frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — Av länsstyrelsernas nationella tillsyn (Social tillsyn 2002 Resultat av länsstyrelsernas tillsyn s. 61 ff.) framgår att barnets per- spektiv visserligen synliggörs i allt större utsträckning i barnavårdsutredning- ar och de får komma till tals i en ökad omfattning, men att det alltjämt finns utredningar där barnperspektivet helt saknas. 2.6 Det norska exemplet I den norske Lov om barneverntjenesten finns i § 4-3 en bestämmelse som stadgar att socialnämnden, eller sakkunnig som socialnämnden anlitat, kan kräva att få samtala med barnet i enrum. Föräldrarna kan inte motsätta sig att ett hembesök görs under en utredning och kan heller inte motsätta sig samtal inom ramen för utredningen. I § 6-3 stadgas att ett barn som fyllt , och yngre barn som kan uttrycka sina synpunkter, skall informeras och ges möj- lighet att uttala sig innan beslut fattas i ärende som berör honom eller henne. Barnets ståndpunkt skall tillmätas vikt med beaktande av barnets ålder och mognad. I lagkommentaren (og Skar, Barnevernloven med kommenta- rer s. 51) uttalas att bestämmelsen i § 4-3, tredje stycket ger barneverntjenes- ten möjlighet att företa en undersökning vid hembesök utan att barnets föräld- rar eller andra som barnet bor hos kan motsätta sig detta. Barneverntjenesten har därmed möjlighet att skaffa sig kunskap om hemförhållandena vid egna undersökningar även om det på detta stadium inte är möjligt att samarbeta med familjen i saken. Barns rätt att bli hörda och få ge uttryck för sin uppfattning regleras såväl i som i SoL och LVU samt FB. Frågor kring barns rätt har 2 006 /0 7:J O1 givits alltmer tyngd i lagstiftningen. På sätt som skett i ex- emplet och som föreslagits av bör lagstiftningen förtydligas i detta avseende. har frågor kring barns rätt, barnperspektiv och barnets rättigheter lyfts fram i den allmänna debatten och också medfört lagstiftning, men inte i det nu aktuella avseendet. Som en följd av att ratificerade , har bestämmelser successivt förts in i lagstiftningen på olika områden för att stärka barnets rättigheter och dess rätt att få komma till tals och få sina synpunkter beaktade. Exempelvis finns i FB regler om att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid avgörande som rör vårdnad, boende och umgänge (6 kap. 2 a § FB). När åtgärder rör barn skall det särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver och att barns inställning till frågor om vårdnad, boende och um- gänge skall söka klarläggas och redovisas inför rätten (6 kap. 19 § fjärde stycket FB). Dessa bestämmelser kan i viss mån sägas stå i motsatsförhållande till be- stämmelserna om föräldrars rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets person. Denna omständighet skapar osäkerhet och tveksamhet. Det är därför olyckligt att lagstiftningen inte ger klart besked i den fråga remissen avser trots att utvecklingen under , års social- tjänstlag till visar att det finns ett behov av ett förtydligande. Behovet har enligt tydliggjorts genom utfallet av remissen av betänkande (se avsnitt 2.3 ovan). Enligt uppfattning kan nämligen remissutfallet sammanfattas så att de instanser som avstyrkte eller var tveksamma till förslaget i huvudsak ut- gick från och enbart såg förslaget som en inskränkning i vårdnadshavarens bestämmanderätt. Föräldraperspektivet lyftes alltså fram medan barnperspektivet lyste med sin frånvaro. Som framgått av den genomgång av utvecklingen som gjort i det föregående har övervägandena i denna fråga utgått från föräldra- perspektivet för att mot slutet av perioden mera fokusera på barnperspektivet. har alltjämt den inställning som styrelsen angav i sitt ytt- rande över betänkande, nämligen att lagstiftningen bör förtydligas. Styrelsen vill dock nu tillföra ytterligare aspekter. I LVU- utredningen tillmäts barnets beslutskompetens en särskild vikt i frågan om möjligheten att samtala med barnet och sägs att socialnämnden bör kunna få samtala