frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — Även om beslu- tet fattats av är jag som förundersökningsledare ansvarig. Jag vill inledningsvis framhålla att min granskning gäller åklagares handlägg- ning i vissa avseenden av den aktuella förundersökningen. Den tar däremot inte sikte på hur hanterade frågan om utlämnande av blod- provet ur PKU-biobanken. Jag tar således inte heller ställning till hur en prövning av bestämmelser om beslag mot bl.a. reglerna i lagen (2002:297) om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. bort utfalla. har upplyst att hon var förundersökningsledare, att biträdde henne under förundersökningen och att han hade befogen- het att själv fatta de beslut som krävdes. Utredningen har visat att såväl Agne- ta Blidberg som fattade beslut om bl.a. tvångsmedel under förundersökningen. I 23 kap. 3 § (RB) föreskrivs att beslut att inleda en för- undersökning skall fattas av polismyndighet eller åklagaren. Vidare anges i vilka fall en förundersökning skall övertas av åklagaren. Enligt 1 a § förun- dersökningskungörelsen (1947:948 [FUK]) har förundersökningsledaren ansvar för förundersökningen i dess helhet. Bestämmelserna i och förundersökningskungörelsen ut- går således enligt sin ordalydelse från att det är en enda person som är förun- dersökningsledare. De ger inte utrymme för kollegialt beslutsfattande vid ledningen av en förundersökning och egentligen inte heller för en uppdelning av förundersökningsledarskapet på flera personer. (Se rörande denna fråga bl.a. JO 1998/99 s. 62, särskilt s. 84, den rapport som lämnades av Jurist- kommissionen med anledning av mordet på statsminister , SOU 1987:72, del 2, s. 107 samt , Åklagaren sedd ur ett förvalt- ningsrättsligt perspektiv, i Förvaltningsrättslig tidskrift, 2000, s. 37, särskilt s. Det principiella synsättet att förundersökningsledarskapet utgör en odelbar helhet har goda skäl för sig. Förundersökningsledaren har det yttersta ansvaret för att avgöra vilka utredningsåtgärder som bör vidtas och hur prioriteringen mellan olika åtgärder bör utfalla. I uppgiften ingår bl.a. att fatta beslut om tvångsmedel, att ge direktiv till utredningspersonalen och att utöva kontroll av att utredningen bedrivs på ett sätt som tillgodoser krav på objektivitet och på värnande av enskildas rättssäkerhetsintressen. Det är givet att det är en fördel om uppgiften fullgörs av en person med ansvar för, och överblick över, för- undersökningen i dess helhet. Med en sådan ordning står det alltid klart vem som har att fatta beslut om t.ex. tvångsmedel, och det finns ingen risk att utredningen försvåras av att det råder skilda uppfattningar mellan olika be- slutsfattare. 2 006 /0 7:J O1 Principen om det odelbara förundersökningsledarskapet är emellertid inte alltid möjlig att fullt ut upprätthålla. Förundersökningsledaren kan under vara förhindrad att fullgöra sin uppgift, t.ex. för att få vila eller föra talan i domstol i ett annat ärende. För att förundersökningen i en sådan situation skall kunna drivas framåt måste det vara möjligt för en annan åklagare att träda in i ärendet. Systemet med s.k. jouråklagare syftar bl.a. till att tillgodose sådana behov. Det finns i det sammanhanget anledning framhålla att bestämmelsen i 1 a § FUK inte kan tolkas så, att den åklagare som är förundersökningsledare är ansvarig för beslut som under en förundersökning fattas av annan åklagare, t.ex. av en jouråklagare. I annat fall skulle det straff- och disciplinrättsliga ansvaret för fel och försummelser vid myndighetsutövning som sker inom ramen för en förundersökning då knappast kunna göras gällande. Förunder- sökningskungörelsens föreskrift måste därför förstås så, att den ordinarie förundersökningsledaren har ett övergripande ansvar för förundersökningens bedrivande, men inte för beslut som en annan befattningshavare fattar. När en åklagare tillfälligt träder in i ett ärende får denne rollen som förundersök- ningsledare och är givetvis ansvarig för de beslut som han eller hon