frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — Skrivelsen innehöll dock inte denna information och har efter samtalet uppgivit att denna del av informatio- nen till JO endast var en förklaring till verkets förfarande och inte något som skickas till den enskilde. skickade (Förarprovsenheten) blanketter för tioårs- förnyelse till . Detta sker inte på verkets eget initiativ i denna typ av ärenden utan måste ha skett på Brynervalls begäran. Sedan ansökan om utfärdande av körkort (grundhandling) inkommit förnyades hans körkort med behörigheterna A BE CE . Körkortsbehörigheten TAXI utgick som begrepp fr.o.m. då de nuvarande körkorts- och yrkes- trafikförfattningarna började gälla, varför denna behörighet inte angavs på det nya körkortet. På sidan 1 (punkt 9) på Brynervalls körkort angavs behörig- heterna A BE CE medan det på sidan 2 (punkt 11) angavs att behörigheten CE gällde till och med . skickade ytterligare ett brev till Brynervall om förlängning av högre behörighet. Kopia på mall för sådant brev bifogas (bilaga 2). Då någon ansökan om förlängning inte hade inkommit till länssty- relsen meddelades Brynervall av att hans körkorts- behörighet CE inte längre gällde. skickade verket underlag för ansökan om utfärdande av nytt körkort med behörigheterna A BE till . Då någon ansökan om utfärdande av körkort inte inkom förelade verket honom att förnya sitt körkort med behörigheterna A BE (bilaga 3). I föreläggandet angavs att körkortet skulle bli ogiltigt om an- sökan om nytt körkort inte inkommit från delgivning. Brynervall uppger att han skickat två brev till Väg- verket. Såvitt framgår har det första brevet inte inkommit till verket. Det andra brevet har besvarats (bilaga 4) och har Brynervall erhållit ett beslut av angående förnyelse av hans körkort (bilaga 5). Den s.k. 45-årskontrollen och förnyelse av körkort Enligt 3 kap. 12 § körkortslagen gäller behörigheten C, CE, D eller DE tills det att körkortshavaren fyller och därefter för perioder om högst , om körkortshavaren har visat att de medicinska kraven för att ha sådan behö- righet är uppfyllda. Enligt övergångsbestämmelserna p. 2 till körkortslagen gäller följande. In- nehavare av körkort med behörighet C, CE, D eller DE som fyller skall ansöka om sådan förlängning av giltighet av behörighet som stadgas i 3 kap. 12 § om körkortet inte skall förnyas enligt 3 kap. 14 § första meningen. Vid ansökan eller förnyelsen skall körkortshavaren visa att de medicinska kraven för behörigheten är uppfyllda. Enligt 3 kap. 14 § körkortslagen skall ett körkort förnyas efter det att det har utfärdats eller senast förnyats. Körkortet skall också förnyas om det har förstörts eller kommit bort eller om någon uppgift i det har ändrats. På körkortets sida 1 anges personens förarbehörigheter under punkt 9 i en- lighet med föreskrifter (2003:68) om körkortets utformning och innehåll. Detta följer av EG:s direktiv /47/EG om ändring av direktiv /439/EEG om körkort bilaga 1 a som anger att sidan 1 på körkortet punkt 9 skall innehålla (Under)kategorier av fordon som innehavaren har rätt att köra. På körkortets sida 2 anges under punkt 11 när respektive förarbehörig- 2 006 /0 7:J O1 het upphör att gälla. Enligt körkortsdirektivet skall där anges Sista giltig- hetsdag för varje (under)kategori. I Brynervalls fall har körkortsbehörigheten CE blivit ogiltig. Sista giltig- hetsdatum för denna behörighet framgår visserligen på sida 2 på det körkort som utfärdats . Verkets hittillsvarande tolkning av körkortslagen innebär dock att en uppgift i körkortet anses ha ändrats i dessa fall och att en förnyelse av körkortet krävs, så att högre förarbehörighet inte längre anges på körkortets sida 1 och 2. Brynervalls ärende om förnyelse av körkort har i detta avseende enligt verkets mening hanterats enligt körkortslagen. Körkortets ogiltighet samt handläggningen av Brynervalls ärenden I 3 kap. 13 § körkortslagen anges bland annat att ett körkort inte gäller om det inte har förnyats efter föreläggande. I 3 kap. 18 § körkortsförordningen (1998:980) anges att om en ansökan om förnyelse av körkort enligt 3 kap. 14 § samma lag inte getts in skall förelägga körkortshavaren att efter att han fått del av föreläggandet ansöka om förnyelse av körkortet. Brynervall har i anmälan framfört kritik mot att han inte erhållit något be- slut som han kan överklaga. Körkortet blir enligt körkortslagen ogiltigt om föreläggande om förnyelse inte följs. Enligt verkets mening krävs inte något myndighetsbeslut om körkortets ogiltighet. Brynervall har även kritiserat att verkets påbud (med referens till FÖ 2004 15172) inte innehåller uppgift om handläggare eller avdelning som han kan vända sig till, mer än adressen. Uppgift om handläggare och telefon- nummer framgår av verkets föreläggande liksom beslutsfattare i ärendet (bilaga 3). Brynervall kritiserar också att han inte har fått något svar på de två brev han skickat till . Hans skrivelse till verket har såvitt framgår inte inkommit till verket. Skrivelsen till verket har besva- rats (bilaga 4). fattades också ett beslut om förnyel- se av körkortet (bilaga 5). Brynervall har överklagat verkets beslut. Målet ligger nu hos Regeringsrätten (mål nr 4846-04) och är inte avgjort. Vad gäller verkets handläggningsrutiner och information i ärenden om tio- årsförnyelse eller förnyelse av körkort i de fall där övergångsbestämmelserna p. 2 till körkortslagen är tillämplig konstateras följande. Körkortshavaren har i samband med information om förlängning av högre behörighet givits möjlig- het att begära att denna behörighet förklaras ogiltig. Om ogiltighet begärs sker en tioårsförnyelse av körkortet, utan krav på ny förnyelse innan förflutit. I detta sammanhang har dock inte informerats om det förhållandet att om körkortshavaren inte begär ogiltighet kommer förnyelse av körkortet att krävas redan i anslutning till tidpunkten för förlängning av högre behörig- het. Inte heller har informerats om möjligheten att avvakta med tioårsförnyel- se av körkortet till dess att den högre behörigheten blivit ogiltig, för att på så sätt undvika att på nytt behöva förnya körkortet innan den ordinarie tioårsför- nyelsen (i Brynervalls fall ). Bestämmelserna om förnyelse och övergångsbestämmelserna p. 2 till kör- kortslagen är i förening relativt komplicerade. Det har därför varit svårt att lämna körkortshavaren en kort och koncis information som har varit fullständig. Verket anser att den skriftliga informationen, med upplysning om att eventuella frågor kan besvaras av , varit godtagbar och möj- liggjort för den enskilde att ta ställning till de frågor och val om förlängning, ogiltighet och förnyelse som lagstiftningen ger upphov till. I beslut anförde JO följande. 2 006 /0 7:J O1 I körkortslagen (1998:488), som trädde i kraft , infördes en bestämmelse i 3 kap. 12 § om att behörigheten C, CE, D eller DE skulle gälla tills det att körkortshavaren fyller och att körkortshavaren därefter, för perioder om högst , har att visa att de medicinska kraven för att ha sådan behörighet är uppfyllda. Under lagstiftningsarbetet konstaterades att samtliga berörda körkortshava- re av praktiska skäl inte kunde besöka läkare vid de nya reglernas ikraftträ- dande utan att det behövdes en period, lämpligen , under vilken de berör- da, dvs. redan eller fyllda , kunde fasas in i systemet (se prop. 1997/98:124 s. 53). Regleringen angående detta infördes i övergångsbe- stämmelserna, p. 2, som gavs följande lydelse. Innehavare av körkort med behörighet C, CE, D eller DE som fyller skall ansöka om sådan förlängning av giltighet av behörighet som stadgas i 3 kap. 12 § om körkortet inte skall förnyas enligt 3 kap. 14 § första meningen. Vid ansökan eller förnyelsen skall körkortshavaren visa att de medicinska kraven för behörigheten är uppfyllda. 