frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — Enligt 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen (1980:100) gäller sekretess inom för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider men. Sekretess till skydd för den enskilde gäller enligt 14 kap. 4 § första stycket sekretesslagen inte i förhållande till den enskilde själv och kan i övrigt helt eller delvis efterges av honom om inte annat följer av bestämmelse i sekretesslagen. Sekretess utgör enligt 1 kap. 5 § sekretesslagen inte hinder mot att uppgift lämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Vid ett telefonsamtal lämnade A.H., L.E:s f.d. hustru, upp- gifter till en handläggare vid förvaltningen som rörde A.S:s och L.E:s förhål- landen. Hon utvecklade dessa vid ett besök på socialförvaltningen . På grundval av A.H:s uppgifter inledde nämnden en utred- ning om huruvida adoptionsmedgivandet skulle återkallas. De uppgifter som A.H. lämnade var typiskt sett sådana som har betydelse i ett ärende om ett s.k. adoptionsmedgivande. När makarna konfronterades med uppgifterna vid ett möte medgav de att de inte själva hade berört frågorna under adoptionsutredningen. Eftersom uppgifterna inte hade behandlats i nämndens tidigare utredning, kan jag inte finna att nämnden gjorde något fel när den inledde en ny utredning rörande adoptionsmedgivandet. Utredningen kom att bedrivas under viss tidspress eftersom A.S. skulle hämta ett barn från . Jag finner skäl att redan här framhålla att denna tidspress i viss utsträckning hade kunnat undvikas om åtgärder hade vidtagits i direkt anslutning till att A.H. Anledningen till att uppföljningen dröjde har inte närmare berörts i remissvaret. Eftersom makarna skulle hämta hem barnet var det brådskande att inhämta kompletterande uppgifter från A.H. Det kan därför inte anses rimligt att det dröjde detta skedde. har gjort gällande att en tjänsteman vid förvaltningen har underrättat om att deras adoptionsmedgivande hade åter- kallats innan så hade skett och att tjänstemannen därigenom har lämnat orik- tiga uppgifter och brutit mot sin tystnadsplikt. Meningarna går isär om vilka uppgifter som handläggaren av adoptions- ärendet lämnade till handläggare. Enligt remissvaret inne- fattade informationen, som var tydlig och korrekt, att ett förslag om återkal- lelse av medgivandet skulle komma att behandlas vid arbetsutskottet och, på fråga, att det var mycket troligt att utskottet skulle bifalla förslaget. Journalanteckningarna i detta avseende ger endast besked om att handläggaren informerar henne om ärendet. Enligt ett brev från till A.S. har deras adoptionskonsulent fått information om att ert medgivande att adoptera N.N. Upp- gifterna i brevet ger närmast vid handen att informationen från socialförvalt- 2 006 /0 7:J O1 ningen har inneburit att ett beslut i frågan redan hade fattats. Det är inte troligt att jag genom vidare åtgärder kan få klarhet i vad som faktiskt uttalades vid kontakterna mellan socialförvaltningen och . Jag har därför att utgå från att det förhåller sig på det sätt som nämnden har angett i sitt remissvar, nämligen att handläggaren informerade om att en utredning om återkallelse av adoptionsmedgivandet hade inletts och att hon gav uttryck för sin personliga uppfattning om huruvida nämnden skulle komma att återkalla medgivandet. Mot bakgrund av vad som har kommit fram är fråga om handläggaren kan anses ha åsidosatt sekretessen genom att hon till adoptionsorganisationen lämnade en upplysning om att nämnden hade inlett en utredning. Nämndens beslut om att inleda en utredning i ett adoptionsärende omfattas av sekretess enligt 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen. Sekretessen kan, som framgår av det ovan anförda, efterges av den enskilde. Enligt remissvaret får de som vänt sig till , med anled- ning av reglerna om sekretess inom för uppgifter i adoptions- ärenden, en fullmakt hemskickad från , som ger hand- läggande tjänsteman på socialförvaltningen tillstånd att lämna ut sekretess- skyddade uppgifter till . Fullmakten skall sedan skickas till socialförvaltningen. Såsom remissvaret får uppfattas grundades nämndens utlämnande av upp- gifter på en fullmakt som makarna förutsattes ha lämnat. Av en för