frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — En bestämmelse i lag som medger inskränkningar i den grundlagsfästa rätten till personlig frihet skall tolkas enligt sin ordalydelse. Det är därför inte möjligt att, som uppger sig ha gjort, jämställa vissa omständigheter som kan tyda på att en person eventuellt inte kommer att inställa sig till en förhandling med 2 006 /0 7:J O1 den i 36 kap. 20 § RB entydigt givna förutsättningen att personen i fråga tidigare uteblivit. Oavsett vilken bedömning som före förhandlingen görs beträffande risken för att vittnet inte kommer att inställa sig som han kallats till och vilken olägenhet utevaron skulle medföra saknas således stöd i lag för att förordna om hämtning i den situationen. Det är av grundläggande vikt för den enskildes rättssäkerhet att användningen av tvångsåtgärder sker på ett korrekt sätt. Genom beslut om hämtning jämte beslutet om om- händertagande gavs polismyndigheten befogenhet att hämta K.J. i dennes bostad i för att föra honom till tings- rätt och under en förhållandevis hålla honom omhändertagen. Polisen kom inte att utnyttja möjligheten att omhänderta K.J. i enlighet med förordnandet utan hämtade honom i bostaden som vittnesförhöret skulle äga rum. Vidare tilläts K.J. att köra sin egen bil mellan och medan polisen färda- des i en efterföljande bil. Med hänsyn främst till dessa omständigheter har jag inte funnit anledning att aktualisera frågan om straffbart tjänstefel för del. Detta hindrar emellertid inte att det finns skäl att se allvarligt på att , som framgått ovan, utan lagstöd fattade beslutet om hämtning och dessutom förordnade om omhändertagande . Utredningen tyder inte på att hämtningsbeslutet fattades under tidspress. Om inte tidigare så inför be- slutet om omhändertagande , som fattades efter hämtningsbe- slutet, hade rimligtvis fått tillfälle till eftertanke. Omständigheterna i fallet är därför sådana att vad som förekommit bör för- anleda disciplinpåföljd för tjänsteförseelse enligt 14 § lagen (1994:260) om offentlig anställning. Jag beslutar därför att överlämna ärendet till för prövning av denna fråga. I ett beslut ålade disciplinpåföljd i form av varning. Som motivering anförde ansvars- nämnden bl.a. följande. Det är ostridigt så att beslutet om hämtning av K.J. till huvudförhandlingen har saknat laglig grund. Ett sådant beslut kan endast fattas om vittnet rent faktiskt inte har inställt sig i enlighet med en kallelse. Även beslutet om förtida omhändertagande har saknat laglig grund. Som även har gett uttryck för har det, för frågan om han skall anses ansvarig för beslutet om hämtning, ingen betydelse om han har fattat beslutet ensam eller har fattat det som en av flera lagfarna ledamöter vilka deltagit i beslutet. Att han är ansvarig för beslutet om förtida omhänder- tagande har inte satts i fråga. Det som sagts innebär att det är utrett att genom att delta i eller fatta de aktuella besluten har åsido- satt vad som har ålegat honom i tjänsten. Det får anses ha skett av oaktsam- het. Frågan är därmed om felen bör föranleda en disciplinpåföljd. 2 006 /0 7:J O1 Disciplinpåföljd kan, enligt 14 § lagen (1994:260) om offentlig anställ- ning, åläggas en arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen och felet inte är ringa. JO har i sitt beslut om att anmäla till anfört att det är av grundläggande vikt för den enskildes rättssäkerhet att an- vändningen av tvångsåtgärder som den nu aktuella sker på ett korrekt sätt, men att det främst mot bakgrund av att K.J. inte kom att omhändertas samt att han fick färdas i sin egen bil till , inte har funnits anled- ning att inleda förundersökning om tjänstefel. De omständigheter som har framfört som förmildrande är, som har uppfattat det, att han förlitade sig på ordföran- dens vana och erfarenhet och därför inte kontrollerade om lagliga förutsätt- ningar för beslutet om hämtning fanns samt att det senare beslutet fattades under tidspress. Det är, som JO har påpekat, av särskild