med barnet även om vårdnadshavaren motsätter sig detta, om det inte är olämpligt (bet. s. 218). Det är mindre bra att den bedömning som föreslås i betänkandet utgår från vad som är olämpligt eller inte. Vad som skall bedö- mas är i första hand frågan om ett samtal med barnet verkligen behövs. I lagtexten bör framgå att det är först när den frågan besvaras jakande som fortsatta överväganden skall vidta. Möjligheten av ett samtal skall då bedö- mas med utgångspunkt i om det är lämpligt, inte i om det är olämpligt. Lämp- lighetsbedömningen skall utgå från hela situationen runt barnet, där föräldrar- nas inställning är endast en av andra faktorer i helhetsbedömningen. Detta följer av vad har angivit i sin publikation Vårdnad, boende och umgänge Stöd för rättstillämpning och handläggning inom socialtjäns- tens familjerätt. Där betonas nämligen att barnets ålder och mognad m.m. skall ses i kombination med vad frågan gäller samt betydelsen och konse- kvenserna för barnet av det beslut som skall fattas och att det är viktigt att utredaren så långt det är möjligt försöker få föräldrarnas samtycke till att samtala med barnet; detta för att barnet inte skall komma i kläm och riskera att utsättas för press från föräldrarna (s. 168). Om det således under utredningsarbetet bedöms lämpligt att det förs ett särskilt samtal med barnet skall ett sådant samtal också kunna föras. Ett så- dant samtal skall också kunna föras utan att föräldrarna är närvarande. Givet- vis bör samtalet ingå som ett naturligt led i en barnavårdsutredning. Självklart är det en god sak för barnet vilket också framgår av det sagda om 2 006 /0 7:J O1 detta samtal kan föras efter samråd med föräldrarna, men ett sådant samråd vare sig får eller skall vara avgörande. I detta sammanhang bör man också ha med i övervägandena att frågan om nu diskuterade samtal inte bara avser behovet av att inhämta information från barnet utan även av att informera barnet om utredningen och vilka insatser som övervägs. Det är viktigt då barn som varit föremål för utredning och placering uttalat att de inte fått någon information under utredningen och att de inte vet varför de placerats. Avslutningsvis kan således sägas att lagstiftningen bör förtydligas och det- ta av flera skäl: för att uppfylla , för att uppnå en bättre efterlevnad av bestämmelserna i och LVU om barns rätt att komma till tals och att bli hörda samt inte minst för att komma till rätta med den osäker- het som råder hos socialnämnderna. En större tydlighet skulle öka soci- alnämndens möjligheter att stödja och skydda barnet. En uttrycklig bestäm- melse skulle också utgöra ett stöd för socialnämnder som vill samtala med barn men som möter motstånd från vårdnadshavaren. Insatser eller åtgärder som nämnden vidtar skulle vila på en för barnet bättre grund om det är själv- klart att barnet självt har möjlighet att föra fram sina åsikter. anser att det inte är lämpligt att i lagtext närmare precisera i vilka situationer en socialnämnd får samtala med ett barn. En alltför detalje- rad lagtext riskerar nämligen att förlora den flexibilitet som barnperspektivet förutsätter. i kommun och M.A. bereddes tillfälle att kommentera yttrande. I ett beslut anförde JO följande när det gällde frågan om socialnämnden inom ramen för en s.k. barnavårdsutredning har kunnat samtala med L.N. utan M.A:s samtycke. inledde en s.k. barnavårdsutredning med anledning av oro för L.N. Utredningen skulle belysa L.N:s situation, bl.a. mot bakgrund av M.A:s konfliktfyllda separation från sin make. gjorde utredarna hembesök och träffade och samtalade med L.N. I månads- skiftet september/inkom till nämnden oroande uppgifter bl.a. angående M.A:s psykiska hälsa. I detta skede önskade socialförvaltningens handläggare att, inom ramen för utredningen, på nytt träffa och samtala med L.N. avsagt sig alla kontakter med nämnden. Såvitt framgår av remissvaret motsatte hon sig uttryckligen att kontaktade L.N. och hon samverkade inte till att något