som varje enskilt barns individuella förutsättningar varierar så starkt att det knap- past är möjligt att i lagtexten annat än i mycket allmänna ordalag ge uttryck för det ökande hänsynstagande till barnets synpunkter som bör följa med barnets personliga utveckling. Jag anser därför att bestämmelsen bör ges det innehållet att en vårdnadshavare skall i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. I vissa fall kan den fråga det gäller vara av sådan art att det ter sig naturligt att barnet får bestämma självt, utan att vårdnadshavaren lägger sig i saken. 2 006 /0 7:J O1 framför allt i enkla och vardagliga frågor som rör barnets personliga förhål- landen. Den bestämmelse som jag har förordat innebär också att vård- nadshavaren bör låta barnet bestämma självt i den utsträckning som är lämp- lig med hänsyn till frågans beskaffenhet och barnets mognad. Någon uttryck- lig föreskrift om barnets bestämmanderätt behövs därför inte. 1981/82:168 s. 23 ff.). Av 6 kap. 19 § fjärde stycket FB framgår att barnets inställning skall klar- läggas om det inte är olämpligt. Det är givetvis inte lämpligt att försöka få fram en inställning hos ett barn som inte är gammalt eller moget nog att ha en egen uppfattning i saken. Det går inte att säga någon bestämd ålder för när ett barn bör tillfrågas, utan utredaren får bedöma detta från fall till fall. Även i andra situationer än då barnet är mycket ungt kan det vara olämpligt att forska i barnets inställning. Det kan vara fallet om barnet är särskilt känsligt och dess huvudsakliga inställning är känd genom annan utredning. Barnet får inte pressas på synpunkter. Att utredaren skall klarlägga barnets inställning inne- bär inte att han eller hon måste söka utröna barnets uppfattning i den aktuella tvisten, dvs. få barnet att ta ställning till hur domstolen skall döma i målet eller ärendet (prop. 1994/95:224 s. 33 ff. och 54). 1.5 Om verkställighet av domar, beslut eller avtal om vårdnad, boende eller umgänge, 21 kap. FB Utgångspunkten vid bedömningen är att verkställighet inte bör genomföras i strid mot barnets vilja, när barnet har nått en viss mognad eller utveckling. Barn utvecklas emellertid olika snabbt och det har därför varit svårt att ange en bestämd ålder. Man har nöjt sig med att i lagtexten ange en viss riktlinje för bedömningen, nämligen tolvårsåldern (5 §), och i övrigt överlämna frågan åt tillämpningen. Tolvårsåldern är inte någon absolut gräns, utan det finns möjlighet till avvikelse i båda riktningarna. I lagtexten anges också det fallet att barnet nått en sådan mognad att dess vilja bör beaktas på motsvarande sätt som en tolvårings. Det är angeläget att största omsorg och försiktighet iakttas när det gäller att klarlägga barnets viljeinställning. Även om barnet inte har fyllt eller nått motsvarande utveckling kan det vara motiverat att ta hänsyn till dess inställning (En kommentar. Del II m.fl., 21:4). Från praxis kan hämtas rättsfallet RÅ 1977:127, där Reger- ingsrätten beaktade en elvaårig pojkes vilja med hänsyn till vad som upplysts om pojkens utvecklingsgrad och den konsekvens varmed han hållit fast vid sin inställning. Han ansågs därmed ha ådagalagt att han nått en sådan mognad att hans vilja i nu ifrågavarande avseende måste beaktas i enlighet med vad som föreskrivs i 21 kap. 4 § FB (numera 21 kap. 5 § FB). 1.6 Lag (1999:997) om särskild företrädare för barn Syftet med lagen är att stärka möjligheterna att ta till vara barnets rätt när en vårdnadshavare eller någon som vårdnadshavaren står i ett nära förhållande till misstänks för brott mot barnet. Lagen syftar till att förbättra förutsättning- arna för att utreda sådana brottsmisstankar. Den syftar därmed också till att förebygga att övergrepp mot barnet fortsätter (prop. 1998/99:133 s. 1). Lagen innebär att en särskild företrädare under vissa förutsättningar skall förordnas för barnet i dessa fall. Den särskilda företrädaren skall i stället för barnets vårdnadshavare, som ställföreträdare för barnet ta till vara barnets rätt under förundersökningen och i rättegång. 2 006 /0 7:J O1 2.1 Barns rätt att komma till tals Regler för familjerättsliga och sociala mål och ärenden (Ds 1994:85) Frågan om att höra barn behandlades i promemoria, Barns rätt att komma till tals Regler för familjerättsliga och sociala mål och ärenden. I den föreslogs ingen ändring av 56 § socialtjänstlagen (1980:620), numera 11 kap. 10 § SoL, och 36 § LVU. Utredningen bedömde att det inte kommit fram något som tydde på att barnens rätt att komma till tals i de so- ciala målen behövde stärkas ytterligare (promemorian s. 49). Däremot före- slogs en ny bestämmelse i 6 kap. 19 § FB, som kommenterats på s. 5 i detta yttrande. 