frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — har anfört om möjligheterna att gå på toaletten och att duscha vill jag erinra om att vad som anges i 9 § första stycket KvaL om att en intagen skall behandlas med aktning för sitt människovärde och vad som föreskrivs i dåvarande 2 kap. 6 § föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt, KVVFS 2004:13, om att den intagne skall ha möjlighet att sköta sin hygien. Införande av rökförbud på en kriminalvårdsanstalts behandlingsavdelning (Dnr 248-2005) anförde bl.a. följande. På behandlingsavdelningen i anstalten har ett förbud att röka inomhus införts. Rökning är endast tillåten på en särskild balkong. Detta innebär att efter att de intagna har blivit inlåsta i sina bostadsrum får de inte röka förrän . Rökare tvingas således att bli rökare på halvtid, vilket alla som har ett nikotinberoende vet är omöj- ligt. Detta kommer att leda till att vissa personer kommer att tvingas avbryta sin behandling på avdelningen enbart på grund av att de är rökare. anmodades att yttra sig över det som P.A. framfört i sin anmälan. I remissen angavs att yttrandet skulle innehålla en redogörelse för styrelsens syn på den rökpolicy som bör gälla i anstalter och häkten med avseende på bl.a. miljön, säkerheten och behandlingen av intagna. Kriminal- vårdsstyrelsen inhämtade därvid in yttrande från , där bl.a. följande anfördes. Kriminalvårdsanstalten (nuvarande Kriminalvårdsenheten) bestod tidigare av en motivationsavdelning och en behandlingsavdelning. 2 006 /0 7:J O1 byggdes ut till att bestå av en motivationsavdelning, en behand- lingsavdelning och en häktesavdelning. En helt ny byggnad tillfogades såle- des den befintliga anstalten, senast renoverad 19931994, och denna del utgör nu anstaltens behandlingsavdelning. I samband med att byggandet av den nya behandlingsavdelningen planera- des, beslutades att rökning inomhus i denna nya byggnad ej skulle vara tillåten. Vid aktuell nybyggnation gavs således en möjlighet till ett arbetsmiljötänkande som i nuvarande ekonomiska situation inte kan genomföras på övriga avdelningar. I de ritningar som låg till grund för byggandet tillfördes därför särskilda balkonger avsedd att brukas för rök- ning, något som saknas på resterande avdelningar. Således råder inget rök- förbud för de intagna utan dessa är istället hänvisade till särskilda balkonger avsedda för aktuellt ändamål. Som påpekats i ärendet är emellertid de intagna inlåsta , på vardagar mellan och 07:00. Med detta i beaktande erbjuder anstalten de intagna nikotinplåster samt nikotintuggummi. Om den intagne trots dessa åtgärder ändå har besvär kan denne givetvis på- kalla personalens uppmärksamhet som i möjligaste mån får försöka avhjälpa dessa. Gällande denna möjlighet vill även fram- hålla myndighetens ekonomiska situation vilken gör det svårt att tillgodose rökning på anvisade platser dygnet runt. Bakgrunden till i ärendet aktuellt beslut var huvudsakligen de anställdas arbetsmiljö. Erfarenheten inom kriminalvården visar att en mycket stor del av myndighetens klientel är rökare. De intagnas rum är på intet sätt anpassade efter denna verklighet vad gäller bl.a. ventilation och frågan är om det rent byggnadstekniskt och ekonomiskt är möjligt att anpassa rummen efter dessa förutsättningar. Det är således ofrånkomligt att de partiklar som uppstår vid rökning på rummen genom luften även sprids till övriga lokaler på anstalten. En effekt av att de intagnas rum ventilationsmässigt inte är anpas- sade till rökning samt till att rummen saknar öppningsbara fönster blir även att rummen vädras ut till anslutande lokaler när rummen öppnas på morgo- nen. Vidare bör framhållas att kriminalvårdstjänstemän regelbundet vistas i de intagnas rum i en mängd olika ärenden. Dessa tjänstemän drabbas därmed av s.k. passiv rökning, vilket enligt mening är något som bör beaktas. Visserligen röker normalt inte den intagne i rummet som personalen vistas där, men detta torde inte innebära att personalen till