samtal kunde komma till stånd med henne. Utredarna träffade ändå L.N. i skolan för ett samtal. I ärendet uppkommer fråga om huruvida socialnämnden inom ramen för barnavårdsutredningen kunde höra L.N. utan M.A:s samtycke eller t.o.m. mot hennes vilja. har i sitt remissyttrande lämnat en utförlig redogörelse för bl.a. relevant lagstiftning. Vissa upprepningar är, för sammanhangets skull, ofrånkomliga i det följande. Inledningsvis bör artikel 8 i Europeiska konventionen d. 1950 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna näm- nas. Enligt artikeln har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familje- liv, sitt hem och sin korrespondens. En offentlig myndighet får inte inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demo- 2 006 /0 7:J O1 kratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn bl.a. till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Enligt 5 kap. 1 § SoL skall socialnämnden bl.a. verka för att barn och ung- domar växer upp under trygga och goda förhållanden och med särskild upp- märksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdomar som visat tecken till en ogynnsam utveckling. insatser för barn bygger på frivillig- het från vårdnadshavarens och, om den unge fyllt , från barnets sida. Under vissa förutsättningar kan det bli aktuellt med tvångsvård. Regler härom finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Enligt 11 kap. 1 § SoL skall socialnämnden utan dröjsmål inleda utredning angående sådant som kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Under en utredning om huruvida socialnämnden behöver ingripa till en underårigs skydd eller stöd får nämnden, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs (11 kap. 2 § SoL). Utredningen skall bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för skada eller olägenhet. Vidare skall inte utredningen göras mer omfattande än vad som är motiverat av omständigheterna i ärendet. Socialtjänstlagen innehåller vidare bestämmelser som reglerar barns rätt att komma till tals under utredningen. När en åtgärd rör ett barn skall enligt 3 kap. 5 § andra stycket SoL barnets inställning så långt det är möjligt klarläggas och hänsyn skall tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad. Syftet med bestämmelsen är att ett barn skall få uttrycka sin åsikt i saker som berör barnet personligen. Barnets rätt att uttrycka sin åsikt betyder att dess in- ställning skall klargöras utan att barnet för den skull sätts i svåra valsituationer. Uppgiften för blir att skaffa sig en bild av barnet och dess behov. Barnet får inte pressas på synpunkter (se prop. 1996/97:124 s. 98). Av 11 kap. 10 § SoL framgår att barn som har fyllt har rätt att själva föra sin talan i mål och ärenden enligt den lagen samt att barn som är yngre bör höras, om det kan vara till nytta för utredningen och barnet inte kan antas ta skada av det. Enligt förarbetena till bestämmelsen (prop. 1979/80:1 s. 567) får lämpligheten av att höra barnet avgöras med ledning av dess ålder och mognad, vilken betydelse ärendet kan antas ha för barnet men också vilken inställning barnets ställföreträdare har till frågan om barnet skall höras. En motsvarande bestämmelse finns i 36 § LVU. Frågan om vem som skall lämna sitt medgivande när det gäller åtgärder som riktar sig mot en underårig regleras i där de grundläggan- de bestämmelserna om ställföreträdarskap för barn finns. Barn står enligt huvudregeln i 6 kap. 2 § första stycket FB under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem. Vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Vårdnads- havaren skall därvid i takt med barnets stigande ålder och utveckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål (6 kap. 11 § FB). Det går inte att ange någon bestämd ålder för när ett barn bör tillfrågas. En bedöm- ning av barnets mognad får göras i varje enskilt fall (se prop. 1994/95:224 s. 35 och 54). Om barnet står under vårdnad av två vårdnadshavare, utövar de 2 006 /0 