3 kap. 14 § första meningen avser s.k. tioårsförnyelse, dvs. att ett körkort skall förnyas efter det att det har utfärdats eller senast förnyats. Den redovisade punkten i övergångsbestämmelserna till körkortsla- gen kan enligt min mening inte läsas på annat sätt än att en ansökan om för- längning av de högre behörigheterna skulle göras i samband med tioårsförny- else av körkortet men absolut . Denna tidpunkt tog alltså sikte på de som annars med tillämpning av 3 kap. 14 § första me- ningen inte skulle ha behövt tioårsförnya sina körkort förrän efter det angivna datumet. Som framgår av sista meningen hade körkortshavaren att vid ansö- kan eller förnyelsen (JO:s kursivering) visa att de medicinska kraven var uppfyllda. Att körkortshavaren skulle göra detta berodde rimligen på att gil- tigheten av den högre behörigheten skulle prövas. I information (bilaga 1 till remissvaret) anges också bl.a. att den högre behörigheten automatiskt blir ogiltig för den som tioårsförnyar sitt körkort utan att ansöka om och beviljas förlängning av nämnda behörighet. uppger dessutom i det inledande stycket av sitt remissvar att i samband med tioårsförnyelsen av körkortet skulle visa att de medicinska kraven för behörighet CE var uppfyllda för att få behålla denna behörighet. Med stöd av det anförda gör jag sammanfattningsvis den bedömningen att frågan om uppfyllde de medicinska kraven för sin högre be- hörighet skulle ha prövats i samband med tioårsförnyelsen . Någon sådan prövning skedde dock inte. Trots detta förlängdes samtliga hans behö- righeter. Behörigheten CE förlängdes endast till , vil- ket troligen har sin förklaring i verkets uppfattning om reglernas innehåll som den kommit till uttryck i remissvaret hit. Det saknar dock stöd i lag. En sådan ordning skulle dessutom helt förta syftet med övergångsbestämmelsen att av praktiska skäl undvika en medicinsk prövning av samtliga redan fyllda 2 006 /0 7:J O1 har av förståeliga skäl förlitat sig på att hans körkort skulle vara giltigt från förnyelsen. Jag utgår från att Väg- verket rättar till den felaktiga handläggningen utan att han åsamkas större olägenheter än nödvändigt samt att hans kostnader sammantaget inte översti- ger vad han skulle ha betalat vid en korrekt genomförd handläggning. remissvar tyder på att också andra körkortshavare har berörts av de felaktiga handläggningsrutinerna. Det kan befaras att ett stort antal av dem har åsamkats kostnader. Jag förutsätter att gör en översyn av hur det förhåller sig med detta och vidtar de åtgärder som översynen ger an- ledning till. Det som i övrigt har förekommit i ärendet föranleder inte något uttalande eller någon annan åtgärd från min sida. Med den allvarliga kritik som ligger i det sagda avslutar jag ärendet 2 006 /0 7:J O1 Kritik mot en lantmäterimyndighet angående frågan om tillåtligheten av bandinspelning vid förrättningssammanträde (Dnr 4168-2004) I en anmälan, som kom in till JO , klagade på i . Hans klagomål gällde uttalan- den av en tjänsteman om tillåtligheten av att spela in förhandlingar på band. Av hans anmälan med bilagor framgick följande. Sedan en förrättningslantmätare hade fått kännedom om att en person hade spelat in förrättningssammanträden på band, hade lantmätaren i ingressen till ett protokoll uttalat följande. Att göra en bandinspelning av ett förrättningssammanträde utan att informera vid sammanträdet närvarande personer och utan deras godkännande är inte tillåtet vilket jag med skärpa vill understryka. Jag har härmed gjort samtliga medvetna om det inträffade. Saken leder inte till någon ytterligare åtgärd från sida. Efter att hade frågat efter den rättsliga grunden för förbudet hade lantmätaren meddelat följande. Beträffande bandinspelning kan följande sägas. är en förvaltningsmyndighet som handlägger ärenden vid slutna sammanträden som alltså inte är offentliga. Det är inte möjligt för andra än dem som är sakägare att deltaga vid ett förrättningssammanträde. Lantmäteriets tolkning är att de förhandlingar som förs vid ett förrättningssammanträde då inte heller skall föras ut från mötet genom hemliga bandinspelningar varför sådana inte anses vara tillåtna. anmodades att, efter hörande av i , yttra sig över vad som framfördes i anmälan. Lantmäteriver- ket