fullo undkommer rökningens negativa konsekvenser. Vidare noterades att anstaltens personal olika dagar har ärenden till olika intagnas rum och att dessa ärenden sammantaget innebär att personalen i en stor omfattning utsätts för en rökig miljö. Därtill beaktade kriminalvårds- myndigheten särskilt att det inom myndigheten har förekommit personal som av olika hälsorelaterade anledningar inte har kunnat arbeta i en miljö där rök- ningen är så påträngande som den är inom en anstalt. Det kan i detta sam- manhang endast konstateras att myndigheten, om rökning inomhus är tillåten i samma utsträckning som tidigare, har avsevärda svårigheter att erbjuda en arbetstagare med dessa förutsättningar ett arbete där problem inte uppstår. Utöver personalens arbetsmiljö beaktades i aktuellt ärende även de intag- nas vistelse på anstalten. Myndigheten hade som utgångspunkt att det även bland de intagna finns personer som av olika skäl inte mår bra av att vistas i en rökig miljö. Som situationen såg ut innan den nya avdelningen öppnades fanns ingen möjlighet för dessa att undkomma tidigare intagnas efterlämnade spår av tobak. Dessa spår sätter sig naturligtvis i alla material i rummet, liksom i övriga lokaler, och är mycket svåra att avlägsna. Anstalten saknar ekonomiska resurser att utföra en sanering av rummet för det fall t.ex. en astmatisk intagen så önskar. I ärendet vill även belysa att personalen ställt sig mycket positiv till nuvarande ordning och att de upplever det mycket tillfredsställande att slippa den tidigare rökiga arbetsmiljön. 2 006 /0 7:J O1 anstalten har uppmärksammat skillnaden i luftkvalitet som är för handen på anstaltens olika avdelningar. Vad gäller intagnas möjlighet till behandling konstateras att man som inta- gen aktivt måste söka sig till anstaltens behandlingsavdelning. Den form av behandling som bedrivs på avdelningen bedrivs på flera anstalter i landet vilka den intagne likväl kan söka sig till. De åtgärder som vidtagits av Krimi- nalvårdsmyndigheten syftade inte på något vis till att rökare skulle ges sämre möjlighet till vård och behandling under sin anstaltsvistelse än andra intagna. Myndigheten anser inte heller att så har blivit fallet. Sammanfattningsvis kan noteras att myndigheten givetvis är medveten om att en rökfri miljö på en kriminalvårdsanstalt inte är en bekymmerfri lösning på befintlig arbetsmiljöproblematik. Myndigheten har dock för avsikt att göra sitt bästa för att minimera de problem som kan komma att uppstå. I ärendet hade myndigheten en mängd olika faktorer att beakta men fann vid planering- en av den nya behandlingsavdelningen att personalens möjlighet till en rökfri arbetsmiljö var av största vikt och att denna möjlighet inte kan ges om intagna tillåts röka inomhus. har härefter anfört att meddelat styrelsen att tiden för inlåsning av de intagna numera sker senast samt har vidare för egen del, genom generaldirektören , anfört följande. När det gäller det som P.A. anför om rökarnas möjlighet till behandling på den aktuella avdelningen kan inte finna att det finns grund för hans uppfattning. Behandlingen äger rum då det enligt P.A:s egen uppfattning inte är något problem med rökförbudet. För övrigt finns, som påpekat, möjligheten att söka sig till andra anstalter med motsvarande behandlingsinriktning. Det torde inte vara rökningen som är problemet utan förbudet att röka överhu- vudtaget i bostadsrummen som är den egentliga frågan. Den frågan belyser två motstridiga intressen, å ena sidan intresset av att begränsa rökningen och dess skadeeffekter och å andra sidan den enskildes intresse att få röka. Samhällets ambition att förbättra folkhälsan genom minskad tobaksrökning är ett mycket angeläget intresse. För icke-rökare är behovet av en rökfri miljö en väsentlig arbetsmiljöfråga och enligt tobakslagen (1993:581) åligger det arbetsgivare att se till att arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för tobaksrök. Även intagna som är icke-rökare eller har allergiska besvär