då fattar. När det gäller förundersökningar av stor omfattning är det självfallet så, som också har anfört, att det kan krävas att flera åklagare är insatta i, och arbetar med, ärendet. Det kan i ett sådant ärende redan från början stå klart att åklagaruppgiften inte kan utföras av en åklagare ensam. Principen om det odelbara förundersökningsledarskapet hindrar givet- vis inte att flera åklagare arbetar tillsammans med en utredning under ledning av en förundersökningsledare och inte heller att någon av de biträdande eller assisterande åklagarna tillfälligt axlar uppgiften som förundersökningsledare när den ordinarie förundersökningsledaren har förhinder. Förutom i den nu aktuella förundersökningen hade exempelvis i det s.k. Knutbyärendet två åklagare ett nära samarbete. Riksåklagaren och Rikspolis- styrelsen har gemensamt genomfört en granskning av ärendet. Vid gransk- ningen har uppmärksammats bl.a. formerna för åklagarens ledning av förun- dersökningen och fördelningen av ansvar och arbetsuppgifter mellan de i utredningen medverkande åklagarna. Resultatet av granskningen har redovi- sats i en rapport (RPS/ÅM 2/05). Av rapporten framgår att förundersökningen i ärendet leddes av en åklaga- re, huvudåklagaren, och att en annan åklagare assisterade huvudåklagaren. Huvudåklagaren stod i princip för beslutsfattandet. Som understrukits i rap- porten är det av yttersta vikt att frågan om vem som leder en förundersökning och därmed bär ansvaret för den framstår som absolut klar. Jag är givetvis av samma uppfattning. har uppgett att både hon och arbetade på plats hos polisen tillsammans med spaningsledningen under utredningens första dagar och då fattade beslut i tvångsmedelsfrågor. Jag uppfattar det som att de arbetade med förundersökningen och att de var för sig fattade beslut. Enligt min uppfattning tyder detta på att de då båda i praktiken fungerade som förundersökningsledare. 2 006 /0 7:J O1 Beträffande tiden därefter har uppgett att en uppdelning alltefter behov gjordes mellan henne och . Rent faktiskt förefaller arbetet då ha bedrivits på så sätt att och inte tjänstgjorde . har uppgett att polisen alltid var informerad om vem de vid varje enskilt tillfälle skulle vända sig till. Hon har även uppgett att polisen kände väl till deras överenskommelse. Det är, som jag berört ovan, givet att det i omfattande förundersökningar kan vara lämpligt att flera åklagare är insatta i, och arbetar med, en förunder- sökning. Det helhetsansvar som förundersökningsledaren har enligt 1 a § FUK och det principiella synsätt som bär upp denna regel kan däremot enligt min mening inte frångås genom att arbetet organiseras så att en åklagare, sida vid sida med den åklagare som är förundersökningsledare, fattar beslut om exempelvis tvångsmedel. En sådan ordning som åklagarna synes ha tillämpat av den aktuella förundersökningen kan inte vara av- sedd. I de fall där flera åklagare deltar i arbetet är det viktigt att det även i det praktiska arbetet klart framgår vem av dem som är förundersök- ningsledare och att det är den personen som utövar de befogenheter som till- kommer denne, såsom att fatta beslut om tvångsmedel. En sådan ordning har såvitt framgått tillämpats i t.ex. Knutbyärendet. Det är däremot, som jag konstaterat, självfallet godtagbart att en bi- trädande åklagare träder in och ersätter förundersökningsleda- ren när denne av någon anledning är förhindrad att utöva sitt ledarskap. Den biträdande åklagaren kan då givetvis, på eget ansvar, fatta beslut i ärendet. Mot den ordning som jag har uppfattat att och tillämpade vid utövandet av förundersökningsledarskapet efter de inledande dagarna har jag därför inte någon erinran. Jag noterar härvid även att uppgett att utredningsmännen var väl medvetna om vem de skulle vända sig till. Av en tvångsmedelsblankett i ärendet framgår att beslutade om beslag av ett blodprov som förvarades på . Dagen därpå verkställdes beslaget genom att blodprovet överlämnades till polisen. har anfört att även om det