vikt att beslut om tvångsåtgärder som inskränker en enskilds rörelsefrihet överensstämmer med lag. kan mot denna bakgrund inte finna att de omständigheter har framfört är sådana att de bör medföra att de fel som före- kommit skall anses ringa. bör därför tilldelas en disciplinpåföljd. En strängare påföljd än en varning är dock inte påkallad. I ett beslut anförde chefsJO följande. I anmälan angav K.J. också att han inför förhandlingen hade varit i kontakt med tingsrätten och då, eftersom han hade svårt att gå, begärt förskott på ersättning för bilresa till tingsrätten. Han hade fått besked om att han inte kunde få någon kontantersättning i förskott. I det yttrande som inkom från tingsrätten berörde lagmannen särskilt frågan om utbetalning av reseersättning för resa med egen bil och uppgav i denna del följande. Av 11 § förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vitt- nen, m.m. jämförd med 6 § i samma förordning framgår att K.J. varit berätti- gad till förskott på ersättning för resa till . Enligt 5 § KK (1973:261) om utbetalning av vissa ersättningar i mål eller ärende vid dom- stol, m.m. kan förskott för reseersättning utgå kontant eller i form av färdbil- jett. Då en person begär förskott på reseersättning tillämpar tingsrätten be- stämmelsen närmast regelmässigt på det sättet att denna person erhåller en färdbiljett. Förutom serviceaspekten, varvid således tingsrätten ombesörjer efterforskning av lämpligt färdmedel och bokning av biljett, grundas denna tillämpning möjligen även på ett antagande om att personen ifråga saknar tillgång till bil. Såvitt framgår av handlingarna i målet, synes K.J. ha avböjt att erhålla en tågbiljett. Trots mycket goda och snabba tågförbindelser mellan och , kan han naturligtvis haft skäl för att välja att åka bil. I 3 § i den nämnda förordningen anges inga särskilda inskränkningar vad gäller ersättning för bilresa. Det bör tolkas som att ett vittne har valfrihet att själv välja mellan de ersättningsgilla färdmedlen om det valda färdmedlet inte är klart dyrare. Exempelvis skulle en bilresa från övre till Norr- förmodligen vara betydligt dyrare med bil än med tåg. 2 006 /0 7:J O1 mang skulle i sin tur leda till att vittnet även har valfrihet att välja form för utgivande av förskott. Om denna min uppfattning delas av om- budsmän, avser jag att internt inom tingsrätten erinra berörda befattningsha- vare om detta. Med anledning av vad anfört vill jag redogöra för min uppfatt- ning i frågan om sättet för utbetalning av ersättning för resa med egen bil. Av 36 kap. 24 § RB framgår att ett vittne som har kallats att inställa sig vid rätten har rätt till ersättning. Vem som skall utge ersättning till vittnet beror på vem som har åberopat förhöret med denne. För bl.a. vittnen som åberopats av åklagaren att höras i ansvarsfrågan skall ersättning utgå av allmänna medel. Av tredje stycket i nämnda bestämmelse följer att rätten när ersättning skall utgå av allmänna medel fastställer denna i enlighet med bestämmelserna i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. I 36 kap. 25 § RB föreskrivs att den som har kallats till vittne har rätt att i förskott erhålla ersättning för kostnader till resa och uppehälle. Närmare be- stämmelser om förskott finns bl.a. i nämnda förordning. Av 1 § jämförd med 6 § förordningen om ersättning av allmänna medel till vittnen, m.m. framgår att ersättning till ett vittne kan avse bl.a. nödvändiga kostnader för resa. I 3 § i förordningen anges för vilka färdmedel som ersätt- ning utgår samt hur ersättning för respektive färdmedel skall beräknas. Be- träffande färd med flyg och taxi ställs särskilda villkor för att sådana resor skall ersättas. För att ersättning skall kunna utgå för resa med andra färdme- del, t.ex. egen bil, föreskrivs inte några särskilda villkor. Av 11 § nämnda förordning följer att bestämmelserna om ersättning tillämpas också i fråga om förskott. Förskott får dock endast avse reseersättning och traktamente och får begränsas