7:J O1 sina skyldigheter och rättigheter gentemot barnet tillsammans (6 kap. 13 § första stycket FB). När socialnämnden inom ramen för en utredning enligt 11 kap. 1 § SoL anser att det är av vikt att efterhöra barnets inställning medför detta inga pro- blem så länge vårdnadshavaren samtycker till ett sådant samtal. I enlighet med redovisade bestämmelser bör det inte heller medföra några problem i de fall den unge själv samtycker, under förutsättning att han har nått en sådan mognad att det är tillräckligt med hans samtycke. De situationer som vållar problem är de där ett samtal med barnet framstår som sakligt befogat men barnet befinner sig på ett sådant utvecklingsstadium att det enligt föräldrabal- kens regler skall företrädas av någon annan enligt huvudregeln vårdnadsha- varen och denne inte samtycker till åtgärden. Frågan om att höra ett barn utan vårdnadshavarens medgivande har tidiga- re särskilt uppmärksammats när det gäller en misstanke om att vårdnadshava- ren har begått ett brott mot barnet. På grund av de motstående intressen som i de fallen kan föreligga mellan barnet och vårdnadshavaren kan det vara svårt att få till stånd ett medgivande från vårdnadshavaren till bl.a. polisförhör med barnet. När det föreligger en misstanke om att ett barn har utsatts för t.ex. ett sexuellt övergrepp av vårdnadshavaren kan företrädare för socialnämnden inte utan vidare föra barnet till ett polisförhör. Utan vårdnadshavarens medgi- vande har detta ansetts vara möjligt först om socialnämnden har omhänderta- git barnet med stöd av LVU (se t.ex. JO:s ämbetsberättelse 1994/95 s. 292). I ett beslut som har refererats i JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 89 behandlas frågan om förutsättningarna för att omhänderta ett barn enligt LVU när syftet med ingripandet primärt är att göra det möjligt för polisen att höra barnet utan vårdnadshavarens samtycke. I beslutet anfördes bl.a. följande. Reglerna i LVU gör det möjligt att tvångsomhänderta unga personer i syfte att skydda dem för risker som antingen har sin grund i missförhållanden i hem- met eller i barnets eget beteende. Ett beslut om omhändertagande innebär bl.a. att socialnämnden, i den mån det behövs för att genomföra vården, bestäm- mer om barnets personliga förhållanden (11 § fjärde stycket LVU). Det anses att denna regel ger socialnämnden rätt också att inställa ett omhändertaget barn till förhör och läkarundersökning i en brottsutredning. Den för rättsstaten utmärkande ändamålsprincipen innebär att ett tvångsingripande mot en enskild får vidtas endast i det syfte som har föranlett den reglering som läggs till grund för ingripandet. Det får exempelvis inte förekomma att man beslutar att omhänderta ett barn med stöd av LVU enbart i syfte att un- derlätta en brottsutredning. Man kan således sammanfattningsvis kon- statera att det i dagens läge i vissa fall inte är möjligt att få till stånd en med- verkan från ett barns sida i en utredning avseende ett brott riktat mot barnet självt annat än om det är omhändertaget enligt LVU, men att lagliga förut- sättningar för ett omhändertagande i dessa situationer inte alltid är för handen. Det fanns enligt JO skäl att överväga särskild lagstiftning som reglerade frå- gan om vem som skall företräda barnet vid sådana förundersökningar där den unge och vårdnadshavaren har motstridiga intressen (s. 102). trädde lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn i kraft. Syftet med lagen är att stärka möjligheterna att ta till vara barnets rätt när en vårdnadshavare eller någon som vårdnadshavaren står i ett nära förhållande till misstänks för brott mot barnet. Enligt förarbetena till lagen 2 006 /0 7:J O1 1998/99:133 s. 8 f.) finns det i dessa situationer särskilda svårigheter att ta till vara barnets rätt. Det gäller dels i fråga om att utreda brottet, dels när det gäller att i övrigt ta till vara barnets intressen under förundersökningen och i rättegången. Det saknas i dessa fall ofta någon