aktuella beslutet om beslag fat- tades av är hon, som förundersökningsledare, ansvarig för beslutet. Jag har emellertid under föregående avsnitt konstaterat att även om förundersökningsledaren är ansvarig för förundersökningen i dess helhet kan denna regel inte tolkas så att förundersökningsledaren också blir ansvarig för de beslut som en annan åklagare fattar. Såväl som har uppgett att det var som fattade det aktuella beslutet. Av anteckningarna på tvångsmedelsblanketten framgår inte heller annat än att så var fallet. Att de två fört diskussioner i saken och att varit enig med medför inte någon annan bedömning av ansvarsfrågan. är således ensam ansvarig för beslutet. 2 006 /0 7:J O1 Bestämmelser om beslag finns i 27 kap. RB. De grundläggande förutsätt- ningarna för beslag anges i 1 §. För att ett föremål skall kunna tas i beslag i syfte att säkra bevisning krävs att det skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott. Vidare skall föremålet vara tillgängligt för sådan åtgärd, dvs. beslutet om beslag skall kunna gå i verkställighet (Fitger, del 2, s. 27:3). Föremålet skall vara fysiskt tillgängligt så att det kan tas om hand, förseglas eller märkas och på så sätt kan tas i beslag. Denna princip har kommit till visst uttryck i lagtext såvitt gäll- er rättens beslut om beslag. I 27 kap. 5 § första stycket RB stadgas att Rätten må förordna om beslag å föremål, som företes vid rätten eller eljest är till- gängligt för beslag. Samma princip gäller också då åklagare eller polisman beslutar om beslag. Det har emellertid i dessa fall inte ansetts nödvändigt att införa en särskild bestämmelse om att egendom får tas i beslag endast under förutsättning att den är tillgänglig för beslag (SOU 1995:47 s. 357). Det kan dock nämnas att i lag (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut har särskilt föreskrivits att åklagare får besluta om beslag av föremål som kan antas komma att påträffas i en annan medlemsstat i EU utan hinder av att föremålet inte är tillgängligt vid beslutet (2 kap. 1 § första stycket). I samma lagrum föreskrivs att ett sådant beslut inte får verkställas i . Beslag får inte beslutas i syfte att tvinga fram ett föremål. För att möjliggö- ra att föremål blir tillgängliga för beslag finns därför bl.a. regler om husrann- sakan i 28 kap. RB (jfr Fitger, a.a., s. 28:3). En åklagare kan således inte inför en husrannsakan besluta att visst föremål skall tas i beslag. Han eller hon kan dock lämna direktiv om vilka föremål som skall eftersökas, men det är de personer som utför husrannsakan som avgör om de föremål som påträffas skall tas i beslag (a.a., s. 27:5). I de flesta fall krävs andra tvångsmedel än beslag för att få fram det föremål som, om det skulle påträffas, kan tas i be- slag. Dessa tvångsmedel är i första hand husrannsakan, kroppsvisitation och edition (, Straffprocessuella tvångsmedel, s. 378). Enligt 28 kap. 1 § RB får, om det förekommer anledning att brott har för- övats på vilket fängelse kan följa, i hus, rum eller slutet förvaringsställe hus- rannsakan företas för eftersökande av föremål som är underkastat beslag. Hos annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet får husrannsakan före- tas endast om brottet förövats hos honom eller den misstänkte gripits där eller eljest synnerlig anledning förekommer att genom rannsakningen föremål som är underkastat beslag skall anträffas. Enligt 28 kap. 4 § RB meddelas förord- nande om husrannsakan, utom i visst fall som inte är aktuellt här, av under- sökningsledaren, åklagaren eller rätten. Förordnande om husrannsakan för delgivning skall alltid meddelas av rätten. Kan i annat fall husrannsakan antas bli av stor omfattning eller medföra synnerlig olägenhet för den hos vilken åtgärden företas bör, om det inte är fara i dröjsmål, åtgärden inte vidtas utan rättens förordnande. Det är inte alltid självklart om en åtgärd, som syftar till att ta om hand ett föremål, skall betraktas enbart som ett beslag eller som ett led i en husrannsa- kan. Det gäller inte minst i situationer då som i förevarande fall den som innehar ett föremål själv på visst sätt medverkar till att detta kan tas i beslag. 