till att gälla för tiden före inställelsen. I 5 § kungörelsen (1973:261) om utbetalning av vissa ersättningar i mål el- ler ärende vid domstol, m.m. föreskrivs att förskott på ersättning skall utbeta- las kontant. Förskott på reseersättning får dock utges i form av färdbiljett. Av bestämmelserna följer således att i fall där ersättning skall utgå av all- männa medel kan den som har kallats att vittna välja att färdas med egen bil till domstolen. Det finns ingen möjlighet att vägra en person ersättning för resa med egen bil, även om t.ex. tåg skulle vara ett billigare alternativ. För resekostnaden, i vart fall såvitt gäller resa till domstolen, har vittnet rätt att erhålla förskott. Någon praktisk möjlighet att betala förskott i form av en färdbiljett till den som väljer att färdas med egen bil finns inte. En kontantut- betalning måste därför ske. En annan sak är att om det utbetalda förskottet inte används på avsett sätt kan beloppet enligt 9 § i ovan nämnda kungörelse krävas tillbaka. Jag kan således konstatera att tingsrätten handlade K.J:s begäran om för- skott felaktigt. Jag noterar att lagmannen uppgett att han avser att informera berörd personal vid tingsrätten. Då Statens ansvarsnämnds beslut har vunnit laga kraft avslutar jag ärendet med dessa uttalanden 2 006 /0 7:J O1 Tingsrätts åtgärd att endast kalla den ena av två parter till ett sammanträde i ett ärende (Dnr 4214-2004) I ett beslut anförde chefsJO följande. Vid handläggningen av ett klagomålsärende (dnr 3570-2004) uppmärksam- mades att till ett sammanträde i ett ärende endast kallat klaganden och inte dennes motpart. Jag beslutade att ta upp saken till utredning i ett särskilt ärende. En skrivelse från tingsrätten och ett protokoll fört vid sam- manträde i ärende Ä 794-04 granskades. Av handlingarna framgick att ärendet avsåg överklagande av en kronofog- demyndighets beslut om verkställighet av en tredskodom. Klaganden var en enskild person och motparten var ett aktiebolag. Skrivelsen , som var ställd till klaganden, hade följande innehåll. Tingsrätten har på Er begäran kallat till ett sammanträde i ärendet . Ni har fram- fört att motparterna skall kallas till sammanträdet. Syftet med att på parts begäran hålla muntligt sammanträde enligt 14 § lagen (1996:242) om dom- stolsärenden, är att parten skall beredas möjlighet att inför en domare få fram- lägga sin sak muntligen. Det är således inte fråga om en rättegång i egentlig mening, varför det inte föreligger behov av att kalla motparten till samman- trädet. Av protokollet från sammanträdet framgick att ordföranden inledningsvis hade redogjort för vad som förevarit i ärendet, att viss diskussion i fråga om jäv sedan ägt rum, att klaganden därefter redogjorde för grunden för sin talan samt att sammanträdet avslutades med ett tillkännagivande av att beslut i ärendet skulle meddelas inom en månad. Ärendet remitterades till tingsrätten för upplysningar och yttrande om an- ledningen till att motparten inte kallades till sammanträdet . Tingsrätten (lagmannen ) kom in med ett remissvar jäm- te ett yttrande från rådmannen . upplyste inledningsvis att det på samma rotel tidigare hade handlagts ett ärende mellan samma parter och att beslut i det ärendet hade meddelats . Beslutet bifogades yttrandet, men har här uteläm- nats. uppgav därutöver följande. Bakgrunden till det tidigare ärendet var densamma som i det nu aktuella. Till grund för ansökan om verkställighet åberopade . AB samma tredskodom från som i nu aktuellt ärende. över- klagade kronofogdemyndighetens beslut att lämna hans invändning om preskription utan bifall. begärde att tingsrätten skulle hålla sammanträde inför ärendets avgörande. Till sammanträdet, som hölls , kallades I.D. och motparten, A.F. Vid samman- trädet avhandlades I.D:s preskriptionsinvändning, vilken utgick ifrån att bor- 2 006 /0 7:J O1 genärens fordran inte stödde sig på ett löpande skuldebrev, varför preskrip- tionstiden för fordran endast var . AB bemötte hans påståenden. I