skall inte behöva utsättas för tobaksrök. Sedan tobakslagen infördes har omfattningen av de rökfria miljöerna utvidgats. träder förbud att röka på restauranger etc. i kraft (har numera, , trätt i kraft, JO:s anm.). I proposi- tion 2003/04:65 anges bl.a. att har övertygande bevis framkom- mit om den passiva rökningens inverkan på hälsan. De överväganden och värderingar som ligger bakom de insatser regeringen gör i olika sammanhang för att minska skadeverkningarna av såväl aktiv som passiv rökning delas av kriminalvården och det finns därför för kriminalvårdens del ett starkt intresse att åstadkomma så rökfria miljöer som möjligt inom kriminalvården. Dessa faktorer talar starkt för den ordning som nu tillämpar. Mot detta skall balanseras den intagnes behov av att kunna få röka. Fri- hetsberövandet innebär påfrestningar av olika slag för den intagne. Därtill kommer att många intagna är drogmissbrukare och storrökare. Många intagna är mer eller mindre psykiskt labila. 2 006 /0 7:J O1 I en kommentar till tobakslagen anförs bl.a. följande. Rökning och andra former av tobaksbruk ger ett mycket starkt beroende. En inbiten rökare måste ha en viss nikotinnivå i kroppen. Om nikotinnivån sjunker uppstår abstinens- besvär som varierar i styrka allt efter individens grad av nikotinberoende. Rökare upplever att nikotinet dämpar ångest, stress och aggressivitet. (och , Om tobak, Bakgrund och kommentar till tobakslagen, 1994, s. 39). Tar man bort möjligheten att röka uppkommer abstinenseffekter . Ett aggressivt beteende förstärks och ångesten och stressen upplevs mera påtagligt. I detta sammanhang bör också noteras vad som i förarbetena till tobaksla- gen anförs om kriminalvårdsanstalter och om rökning i egna bostadsrum. 2 § tobakslagen stadgar rökförbud bl.a. i lokaler som är avsedda för gemensamt bruk i bostäder och inrättningar med särskild service eller vård. Det är med sådana gemensamhetsinrättningar kriminalvårdsanstalterna och häktena närmast kan jämföras. I propositionen till tobakslagen anförs emeller- tid att kriminalvårdsanstalterna är undantagna från den aktuella lagregleringen med hänsyn till de speciella förhållanden som råder i dessa lokaler (prop. 1992/93:185 s. 24). I 6 § tobakslagen anges vissa undantag från vad som gäller enligt bl.a. 2 § samma lag. I den allmänna motiveringen till 6 § anförs bl.a. att till sådana miljöer som inte bör omfattas av den föreslagna lagre- gleringen hör bl.a. boendes egna rum i och vårdinrättningar samt egna rum för intagna på kriminalvårdsanstalter (a.a. s. 28). Det finns således inte något generellt förbud mot rökning inom kriminal- vårdsanstalter och häkten enligt tobakslagen. Det finns inte heller något generellt rökförbud enligt tobakslagen i de in- tagnas bostadsrum. Förarbetena, som speglar en mer än grunduppfattning som torde vara övergiven, synes i det hänseendet snarare ge uttryck för att sådana bostadsrum är av sådan privat natur att det är den intagnes rätt att få röka där om han så önskar. bedömer ord- ning ligga väl i linje med nu rådande uppfattning om tobaksrökningens våd- ligheter. Myndigheten har angett att den som har besvär kan få hjälp av per- sonalen med nikotintuggummi och annat vilket till en viss del kan kom- pensera rökaren för rökförbudet. Med hänsyn till detta förhållande och mot bakgrund av vad som ovan anförts om intresset av att minska rökningen inom kriminalvården stöder styrelsen rökruti- ner. Det nu sagda får även ses som en första redovisning av Kriminalvårdssty- relsens principiella syn på rökning inom anstalter och häkten och som svar på JO:s begäran om en redogörelse för vilken rökpolicy som bör gälla. Det ska emellertid framhållas att frågan om rökpolicy inte har varit föremål för några ingående diskussioner eller överväganden inom styrelsen men väl i det inter- nationella samarbetet på kriminalvårdsområdet. Det har ännu inte gått ut några gemensamma riktlinjer eller dylikt i ämnet till kriminalvårdsmyndighe- terna. Så kommer naturligtvis att ske