2 006 /0 7:J O1 Om någon t.ex. på eget initiativ och utan något föregående beslut om hus- rannsakan eller annan tvångsåtgärd väljer att överlämna ett föremål till poli- sen, råder det givetvis inget tvivel om att godset kan tas om hand genom ett beslut om beslag. Det förhåller sig däremot annorlunda om personen i fråga väljer att överlämna ett föremål i samband med en husrannsakan eller därför att han fått kännedom om att ett beslut om husrannsakan kommer att verkstäl- las. Även om det i en sådan situation inte fordras någon eftersökning för att göra föremålet tillgängligt för beslag, finns det skäl att utgå från att det är den beslutade tvångsåtgärden som föranlett innehavaren att överlämna föremålet. Inslaget av frivillig medverkan fråntar därför inte förrättningen dess karak- tär av husrannsakan. Enligt min mening bör samma synsätt i princip gälla så snart den enskildes medverkan grundas på ett av brottsutredande myndighet framställt önskemål om att få ta hand om ett föremål som förvaras i hus eller rum eller slutet förvaringsställe som denne disponerar. Även i en sådan situa- tion kan nämligen den enskildes beredvillighet att medverka till att göra fö- remålet tillgängligt inte sällan ha sin grund i dennes kännedom om de tvångsmedel som står till myndighetens förfogande. Beslag av ett föremål bör därför också under sådana förutsättningar ske som ett led i en husrannsakan. En sådan ordning minskar risken för att de rättssäkerhetsgarantier som om- gärdar institutet husrannsakan kringgås. (För ett likartat synsätt, se , a.a., s. 554 f.) Jag har i det aktuella fallet inte anledning utgå från annat än att blodprovet skäligen kunde antas ha betydelse för brottsutredningen. Frågan är däremot om kravet på blodprovets tillgänglighet var uppfyllt och om förutsättningar för att ta provet i beslag därmed förelåg. Som nämnts ovan fattades beslutet om beslag och det verkställdes dagen därpå. har upplyst att han informerats om att hade medgett att blodprovet lämnades ut under förutsättning att det togs i beslag. När beslutet om beslag fattades förvarades emellertid blodprovet alltjämt i sjukhusets lokaler. Som har konstaterat fattade således beslutet om beslag av blodprovet innan detta var fysiskt tillgängligt. Det saknades därmed rättsliga förutsätt- ningar för beslutet. Frågan är då vad som hade krävts för att kunna få tillgång till blodprovet i förundersökningen. har uppgett att han, när han av polisen upplystes om att förvarade ett s.k. PKU-prov, inte närmare reflekterade över vilken typ av register provet härrörde från. Jag har förståelse för att det inte är allmänt bekant vad som karakteriserar PKU-biobanken. Däremot framstår det som anmärkningsvärt att inför sitt ställningstagande inte informerade sig närmare om biobanken, dess ändamål och den lagstiftning som gäller för dess handhavande. Enbart det förhållandet att han fick uppgift om att sjukhuset tidigare lämnat ut prov från biobanken kan inte betraktas som tillräckligt underlag i fråga om vad hans kommande beslut avsåg. Utan kunskap om vilka regler som gäller för biobanken kunde han givetvis inte göra en bedömning av vilken vikt som det kunde finnas anledning att tillmäta de intressen som talade mot den tilltänkta åtgärden. 2 006 /0 7:J O1 har vidare, som framgått, uppgett att han fick informa- tion om att sjukhuset skulle lämna ut provet under förutsättning att det togs i beslag. Han uppfattade detta som ett villkor från sjukhusets sida av innebörd att mottagandet inte skulle ske formlöst. Han har också anfört att det inte var hans beslut som tvingade sjukhuset att lämna ut provet. Det står emellertid klart att sjukhusets samarbetsvillighet inte kunde tolkas som att sjukhuset avsåg att frivilligt överlämna blodprovet. Det givna beske- det innebar ju tvärtom att sjukhuset avsåg att medverka endast under förut- sättning att