bifogade ett yttrande från lantmäterimyndigheten och lämnade följande remissvar. Förfarandet vid fastighetsbildning regleras primärt av bestämmelser i fastig- hetsbildningslagen (1970:988). Lantmäterimyndigheterna i egenskap av för- valtningsmyndigheter omfattas även av förvaltningslagens (1986:223) be- stämmelser, som upptar de allmänna grunderna för handläggning av ärenden hos förvaltningsmyndighet. Förvaltningslagen tillämpas subsidiärt vid fastig- hetsbildning, dvs. i den mån avvikande regler inte finns i fastighetsbildnings- lagen. Huvudregeln i den svenska rättskipningen och förvaltningen är offentlig- het. När det gäller förhandlingsoffentligheten, dvs. reglerna om sammanträ- dens offentlighet, är denna grundlagsfäst vad beträffar domstolarna. I 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen (1974:152) stadgas nämligen att förhand- ling vid domstol skall vara offentlig. 2 006 /0 7:J O1 Vad gäller förvaltningsmyndigheter, till vilka lantmäterimyndigheterna hör, är utgångspunkten en annan. Eftersom vare sig förvaltningslagen eller fastighetsbildningslagen innehåller några bestämmelser om offentlighet vid muntlig förhandling anses huvudregeln hos lantmäterimyndigheter vara den motsatta, dvs. att ärendena handläggs vid slutna sammanträden. Hos förvalt- ningsmyndigheter är det i allmänhet fråga om att genom myndighetsutövning ta ställning till enskilda personers framställningar varför det heller som regel inte finns samma intresse av att ärendet behandlas offentligt. Frågan om vilka som får närvara vid ett lantmäterisammanträde har i praktiken inte vållat några större problem. Det förekommer att även personer som inte är formellt berörda deltar i sammanträden, särskilt när det är förrätt- ningar med många människor inblandade. Det kan emellertid förekomma situationer när det är olämpligt att utomstående närvarar vid ett sammanträde. Om syftet med sammanträdet t.ex. är att försöka få sakägare med motstående intressen att nå fram till en uppgörelse kan närvaron av utomstående personer verka hämmande på diskussionen och därmed försvåra förrättningslantmäta- rens arbete. Ett annat skäl härför kan vara att sakägaren inte önskar att vissa diskussioner vid sammanträdet skall få offentlig spridning. Med hänsyn till avsaknaden av regel om offentlighet och utvecklad praxis anses utomstående inte ha rätt att närvara om en eller flera närvarande sakägare riktar direkt erinran mot detta. En påslagen bandspelare vid ett förrättningssammanträde kan ha en liknande effekt såsom den ovan nämnda närvaron av utomstående personer. Vetskapen om att de uttalanden man gör kan komma att studeras efteråt gör att personer som berörs på ett väsentligt sätt och har betydelsefulla uppgifter eller argu- ment att redovisa kan överväga att avstå från att yttra sig. Risken med att någon spelar in en sammanträdesdiskussion är just att man inte kan lita på att vad som sägs stannar mellan de närvarande sakägarna eller deras ombud. Såsom LM har anfört i sitt yttrande är det myndighetens uppgift att före- träda samtliga sakägare i en förrättning samt se till att sakägare får framföra sina synpunkter och åsikter. Yrkanden, förslag, synpunkter, beslut och annan information som förrättningslantmätaren bedömer vara av vikt för ärendet som framförts under ett sammanträde dokumenteras i ett protokoll. En orda- grann återgivning av vad som sagts under sammanträdet är inte nödvändig. LMV delar också LMs uppfattning att det saknar betydelse för det slutliga förrättningsbeslutet om sakägare med hjälp av bandinspelning kan åberopa en annan ståndpunkt än den som förordas av förrättningslantmätaren. I händelse av att beslutet inte överensstämmer med sakägares uppfattning har sakägaren möjlighet att få sitt ärende prövat i domstol. Från förrättningslantmätarens synpunkt finns det ingen anledning att gene- rellt hindra sammanträdesdeltagare från att använda bandspelare. Enligt LMVs mening är det emellertid av vikt att en sådan ljudupptagning inte in- verkar störande på