i och med att verksamheten nu organise- ras i en myndighet. JO:s begäran innehåller frågan om rökpolicy med avseende på miljö, sä- kerhet och behandlingen av de intagna. Det föranleder till följande kommentar. I den mån säkerheten i anstalten eller häktet kan vara beroende av ett rök- förbud går säkerheten i första hand. När det gäller rökningen i förhållande till miljön och behandlingen av de intagna måste en hanterbar policy för hela åstadkommas även om det kan vara komplicerat. Gävle- erfarenheterna blir då av stort värde. Verksamheten är så olikartad mellan olika verksamhetsställen inom kriminalvården. Det är stora skillnader mellan förhållandena i en öppen anstalt och förhållandena i t.ex. de säkerhetsmässigt tyngsta anstalterna och . Hur avvägningen mellan ett starkt intres- 2 006 /0 7:J O1 se av en rökfri miljö och behandlingen av de intagna kan komma att se ut genom nybyggnation och ombyggnation och andra investeringar kan just nu inte bedömas. yttrade sig över remissvar. Även andra intagna yttrade sig i ärendet. I beslut anförde JO följande. Frågan i detta ärende är om hade rätt att i sina särskilda ordningsregler för behandlingsavdelningen i anstalten förbjuda rökning inomhus och då särskilt i de intagnas bostadsrum. Enligt 1 kap. 13 § föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (KVVFS 2005:2) skall kriminalvårdsmyndigheter- na upprätta särskilda ordningsregler för anstalten inom ramen för de föreskrif- ter som beslutat. Rökning i kriminalvårdsanstalter och häkten är över huvud taget inte lag- reglerad. Jag noterar dock att det i 2 kap. 4 § före- skrifter (KVVFS 2005:2) anges att det i den intagnes bostadsrum normalt skall finnas en askkopp om inte annat i det enskilda fallet föranleds av säker- heten i anstalten. I tobakslagen (1993:581) finns bestämmelser om bl.a. begränsning av rök- ning i vissa lokaler och utrymmen. I lagen finns också bestämmelser om en rökfri arbetsmiljö. Bakgrunden är enligt 1 § de hälsorisker och olägenheter som är förbundna med bruk av tobak och exponering för tobaksrök. Enligt 2 § tobakslagen är rökning förbjuden i vissa lokaler, bl.a. i lokaler som är avsedda för gemensamt bruk i bostäder och inrättningar med särskild service eller vård. Vissa undantag från förbudet anges i 6 §. Härigenom blir det möjligt t.ex. att inrätta särskilda rökrum. Av 8 § följer att arbetsgivaren i princip har ansvaret för att en arbetstagare inte mot sin vilja utsätts för tobaks- rök på sin arbetsplats. Privata miljöer, t.ex. bostäder, omfattas inte av re- gleringen i tobakslagen. I propositionen om tobakslagen diskuterades hur långt rökförbudet i gemensamhetslokaler sträcker sig. Inledningsvis konstaterades att bostadsut- rymmen i bl.a. olika former av serviceboende är att betrakta som privata mil- jöer som inte omfattas av tobakslagen. Vidare konstaterades att de utrymmen för gemensamt bruk som avses utgör komplement till de egna bostadsutrym- mena. Det var därför naturligt att de som vistas där inte skall behöva befara att mot sin vilja utsättas för tobaksrök. Härutöver anfördes att de skäl som åberopas för förbud mot rökning i vissa gemensamhetslokaler i stor utsträck- ning äger giltighet även vad avser motsvarande lokaler i kriminalvårdsanstal- ter och militärförläggningar. I princip borde även dessa lokaler hållas rökfria. Med hänsyn till de speciella förhållanden som gäller för vistelse i sådana lokaler ansåg departementschefen det dock motiverat att undanta dem från 2 006 /0 7:J O1 Det fick förutsättas att kravet på en rökfri miljö för icke-rökare ändå tillgodoses så långt det är möjligt (prop. 1992/93:185 s. 24). Det står således klart att kriminalvårdsanstalterna inte omfattas av tobaks- lagens rökförbud. Detta innebär dock enligt min mening inte att hinder skulle föreligga mot rökförbud på andra grunder. Innebörden är snarare att det över- låtits till kriminalvården att inom de ramar som gäller för verksamheten be- stämma i frågan. Jag kan alltså inte i princip se något rättsligt