ett tvångsmedelsbeslut fattades. Det måste också redan vid före- dragningen ha stått klart för att initiativet till att provet skul- le göras tillgängligt i utredningen inte kom från sjukhusets sida. I denna situa- tion hade, som jag utvecklat, fordrats ett beslut om husrannsakan för att göra provet tillgängligt för beslag. En annan sak är att på goda grunder kunde förvänta sig att sjukhuset skulle komma att medverka vid en verkställighet av ett sådant beslut. Av det sagda följer att i motsats till vad han själv före- slagit inte heller kunnat ta sjukhusets medgivande för gott och beordrat polis till platsen så att ett beslut om beslag kunde fattas när provet var fysiskt tillgängligt. Ett sådant förfarande skulle vara liktydigt med att kringgå de rättssäkerhetsgarantier som omgärdar institutet husrannsakan. har uppgett att han, för det fall att sjukhuset inte medgett att lämna ut provet och ett beslut om husrannsakan således hade erfordrats, högst troligt hos skulle ha begärt ett förordnande om husrannsakan. Det är även min uppfattning att frågan om husrannsakan borde ha underställts tingsrätten. Avvägningen mellan brottsutredningens intresse, å ena sidan, och de motstående enskilda och allmänna intressen som reglering- en av bl.a. frågor om utlämnande av prover i lagen om biobanker i hälso- och sjukvården m.m. syftar till att tillgodose, å den andra, hade då kunnat komma under domstols prövning. Med dessa uttalanden avslutas ärendet. Fråga om vissa uppgifter borde ha redovisats i ett förundersökningsprotokoll m.m. (Dnr 1353-2004) I en anmälan till JO framförde M.A. kritik mot bl.a. kriminalinspektören vid i , utredningsgruppen i . I anmälan gjordes bl.a. gällande att hade medvetet slängt bort förhör med alibi vittnen i en förundersökning och inte följt upp uppgifter som M.A. lämnat utan utgått från att han var skyldig samt att M.A. därför oskyldigt dömts till ett långt fängelsestraff. 2 006 /0 7:J O1 tingsrätts dom och huvudförhandlingsprotokoll i mål B 3104-03 infordrades. Från Hovrätten i infordrades hov- rättens dom , protokoll, överklagandeskrifter och dagboks- blad i mål B 1671-04. Från polismyndigheten infordrades handlingar i det aktuella ärendet m.fl. Av handlingarna framgick bl.a. följande. dömde tingsrätten M.A. för bl.a. grov misshandel till fäng- else . Efter överklagande från både åklagaren och M.A. ändrade hovrät- ten tingsrättens domslut och bestämde fängelsestraffet till . Enligt förundersökningsprotokollet i ärendet hölls slutförhör med M.A. Vid detta förhör uppgav M.A. att han hade varit på en annan plats när den grova misshandeln skulle ha ägt rum tillsammans med några namngivna personer, däribland J.B., M.S. hade vid samma tillfälle också stoppats av polisen. Med anledning av dessa uppgifter vidtog utredningsmannen vissa åtgärder, bl.a. kontrollerade han tjänstgöringslistor vid polismyndigheten, inhämtade information från en av de polismän som stoppat M.A. och höll ett vittnesförhör med J.B. Vidare inhäm- tades viss information från M.S. dokumenterade åtgärder- na i en promemoria daterad . Förhöret med J.B., som också hölls nämnda dag, dokumenterades i ett förhörsprotokoll. bekräfta- de i förhöret M.A:s uppgifter att de hade varit tillsammans vid den aktuella tidpunkten och att de hade stoppats av polisen för en kontroll. I förunder- sökningsprotokollet hade förhöret med J.B. inte tagits med. Vidare uppmärk- sammades vid JO:s granskning att den aktuella promemorian fanns i två olika versioner: en innehållande två textstycken (denna fanns med i förundersök- ningsprotokollet) och en med fyra textstycken (denna fanns inte med i proto- kollet). De två första textstyckena i promemoriorna var identiska. I de två sista styckena i den fullständiga promemorian redovisades viss information från M.S. och en polisman. kom in med upplysningar över handläggningen av ären- det, varvid han anförde bl.a. följande. Redogörelse för varför ett förhörsprotokoll inte redovisats i förundersökningsprotokollet Jag har funderat