som kan ta till vara bar- nets rätt. Utgångspunkten för detta resonemang var vårdnadshavarnas be- stämmanderätt i enlighet med de gällande familjerättsliga reglerna i FB om ställföreträdare för barn. Av förarbetena (a. prop. s. 16 f.) framgår därutöver bl.a. följande. Den nuvarande lagstiftningen har inte ansetts ge tillräckliga garantier för att en förundersökning kan genomföras, när misstanke har upp- kommit att barnet utsatts för ett övergrepp. När barnet inte självt kan ta ställ- ning till frågor om förhör eller läkarunderökning finns formellt ett mycket begränsat utrymme eller saknas helt stöd för att snabbt genomföra utrednings- åtgärder utan vårdnadshavarens medverkan. Om utgångspunkten är att vård- nadshavaren inte bör eller kan kontaktas saknar barnet någon som företräder barnets intresse. Mot den bakgrunden har i den ovan nämnda lagen föreskri- vits att domstol i vissa fall skall kunna förordna en särskild företrädare för barnet som övertar vårdnadshavarens befogenheter att ta till vara barnets rätt under förundersökning och i rättegång. På samma sätt som när det gäller en utredning som gäller en misstanke om att en vårdnadshavare har begått ett brott mot den unge, kan det i en barna- vårdsutredning föreligga motstående intressen mellan vårdnadshavaren och den unge. Även för del är utgångspunkten att vårdnadshavaren bestämmer i frågor som rör hans barn såvida inte barnet har nått sådan mog- nad att det själv anses kunna ta ställning i saken. En utredningsåtgärd i form av ett samtal med ett barn, som inte själv har nått en sådan mognad att dess eget samtycke kan anses tillräckligt, mot vårdnadshavarens vilja är en mycket ingripande åtgärd. En sådan åtgärd innebär att den bestämmanderätt som vårdnadshavaren har över barnet i enlighet med bestämmelserna i föräldra- balken inskränks. Frågan är om det finns rättsliga förutsättningar att utan direkt lagstöd godta en sådan inskränkning. har i sitt remissyttrande anfört att det inte finns något prin- cipiellt hinder för sådana kontakter som är aktuella i det nu förevarande ären- det. Därvid har pekat på flera bestämmelser som rör att barnet bör få komma till tals i utredningar som rör barnets egna förhållanden. Utöver den redovisning av lagstiftning m.m. som har gjort vill jag tillägga att saken även har berörts i promemorian Utövandet av barns rättighe- ter i familjerättsprocesser (Ds 2002:13). Promemorian utarbetades för att bl.a. belysa vilka lagändringar som fordrades för att skulle kunna ratificera den europeiska konventionen om utövandet av barns rättigheter. När det gäll- de barnets rätt att komma till tals i mål och ärenden rörande vårdnad, boende och umgänge anfördes i promemorian att det inte torde vara särskilt vanligt att föräldrarna motsätter sig att utredaren talar med barnet. I promemorian anfördes vidare bl.a. följande (s. 97). Av allmänna rättsgrundsatser torde för övrigt följa att barnet, om han eller hon i stort sett förstår vad saken gäller och kan ta ställning till frågan, självt avgör om han eller hon vill tala med utredaren eller inte (se SOU 2000:77 s. 168 med där gjorda hänvisningar). Samtal med barnet får således i sådana 2 006 /0 7:J O1 fall föras utan att vårdnadshavarens samtycke hämtas in och även mot vård- nadshavarens vilja. Med hänsyn till gällande rätt behövs inga lagändringar i denna del för att skall kunna ratificera . I ett yttrande över promemorian anförde jag för egen del att frågan vad gäller de rättsliga förutsättningarna för att tala med ett barn mot vårdnadshavarens vilja borde bli föremål för en mer fullständig utredning (JO:s yttrande ; dnr 2076-2002). Jag kan här dock instämma i vad som an- fördes i promemorian, nämligen att det finns mycket som talar för att social- tjänsten kan tala med äldre barn utan vårdnadshavarens medgivande. Av den allmänna bestämmelsen i 3 kap. 5 § SoL framgår att när en åtgärd rör ett barn skall barnets inställning så långt det är möjligt klarläggas. Be- stämmelsen har dock