hinder mot att besluta om rökförbud i lokala ordningsregler i hela eller delar av t.ex. en kriminalvårdsanstalt. Frågan är då om det förbud mot rökning inomhus i gemensamma utrym- men respektive i de intagnas bostadsrum som anstalten beslutat om strider mot reglerna för kriminalvården. Ramen för verksamheten i kriminalvårdsanstalterna anges i 9 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). Enligt denna paragraf skall en intagen behandlas med aktning för sitt människovärde. Han skall bemötas med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med vistelse i anstalt. åligger det den intagne att visa hänsyn mot anstaltspersona- len och mot andra intagna. Han skall också rätta sig efter de ordningsregler som gäller för anstalten och följa personalens anvisningar. När man bedömer frågan om beslut om rökförbud i lokala ordningsregler måste utgångspunkten vara denna övergripande reglering. Härav kan med hänvisning till att rökning är en accepterad företeelse utom i vissa miljöer dras slutsatsen att den intagne bör beredas möjlighet att röka under anstalts- vistelsen. Hänsynen till såväl andra intagna som personalen gör emellertid att den intagne inte kan göra anspråk på obegränsade möjligheter till rökning. Detta understryks av tobakslagens krav på en rökfri arbetsmiljö. På behandlingsavdelningen i anstalten är det rökförbud i de gemen- samma utrymmena. Jag kan med ovan angivna utgångspunkt inte se något hinder mot detta rökförbud. I sammanhanget noterar jag också det ovan an- givna propositionsuttalandet med innebörd att gemensamhetsutrymmena i kriminalvårdsanstalter trots att de inte omfattas av tobakslagen bör hållas rökfria. Situationen är inte lika självklar när det gäller de intagnas bostadsrum. En viss jämförelse kan med rätta göras med de resonemang om privata bostadsut- rymmen i serviceboende som redovisats ovan. I anstaltens remissvar framgår dock att bostadsrummens fönster inte är öppningsbara och att rummen venti- leras mot de gemensamma utrymmena. Detta innebär att rökning i bostads- rummen påverkar förhållandena i de gemensamma utrymmena. Som krimi- nalvårdsmyndigheten framhåller är det också uppenbart att den inrökta miljön i ett bostadsrum som en rökare lämnat kan orsaka problem för en icke- rökare. Jag hänvisar här till ett annat beslut i ärende med dnr 1580 2004. Vid den avvägning som måste göras kan jag inte se att rökarens intresse av att få röka bör sättas före icke-rökarens och personalens rätt till en rökfri miljö. Det finns således ingen anledning att rikta kritik mot kriminalvårds- myndigheten för rökförbudet på anstaltens behandlingsavdelning. Jag tar i det sammanhanget naturligtvis hänsyn till att det i varje fall 2 006 /0 7:J O1 finns möjlighet att röka utomhus. Jag vill också understryka att det är viktigt att nikotinberoende intagna bemöts med förståelse för de svårigheter som kan vara förenade med ett rökförbud. Det är enligt min mening önskvärt att an- stalten gör vad den kan för att underlätta för rökarna inom de angivna ramar- na. I detta ärende har det framgått att det inom kriminalvården ännu saknas ett gemensamt förhållningssätt till tobaksbruket. Det är förståeligt med hänsyn till de mångfasetterade problem som både rökning och rökförbud vållar på anstalterna. Likväl är det enligt min mening önskvärt och på lite sikt förmod- ligen nödvändigt med en gemensam rökpolicy. Det är därför positivt att Kri- minalvårdsstyrelsen arbetar med frågan. Behandlingen av en intagen i samband med sjukhusbesök (Dnr 888-2005) klagade på hur han, som var intagen i anstalten , behandlades i samband med ett besök vid . Han anförde därvid bl.a. föl- jande. fördes han till för en planerad röntgen. Innan han lämnade anstalten försågs han med hand- fängsel samt tvingades att byta till ett par illasittande plasttofflor. Det senare kändes mycket olämpligt, eftersom det var snö utomhus. Han tilläts inte byta till civila kläder, utan var under sjukhusbesöket tvungen att bära en anstalts- overall märkt