på varför inte förhöret med J.B. redovisades i förundersök- ningsprotokollet och kommit fram till att det finns en ganska naturlig förklar- ing till det: var hos mig för slutförhör och delgivning enligt 23 kap. 18 § , uppgav han att han tillsammans med flera andra personer, bl.a. J.B., blivit kontrollerade av en polispatrull i Viska- fors . Han ville med den uppgiften ge alibi för att han inte var en av de två gärningsmännen till den grova misshandeln på . En av uppgifterna som M.A. lämnade var att den kvinnliga polismannen har ett asiatiskt utseende: Inom finns det en kvinnlig polisman som har ett sådant utseende! Vid den kontroll jag gör framkommer att denna polisman inte tjänstgjort den aktuella tiden, men väl ! 2 006 /0 7:J O1 För att kontrollera M.A:s uppgifter ringer jag upp M.S. och han berättar att en av de polismännen som är med vid den aktuella kontrollen varit med och omhändertagit M.S. Vid kontroll av omhändertagna visar det sig att M.S. varit omhändertagen av polismännen . För att få ytterligare substans i uppgiften hör jag J.B. Han lämnar uppgifter som går ut på att den aktuella poliskontrollen har skett . Det är det förhöret som inte tas med i förundersökningsprotokollet. Härefter kontrollerar jag uppgifterna med polismannen som genom kontroll av händelserapporterna kommer fram till att den aktuella poliskontrollen i har skett k1. För att redovisa här angivna åtgärder skrev jag en promemoria som togs in som sidan 45 i förundersökningsprotokollet. I den promemorian nämns dock inget om förhöret med J.B. Med hänsyn härtill ansåg jag förmodligen att förhörsuppgifterna med J.B. inte var nödvändiga i förundersökningsprotokollet, eftersom de exakta upp- gifterna kommit fram på annat sätt. Muntliga upplysningar inhämtades därefter från , varvid han uppgav följande. Det hölls inte något förhör med N.K. tillfrågades endast i förbigående om poliskontrollen men det var inte något formellt polisförhör. Han fick inte några utredningsdirektiv från förun- dersökningsledaren, kammaråklagaren , i den här delen av utredningen. informerade inte om de ut- redningsåtgärder som han vidtog för att kontrollera M.A:s uppgifter. Han är inte heller säker på att han informerade om att ett förhör med J.B. I förundersökningsprotokollet finns en promemoria redovisad. Denna promemoria är dock inte fullständig utan det finns en ut- byggd version av promemorian. förstår inte hur den ofull- ständiga versionen kunde hamna i förundersökningsprotokollet. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över anledningen till att vittnesförhöret med J.B. och den fullständiga versio- nen av promemorian daterad inte fanns med i förunder- sökningsprotokollet samt om dessa förundersökningsåtgärder redovisades för förundersökningsledaren. (länspolismästaren ) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats bl.a. utdrag, ärendehistorik från polisens datorsystem Dur-Två och upplysningar från . Av upplysningarna framgick bl.a. följande. Den första promemorian inne- hållande endast två textstycken upprättade . sammanställde han förundersök- ningsprotokollet, varvid nämnda version av promemorian togs med i proto- kollet. Först kompletterade han promemorian med ytterligare två textstycken och han skickade då en kopia av den fullständiga versionen till åklagaren som vidarebefordrade den till M.A:s försvarare. Anledningen till att förhöret med J.B. inte togs med i förundersökningsprotokollet var att den tidsangivelse som var intressant (när poliskontrollen ägde rum) och som kom fram i förhöret med J.B. på ett mer exakt sätt kunde fastslås efter kon- troll med berörd polisman. Enligt var den senare uppgiften 2 006 /0 7:J O1 mer exakt och således mer betydelsefull än uppgiften från J.B. varför den fick ingå i promemorian. anser dock nu att förhöret med J.B. kanske rimligen borde ha ingått i förundersökningsprotokollet. Uppgifterna i förhöret ger dock inte mer stöd för M.A:s uppgifter än de som återfinns i promemorian. var inte informerad i dessa delar.