tingsrättens beslut lämnades överklagandet utan bifall, var- vid tingsrätten konstaterade att fordran stödde sig på ett löpande skuldebrev med en tioårig preskriptionstid. När det nu aktuella ärendet, Ä 794-04, anhängiggjordes genom I.D:s över- klagande av kronofogdemyndighetens beslut att lämna hans invändning mot verkställighet utan bifall, anförde han som skäl att borgenä- ren inte hade företett låneförbindelsen i original samt att fordran var preskri- berad eftersom preskriptionstiden för tredskodomar är . Enligt kronofogdemyndighetens beslut i anledning av I.D:s invändning mot verkställighet, anmärktes att sökanden hade till kronofogdemyndigheten ingivit den aktuella låneförbindelsen i original. I sitt överklagande anförde I.D. dels att A.F. AB:s fordran inte grundades på ett giltigt skuldebrev, dels att fordran i vart fall var preskriberad. I ärendet kallade tingsrätten, på I.D:s begäran, till sammanträde. I svar på tingsrättens kallelse till sammanträde framförde I.D. begäran om att motparten skulle kallas till sammanträdet. Tingsrätten gjorde då den bedömningen att motpartens närvaro vid sam- manträdet var uppenbart onödig, eftersom bolaget hade varit närvarande vid det tidigare sammanträdet och då bemött I.D:s invändning om preskription. Vidare framgick det av kronofogdemyndighetens yttrande att A.F. AB hade företett skuldebrev i original i samband med ansökan om verkställighet. Med hänsyn härtill beslutade tingsrätten att begränsa sammanträdet, jämlikt 13 § tredje stycket lagen (1996:242) om domstolsärenden, till att bereda I.D. till- fälle att framföra sin sak muntligen inför tingsrätten. underrättades också skriftligen om tingsrättens beslut att inte kalla motparten till sammanträdet. Förhållandet har dock, genom förbiseende, ej kommit att antecknas i proto- kollet från sammanträdet. På särskild begäran av I.D. har rätten jämlikt 14 § lagen (1996:242) om dom- stolsärenden beslutat hålla sammanträde. Rätten skall därvid jämlikt 18 § samma lag till sammanträde kalla den som är part. Något undantag i nämnda 18 § som medger att i förevarande fall inte kalla motparten A.F. AB före- skrivs i och för sig inte. Rådmannen har ovan redogjort för rättens överväganden att inte kalla motparten till sammanträdet. Motpartens inställning i målet var för rätten känd. Sammanträdet hölls enbart för att ge I.D. möjlighet att framföra sin sak muntligen. Rådmannen bedömde därefter att ett tillräck- ligt gott underlag för rättens beslut förelåg. Under rådande förhållanden delar tingsrätten rådmannen bedömning att begränsningsregeln i 13 § 3 stycket nämnda lag var tillämplig. Något krav att kalla motparten före- låg därmed inte, eftersom dennes närvaro var obehövlig. Enligt 13 § första stycket lagen om domstolsärenden (ärendelagen) är förfa- randet hos domstolen skriftligt. I förfarandet bör det emellertid enligt andra stycket ingå sammanträde när detta kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet. Domstolen kan, enligt tredje stycket i bestämmelsen, begränsa ett sammanträde till att utreda parternas ståndpunkter i ärendet, till att ta upp muntlig bevisning eller på det sätt som annars är lämpligt. 2 006 /0 7:J O1 Av 14 § ärendelagen framgår att domstolen skall hålla sammanträde om det begärs av en enskild part. Sammanträde behöver dock inte hållas om ärendet inte skall prövas i sak, om avgörandet inte går parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan särskild omständighet inte behövs. I 18 § ärendelagen föreskrivs att domstolen till ett sammanträde skall kalla den som är part. En förvaltningsmyndighet som är motpart enligt 11 § behö- ver dock inte kallas annat än om domstolen finner att myndighetens närvaro behövs för utredningen i ärendet. Myndigheten skall dock alltid underrättas om sammanträdet. Huvudregeln är således att samtliga parter i ärendet skall kallas till ett sammanträde. Endast i de ärenden där en förvaltningsmyndighet i enlighet med 11 § ärendelagen är motpart kan avsteg göras från