själva sammanträdet, antingen genom att särskilda anord- ningar måste vidtas eller på grund av ljud från apparaten. Frågan har därför närmast karaktären av en ordningsfråga dit även bör räknas sådan inverkan som medför att deltagarnas fria agerande vid sammanträdet hämmas. Bedö- mer förrättningslantmätaren att det är nödvändigt för en meningsfull förhand- ling att vara restriktiv när det gäller användning av bandspelare bör han kunna neka bandupptagning. De övriga sammanträdesdeltagarnas samtycke till bandinspelning bör också alltid inhämtas. I det aktuella ärendet har en sakägare spelat in ett antal förrättningssam- manträden på band utan att uppmärksamma deltagarna på förfarandet. LM har i skrivelse till berörd sakägare redovisat myndighetens uppfattning om band- inspelning vid förrättningssammanträde. Mot bakgrund av det ovan anförda 2 006 /0 7:J O1 anser LMV att det inte finns anledning att anmärka mot myndighetens hanter- ing av frågan. I ett beslut anförde JO följande. Det finns inget förbud i lag för den som deltar i ett sammanträde hos en för- valtningsmyndighet att spela in sammanträdet på band. Frågan gäller om en förrättningslantmätare har möjlighet att meddela ett sådant förbud för en sak- ägare som deltar i ett förrättningssammanträde. I 4 kap. fastighetsbildningslagen (1970:988), FBL, finns bestämmelser om sammanträden vid förrättning. Enligt 4 kap. 14 § tredje stycket FBL skall lantmäterimyndigheten vid ett sådant sammanträde redogöra för ansökningen samt klargöra innebörden av vidtagna och planerade åtgärder. Vidare skall sakägare och annan som enligt särskild föreskrift skall underrättas om sam- manträdet få tillfälle att yttra sig och förebringa utredning i frågor som be- handlas vid sammanträdet. FBL innehåller inga närmare regler om förfarandet vid ett sammanträde. Allmänna regler om förfarandet vid förvaltningsmyn- digheterna finns i förvaltningslagen (1986:223). Inte heller där ges ledning i frågan om tillåtligheten av bandinspelning vid sammanträde. Frågan om förbud för en skattskyldig att vid personlig inställelse vid en taxeringsnämnds sammanträde inom stängda dörrar använda bandspelare prövades i JO 1989/90 s. 204. JO, som inte ansåg att hinder mot bandupptag- ning hade förelegat i det specifika fallet, tillade emellertid att det inte kunde uteslutas att situationen är sådan att ordföranden måste förbjuda en bandinspelning för att kunna fullgöra sin skyldighet att upprätthålla ord- ningen vid sammanträdet. På det kommunala området har JO tidigare uttalat (JO 1984/85 s. 413) att 2 kap. 28 § i den då gällande kommunallagen, om ordförandens befogenheter vid fullmäktiges sammanträden, i huvudsak motsvarade vad som kunde anses vedertaget när det gällde sammanträden hos förvaltningsmyndigheter. Utta- landet gjordes mot bakgrund av bl.a. ett rättsfall från Regeringsrätten (RÅ 1977 ref. 76). I det målet, som avsåg frågan huruvida ordningen vid kommun- fullmäktiges offentliga förhandling hade störts av bandinspelning, fann Re- geringsrätten att bandinspelning kunde förbjudas med stöd av 27 § i den tidi- gare gällande kommunallagen , dock endast om bandinspelningen störde ordningen vid förhandlingen. Bestämmelserna med i huvudsak oför- ändrat innehåll återfinns nu i 5 kap. 39 § kommunallagen (1991:900). Enligt paragrafen leder ordföranden fullmäktiges sammanträden och ansvarar för ordningen vid sammanträdena. I andra stycket föreskrivs att ordföranden får visa ut den som uppträder störande och inte efter tillsägelse rättar sig. När det gäller sammanträde vid allmän domstol föreskrivs i 5 kap. 9 § rät- tegångsbalken att det ankommer på rättens ordförande att upprätthålla ord- ningen vid rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs. Vidare gäller enligt lagrummet att rätten får förbjuda att annan tar upp förhör på fonetisk väg, om det kan antas att upptagningen så besvärar den som hörs 2 006 /0 7:J O1 att det blir till men för utredningen. Enligt 16 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) gäller