inte getts en sådan utformning att den kan anses in- skränka vårdnadshavarens bestämmanderätt över barnet enligt 6 kap. 11 § FB. Det framgår inte heller klart av förarbetena till bestämmelsen att avsikten var att begränsa den rätten. Det kan vidare diskuteras om det med stöd av bestämmelsen i 11 kap. 2 § SoL är möjligt att tala med ett barn utan vårdnadshavarens medgivande. Be- stämmelsen ger nämnden rätt att i utredningar rörande ett barns behov av skydd eller stöd konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som be- hövs utan vårdnadshavarens samtycke. Bestämmelsen kan emellertid inte anses innebära någon annan inskränkning i vårdnadshavarens bestämmande- rätt när det gäller barnet än att förvaltningen får vända sig till utomstående för att be om uppgifter. Det finns skäl att i detta sammanhang åter nämna att , i sitt betänkande Omhändertagen Samhällets ansvar för utsatta barn och unga (SOU 2000:77), föreslog att det i 11 kap. 2 § SoL skulle införas en bestämmelse som uttryckligen gav socialnämnden en rätt att tala med barnet även om vård- nadshavaren motsatte sig det (se ovan s. 6). Utredningen konstaterade att social- förvaltningen torde ha rätt att tala med barnet utan lov från vård- nadshavaren och till och med mot vårdnadshavarens vilja om barnet är besluts- kompetent. Om barnet har nått en sådan mognad att barnets vilja är avgörande borde alltså frågan om kontakt med barnet kunna lösas oberoende av vårdnads- havarens samtycke. Däremot ansåg utredningen att det inte fanns lagligt stöd för en utredare inom att utan vårdnadshavarens medgivande tala med ett litet barn. I betänkandet anfördes i denna del följande (s. 169). Är det fråga om ett litet barn krävs det att vårdnadshavaren (eller god man) samtycker till samtalet. Möjligheten att förordna god man för barnet används inte i praktiken och jag bedömer heller inte att en ökad användning av den möjligheten är tillräcklig eller lämplig för att komma till rätta med de problem som diskuteras här. Här skulle en bestämmelse om att socialförvalt- ningen har rätt att tala med barnet trots att vårdnadshavaren är emot det fylla en funktion rättsligt sett; barnet skulle kunna höras trots att vårdnadshavaren motsätter sig det. Frågan är emellertid om en uttrycklig bestämmelse som ger socialförvaltningen rätt att tala med barnet i dessa fall är lämplig och om den skulle fylla någon praktisk funktion. Är barnet litet är socialförvaltningen ofta beroende av att vårdnadshavaren samarbetar. I de fall där vårdnadshavaren inte samarbetar och samtal med barnet genomförs mot vårdnadshavarens vilja riskerar barnet att försättas i en 2 006 /0 7:J O1 mycket svår situation. En bestämmelse kan dock ha en pedagogisk verkan och utgöra ett stöd för socialnämnder som möter motstånd från vårdnadshavarens sida. Genom bestämmelsen skulle barnets rätt att komma till tals kunna garan- teras även i de fall där vårdnadshavaren motsätter sig att barnet talar med socialnämnden. Utredningens förslag om införandet av en bestämmelse i 11 kap. 2 § SoL har inte föranlett lagstiftning. Sammanfattningsvis ser jag inte att gällande lagstiftning ger stöd för social- nämnden att, mot vårdnadshavarens vilja, ha ett samtal med en underårig, om denne inte har nått en sådan mognad att det är tillräckligt med hans samtycke. Det kan för övrigt konstateras att utan vårdnadshavarens medverkan kan det rent praktiskt vara svårt för förvaltningen att kunna komma till tals med barnet. Det kan givetvis inte godtas att socialförvaltningen bereder sig tillträ- de till den unges hem när vårdnadshavaren inte är hemma för att få kontakt med barnet. Inte heller kan det godtas att utredaren hämtar ett barn till social- förvaltningen när barnet är på väg hem från skolan eller ute och leker på friti- den. Rent praktiskt framstår den mest näraliggande lösningen att samtalet äger rum i barnets skola. bör emellertid, så långt det är möjligt, undvika att kontakta barn när dessa befinner sig i skolan.