den regeln. Enligt 18 kap. 1 § andra stycket utsökningsbalken skall kronofogdemyndighe- ten vid överklagande i utsökningsmål dock inte vara part i domstolen. Tingsrätten har efter begäran av klaganden beslutat att hålla sammanträde. I ärendet var klagandens motpart ett bolag. Som tingsrätten också konstaterat var således den regel som medger undantag från skyldigheten att kalla mot- parten inte tillämplig i det nu aktuella ärendet. Tingsrätten har i stället anfört att den med stöd av 13 § tredje stycket ären- delagen begränsade sammanträdet till att bereda klaganden tillfälle att framfö- ra sin sak muntligen inför tingsrätten. Anledningen därtill var enligt tingsrät- ten bl.a. att bolaget varit närvarande vid det sammanträde som hölls i ett tidi- gare ärende mellan samma parter rörande samma exekutionstitel och att dess närvaro därför var uppenbart onödig. Innebörden av bestämmelserna i 13 § andra och tredje styckena ärendela- gen är att ett sammanträde normalt skall avse ett ärende i hela dess vidd, men att domstolen kan bestämma lämpliga begränsningar. Ett sammanträde kan således begränsas till att endast gälla ett klarläggande av parternas yrkanden och invändningar eller till att ge parterna tillfälle att lägga fram viss bevis- ning. Det är däremot inte möjligt att begränsa ett sammanträde på så sätt att endast en av flera parter kallas att inställa sig vid domstolen. En sådan ord- ning skulle stå i strid med den grundläggande likställighetsprincip som måste prägla handläggningen av ett ärende i vilket ett motpartsförhållande råder. Det framgår också av förarbetena till ärendelagen att med sammanträde avses endast sådana fall i vilka domstolen skall bereda företrädare för samtli- ga parter tillfälle att delta (prop. 1995/96:115 s. 156). Möjligheten att enligt 13 § tredje stycket ärendelagen begränsa ett sam- manträde på visst sätt innebär således inte att undantag kan göras från huvud- regeln i 18 § ärendelagen att domstolen till ett sammanträde skall kalla den som är part. Det finns inte heller i övrigt något lagstöd för att underlåta att kalla motparten till sammanträde i ett ärende som det här är fråga om. En annan sak är att ett ärende enligt 20 § ärendelagen i vissa fall kan handläggas och avgöras även om part som delgetts kallelse uteblivit från ett sammanträde. Med den kritik som ligger i det ovan anförda avslutar jag ärendet. 2 006 /0 7:J O1 Uttalanden rörande handläggningen av beslag såväl hos åklagare som vid tingsrätten och i hovrätten (Dnr 2842-2003) I en anmälan till JO framförde B.E. kritik mot i Väs- ternorrlands län och åklagare vid , åklagarkammaren i , bl.a. med anledning av handläggningen av beslag. Han uppgav därvid att dagböcker hade tagits i beslag från honom och att han fortfarande inte hade fått tillbaka dem. Handlingar fordrades in från åklagarkammaren och från polismyndigheten. Från polismyndigheten och åklagarkammaren inhämtades också muntliga upplysningar i saken. Vidare infordrades handlingar i tings- rätts mål B 392-03 m.fl. och Hovrättens för Nedre mål B 425-03. Av de granskade handlingarna och upplysningarna framkom följande. lämnade en företrädare för socialförvaltningen in fyra tabletter till polisen och uppgav att hon erhållit dem i samband med ett hem- besök hos B.E. Tabletterna togs i beslag med anledning av misstanke om narkotikabrott (närpolisområdes beslagsliggare nr 19-03 p. Det framgick inte vad som hade hänt med beslagen. till förhör efter beslut av kammar- åklagaren . Han anhölls misstänkt för narko- tikabrott och en husrannsakan verkställdes i hans bostad. Vid denna togs bl.a. en stor mängd läkemedel av olika slag såsom Alvedon, Zoloft, Cipramil, Propavan och Theralen samt sju dagböcker i beslag. Beslagen fastställdes av . åtalades för grovt narkotikabrott. I stämningsansökan yrkades att vissa i beslag tagna narkotiska preparat skulle förklaras förverkade. Av handlingarna framgick emellertid inte vad som hade hänt med åtskilliga delar av de i beslag tagna