bestämmelsen också för de allmänna förvaltningsdomsto- larna. Rätten att göra en privat bandupptagning är i princip oberoende av om förhandlingen hålls inom stängda dörrar (se Fitger, . En kommentar, s. 5:17). Enligt min mening har en förrättningslantmätare möjlighet att förbjuda att bandinspelning sker vid ett sammanträde under förutsättning att han eller hon i det enskilda fallet bedömer att upptagningen skulle vara så störande att syf- tet med sammanträdet skulle äventyras. Ett av syftena med att hålla ett sam- manträde enligt 4 kap. 14 § FBL är som inledningsvis nämnts att ge sakägare och annan tillfälle att yttra sig och förebringa utredning. Det är därför lämp- ligt att samtycke till inspelning inhämtas från övriga sammanträdesdeltagare. Det finns inte någon uttrycklig föreskrift om sekretess vid en lantmäteri- myndighets förrättningssammanträde. Därför kan inte heller en tillämpning av bestämmelsen i 20 kap. 3 § om brott mot tystnadsplikt komma i fråga. Av detta följer att ett förbud mot bandinspelning vid ett förrättnings- sammanträde inte, såsom har antytts i lantmätarens meddelande till , kan grundas på intresset av sekretess. Jag är med hänsyn till det sagda kritisk till såväl innehållet i protokollsanteckningen som till nämnda medde- lande. En nämnd har handlagt ett ärende om bygglov i strid med principen om en beslutsmyndighets bundenhet av en överinstans i samband med återförvisning företagna sakprövning (Dnr 3079-2005) I en anmälan, som kom in till JO , uppgav (i det följande bolaget), genom , bl.a. att i kommun hade underlåtit att efterleva överprövande myndighets beslut och genom sin handläggning visat allvarlig respektlöshet mot gällande lagstiftning. Av anmälan jämte därtill fogade handlingar framgår bl.a. följande. Nämnden avslog , MTN § 4/2005, en ansökan om bygglov för en radiomast samt två tillhörande teknikbodar på fastigheten 1:2 i kommun. Som skäl för beslutet angavs att det före- slagna läget skulle innebära betydande olägenheter för omgivningen i form av oro för strålning. Vidare angavs att de allmänna hänsynsreglerna enligt 2 kap. (MB) inte skulle tillgodoses vid placering av masten i det redovi- sade läget. Bolaget överklagade beslutet till i som (dnr 403-4329-05) beslutade att upphäva nämndens beslut och 2 006 /0 7:J O1 återförvisa ärendet till handläggning. an- förde bl.a. följande. Vad gäller eventuella störningar från antennerna i form av strålning så kan först konstateras att några bindande föreskrifter om gräns- eller riktvärden i detta hänseende ännu inte finns i riket. bedömer att basstationer för mobiltelefoni inte innebär någon risk för strålning eller någon annan störning på sätt som kan medföra sådana betydande olägenheter för omgivningen som avses i 3 kap. 2 § (1987:10), PBL. När det gäller oro för strålning har i yttrande till Miljödepartemen- tet (Regeringsrättens dom meddelad , mål nr 3635-1999) uttalat att en sådan oro ensamt inte bör ligga till grund för generella åtgärder i form av gränsvärden eller annat. I 2 kap. 1 § andra stycket PBL anges att 3 och 4 kap. MB skall tillämpas i fråga om planläggning, bygglov och förhandsbesked. I aktuellt lagrum saknas hänvisning till de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. MB. De allmänna hän- synsreglerna är således inte tillämpliga vid prövning enligt PBL. fann således att de av nämnden åberopade grunderna för avslag inte utgjorde skäl att vägra bygglov. I beslutet påpekades att inte hade prövat om övriga förutsättningar för bygglov i 8 kap. 12 § PBL var uppfyllda. I förvaltningens förslag till beslut vid nämndens sammanträde , MTN § 40/2005, föreslogs att nämnden skulle bevilja bygglov. Nämn- den avslog dock på nytt ansökan om bygglov. Nämnden vidhöll de skäl som hade anförts i det första beslutet och anförde i övrigt följande. Som ytterligare motivering uttalar miljötekniska nämnden att vid all ärende- hantering oavsett vilken lagstiftning det gäller skall nämnden tillgodose och bevaka såväl enskilda som allmänna intressen.