med KVV. När de kom fram till sjukhuset försågs han med ett läderkoppel, som fästes runt hans underarm och till en vårdare, . Under promenaden till röntgen drog frenetiskt i kopplet. Detta gjorde det svårt att gå i takt med honom och medförde, på grund av de illasittande tofflorna, att han snubblade och ramlade i golvet. Under promenaden mötte de flera civilpersoner. Dessa såg närmast skrämda ut. När han för påpekade att han hade svårt att gå i takt med dennes ryckande i kopplet skrattade åt honom och sade se till och inte hamna i fängelse nästa gång så slipper du sådant här. Anmälan remitterades till för yttrande. I sitt remissvar anförde myndigheten, genom kriminalvårdschefen , i huvudsak följande (bifogade fotografier har här utelämnats). Allmänt om myndighetens användning av fängsel Av 42 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) framgår bl.a. följande. Vid transport av en intagen skall så vitt möjligt ses till att den in- tagne inte utsätts för obehörigas uppmärksamhet. Om det är nödvändigt av säkerhetsskäl, får den intagne beläggas med fängsel vid förflyttning inom anstalten samt vid transport eller annan vistelse utanför anstalten. 2 006 /0 7:J O1 I om säkerhet och ordningsfrågor (Rikt- linjer 2000:5) konstateras att användande av fängsel har stöd i KvaL. Däremot finns inget reglerat om när och på vilket sätt olika typer av fängsel bör använ- das. Myndighetschefen har ansvar för att upprätta instruktioner om arbetets genomförande vilket alltså även omfattar hanteringen av fängsel. Som allmän vägledning anges att fängsels användande har som utgångspunkt att möjliggö- ra för kriminalvården att fullgöra sitt uppdrag att tillse att den intagne inte avviker. Fängsels användande är emellertid alltid en fråga om prövning i det enskilda fallet och åtgärden skall inte vidtagas om det inte finns anledning därtill. Förhållanden som är lämpligt att beakta är t.ex. tidigare misskötsamhet i form av avvikelse eller permissionsmissbruk, strafftidens längd, aktivt drogmissbruk m.m. När det gäller hur fängsel skall anbringas anser Kriminal- vårdsstyrelsen att följande utgör normalfallen: genom sammankoppling av personal och intagna, genom sammankoppling av den intagnes båda händer framifrån samt sammankoppling av den intagnes båda händer till två tjänste- män. Sammankoppling med tjänsteman utgör huvudregeln. I vad som gäller dokumentation och beslut angående användningen av fängsel, tillämpas följande rutiner på . När en intagen ankommit till anstalten, avgörs frågan om huruvida han skall ha fängsel vid eventuella kommande bevakade utevistelser vid hans första be- handlingskollegium. Uppgift om detta finns därefter tillgänglig i den intagnes journal. Frågan skall övervägas vid kommande kollegier och ställnings- tagandet skall vid behov revideras. Däremot anger man inte i detta samman- hang vilken typ av fängsel som skall användas. Annat än handfängsel an- vändes dock bara i undantagsfall. Den intagne delges det skriftliga beslutet om fängsel genom att detta är en del av beslutet om utevistelsen. Inte heller här anges dock i detalj vilken typ av fängsel som skall användas utan vanligen endast fängsel. Delgivning av beslutet sker av säkerhetsskäl normalt inte förrän strax före utevistelsen. Av myndighetens lokala instruktioner till per- sonal framgår att handfängsel utgör den typ av fängsel som används i normal- fallet för att förhindra rymning i samband med transport eller annan utevistel- se. Genomförandet sker i första hand genom sammankoppling av den intag- nes båda händer framifrån. Efter detta har flera spektakulära rymningar ställt säkerhetsfrågorna alltmer i fokus och lett till skärpt säkerhet samt ett ökat säkerhetstänkande på Kri- minalvårdsmyndigheten liksom inom kriminalvården i stort. Kri- minalvårdsstyrelsen har vid säkerhetsgranskningar kunnat konstatera gene- rella brister i användningen av fängsel. När den intagnes händer kopplas ihop framför honom, finns fortfarande risker för spontanrymningar.