föremålen, däribland läkemedlen (närpolisområdes beslagsliggare nr 34-03 p. 814, 1718, 2227, 2933, 3638). Av tingsrätts dom, som meddelades , framgick att dagböckerna (närpolisområdes beslagsliggare nr 34-03 p. 17) hade funnits tillgängliga i original vid huvudförhandlingen. Något yrkande syntes inte ha framställts beträffande dagböckerna och något beslut avseende beslagen fanns inte intaget i tingsrättens dom. Hovrätten meddelade dom . I domen angavs att de av åklagaren åberopade dag- böckerna i vissa delar hade företetts i original. Från åklagarkammaren inhämtades att hade gjort en anteckning i akten att beslaget avseende dagböckerna 2 006 /0 7:J O1 skulle kvarstå till dess domen vunnit laga kraft. Det fanns då ingen uppgift i åklagarkammarens ärende om att domen hade vunnit laga kraft. Ärendet remitterades till dåvarande i för upp- lysningar och yttrande över handläggningen av de ovan angivna beslagen i ärendet. Överåklagaren kom in med ett yttrande som han därefter kompletterade. Vidare inkom ett yttrande från vice chefsåklagaren vid åklagarkammaren i . Det aktuella ärendet har handlagts av lokal åklagare i . Denna enhet har numera upphört och den personal bestående av en kanslist och två åklagare som arbetat där tjänstgör alltjämt inom åklagarväsendet men utanför åklagarkammarens i verksamhetsområde. Den åklagare som varit förundersökningsledare i ärendet, kammaråklagare , är anställd vid åklagarkammaren i . Övrig personal är anställd vid åklagar- kammaren i . Vid min genomgång av åklagarkammarens akt i ärendet har jag funnit att åklagarbeslut finns om att de nu ifrågasatta beslagen skall hävas. Såvitt avser beslag nr 19-03 punkterna 2 och 3 har sålunda Gyllencreutz redan i samband med att han väckte åtal i ärendet beslutat att häva de beslagtagna tabletterna. De fyra tabletter som omfattas av beslaget skulle enligt åklagarens beslut förstöras. Grunden för detta beslut kan jag inte uttala mig om, men enligt beslagsprotokollet har B.E. före beslaget över- lämnat tabletterna till befattningshavare vid under hembesök hos B.E. Vad gäller beslag nr 34-03 punkterna 814, 1718, 2227, 2933 och 36 38 har likaledes Gyllencreutz beslutat att häva beslaget av godset i nämnda punkter samt att detta skall återlämnas till B.E. Av åklagar- kammarens diarium framgår det inte annat än att detta beslut expedierats först till polisen i . När jag kontrollerat detta förhål- lande med polisen har det framkommit att man fått del av beslutet, dock oklart när detta skett. Slutligen har beträffande beslag nr 34-03 punkterna 17 även godset i nämnda punkter hävts av åklagare med anvisning om att godset skall återläm- nas till B.E. Beslutet fattades av kammaråklagare vid åklagarkammaren i . Beslutet expedierades enligt åkla- garkammarens diarium till polisen i , vilken bekräftat för mig att man tagit del av beslutet. Det aktuella beslagsmaterialet har använts som bevisning vid huvudförhandlingarna i tingsrätten och hovrät- ten. Enligt min mening skulle rätteligen ett yrkande ha framställts redan vid huvudförhandlingen i tingsrätten om att rätten skulle besluta om att beslaget skulle bestå fram till dess en lagakraftvunnen dom förelåg i ärendet. Kammaråklagaren ledde en för- undersökning avseende misstanke om narkotikabrottslighet m.m. riktad mot fyra misstänkta personer. Under förundersökningen verkställdes rätt omfat- tande beslag av dels narkotika, dels andra läkemedel och dels dagböcker, papperslappar med anteckningar etc. Ett förundersökningsprotokoll upprätta- des . Gyllencreutz väckte åtal mot de fyra misstänkta. Mot två av dem riktades förverkandeyrkanden. hävde Gyllencreutz hu- vuddelen av de beslag JO nu efterfrågar, nämligen beslagsliggaren nr 19-03 2 006 /0 7:J O1 punkterna 23 samt nr 34-03 punkterna 814, 1718, 2227, 2933 och 36 38. Återstående beslag hävdes genom beslut av kam- maråklagaren . Såvitt gäller beslagen i beslagsliggaren nr 19-03 angavs, förutom att beslaget hävdes, att godset, fyra tabletter, skulle förstöras.