2.2 Barnets bästa i främsta rummet (SOU 1997:116) uppdrag var att klarlägga hur anda och innebörd kommer till uttryck i svensk lagstiftning och praxis. yttrade sig och ansåg bl.a. att det saknades en analys av kopplingen mellan bestämmelser om vårdnadshavares rätt och skyldighet att bestämma över sina underåriga barn och socialtjänstlagens bestämmelser om barnets rätt att bli hörd. 2.3 Omhändertagen Samhällets ansvar för utsatta barn och unga (SOU 2000:77) uppdrag var att göra en översyn av lagen i syfte att stärka barnperspektivet och barnets rättigheter samt föreslå de ändringar som be- hövdes. En uppgift för utredningen var att analysera hur be- stämmelser om vårdnadshavarens rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rörde barnets person förhöll sig till barns rätt att komma till tals i frågor som rör barnet. skulle utgöra grund för arbetet. Utredningen föreslog att 50 a § socialtjänstlag (numera 11 kap. 2 § SoL) skulle kompletteras med en bestämmelse om att skall ha rätt att tala med barnet även om föräldrarna motsätter sig det. Utredningen föreslog också att socialnämnden skulle ha rätt att tala med den underårige utan att vårdnadshavaren var närvarande. Detta uttrycktes enligt följande: Om det inte är olämpligt får socialnämnden samtala med den underårige även om vårdnadshavaren motsätter sig det. Nämnden har rätt att tala med den underårige utan att vårdnadshavaren är närvarande. Utredningen konstaterar bl.a. att socialförvaltningen torde ha rätt att tala med barnet utan lov från vårdnadshavaren och till och med mot vårdnadshavarens vilja om barnet är beslutskompetent. Om barnet har nått en sådan mognad att barnets vilja är avgörande borde alltså frågan om kontakt med barnet kunna lösas oberoende av vårdnadshavarens samtycke. Barnets medgivande är en tillräcklig förutsättning för att samtal skall få äga rum. Utredningen ansåg att det likväl behövdes en uttrycklig bestämmelse för att komma till rätta med den osäkerhet som råder hos socialnämnderna (bet. s. 168). Lagförslaget skulle visserligen innebära en inskränkning i vårdnadsha- varens bestämmanderätt över de mindre barnen. Inskränkningen bedömdes emellertid inte vara sådan att den borde hindra en reform. Inskränkningens enda syfte var att skydda och stödja barnet. Utifrån barnets intressen var det rimligt att vårdnadshavarens beslutanderätt inskränktes (bet. s. 169). Avsikten med den föreslagna bestämmelsen är att klargöra att socialnämnden har rätt att tala med ett barn trots att vårdnadshavaren motsätter sig det. 2 006 /0 7:J O1 Betänkandet har remissbehandlats. Av remissammanställningen framgår att 30 instanser redovisat en uppfattning i saken. Av dessa 30 tillstyrkte 22 för- slaget, två avstyrkte (och en kommun) och sex var tvek- samma. Av de instanser som tillstyrkte var flertalet länsstyrelser, kommuner och frivilligorganisationer. Även och Länsrätten i län tillstyrkte förslaget. Flera remissinstanser ansåg att förslaget borde utredas ytterligare. JO ansåg dessutom att frågeställningen borde utvidgas till att avse även vårdnadsutredningar. Frågan om möjligheten för socialnämndens före- trädare att tala med barn utan att först höra vårdnadshavarens inställning till samtalet borde också övervägas enligt JO. När socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd eller stöd och en utredning inleds skall den som berörs av utredningen underrättas härom (11 kap. 2 § SoL). Det anges inte närmare med vilken skyndsamhet en underrät- telse till berörda skall ske. Några vägledande uttalanden härom i lagens förar- beten finns inte heller. JO har ansett att det får ligga i sakens natur att en un- derrättelse till t.ex. berörda föräldrar om en påbörjad barnavårdsutredning i normalfallet skall ske utan onödigt dröjsmål, men att det i vissa speciella fall kan finnas situationer då nämnden kan avvakta något med att informera en vårdnadshavare om att en utredning har påbörjats. Det får emellertid aldrig bli fråga om som vårdnadshavare hålls ovetande om en pågåen- de utredning och det måste finnas goda skäl till varför så sker (JO 1999/2000 s. 243). I olika utredningar har påtalats att barn inte kommer till tals eller att deras synpunkter inte beaktas.