nämnden okänd anledning finns det emellertid inte någon skriftlig fullmakt från ma- karna i förvaltningens akt. Detta innebär i och för sig inte såsom A.S. har hävdat att det är ostridigt att något medgivande till nämnden att lämna uppgifter till inte har lämnats av dem. Det framstår dock inte som meningsfullt att genom vidare åtgärder från min sida försöka bringa klarhet i hur det förhåller sig med inhämtande av medgivande eller hanteringen av en eventuell skriftlig fullmakt i det aktuella ärendet. Jag be- gränsar mig till att framhålla att det självfallet inte är acceptabelt om förvalt- ningens handlande har grundats på en fullmakt som inte kan företes. Även om nämnden inte har haft någon fullmakt som gett den rätt att lämna ut uppgifter som omfattats av sekretess till innebär det inte utan vidare att det föreligger ett sekretessbrott. Enligt 1 kap. 5 § sekretesslagen får nämnden röja uppgifter som omfattas av sekretess om det är nödvändigt för att nämnden skall kunna fullgöra sina uppgifter. Denna regel skall tillämpas restriktivt (se prop. 1979/80:2 del A s. 465 och 494). Det kan diskuteras om bestämmelsen i ett fall som det före- varande var direkt tillämplig. I sammanhanget tillkommer emellertid den viktiga faktorn att nämnden har ett särskilt ansvar för barn och ungdomar och bl.a. skall verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden (se bl.a. 5 kap. 1 § SoL). När åtgärder rör barn skall nämnden särskilt beakta vad hänsynen till barnets bästa kräver (1 kap. 2 § SoL). Efter- som hämtningen av barnet i var mycket nära förestående och för att socialnämnden skulle kunna fullgöra sina skyldigheter mot barnet, framstår det därför som försvarligt att nämnden informerade adoptionsorganisationen om att en utredning hade inletts angående återkallande av medgivande till 2 006 /0 7:J O1 Mot bakgrund av konsekvenserna ur ett barnperspektiv torde det således ha funnits ett visst utrymme för att med stöd av 1 kap. 5 § sekretessla- gen informera om den situation som hade uppkommit. Detta innebär att det saknas grund för att påstå att ett sekretessbrott har begåtts. Det kan i sammanhanget framhållas att det är av vikt att nämnden som en sekretesskyddad uppgift röjs har klart för sig på vilken grund uppgiften kan lämnas ut. Makarna har gjort gällande att det finns flera fel och brister i den bedöm- ning som nämnden utförde. Det ligger i sakens natur att tidsaspekten kan ha påverkat utredningens kvalitet. fick emellertid ta del av utred- ningen före nämndens sammanträde och de företrädde tillsammans med sin advokat inför nämnden när den behandlade frågan. De hade därvid möjlighet att framföra sina synpunkter på vad som hade kommit fram. Enligt min me- ning finns det inte anledning att rikta kritik mot den fattade ett beslut på grundval av den föreliggande utredningen. Ett beslut om att återkalla ett adoptionsmedgivande kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Min tillsyn är inriktad på den formella handlägg- ningen av ett ärende och inte på bedömningar i sak. JO brukar således inte uttala sig om huruvida ett beslut är rätt eller fel. Nämndens beslut att återkalla medgivandet har för övrigt överprövats av allmän förvaltningsdomstol. Som framgår av utredningen är adoptionsförfarandet konstruerat på ett sätt som förutsätter att adoptionsorganisationerna får tillgång till information som socialnämnderna har i ärendena. Problemet med att det rör sig om sekretess- skyddade uppgifter löses som regel genom att sökandena lämnar sitt medgi- vande till att lämnar ut uppgifter till adoptionsorganisationen. I en situation som den aktuella, dvs. när uppgifter till nackdel för sökandena framkommer efter det att samtycke till ett fortsatt adoptionsförfarande har lämnats av nämnden, kan fullmakten återkallas eller begränsas med den följ- den att den rättsliga grunden för att kunna lämna ut uppgifter upphör. Denna komplikation torde inte vara vanligt förekommande. Eftersom det ändå kan finnas skäl att fästa uppmärksamheten på den sänder jag en kopia av detta beslut till för kännedom. 2 006 /0 7:J O1 Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) Fråga om den som är intagen i ett särskilt ungdomshem har rätt till daglig utevistelse (Dnr 1474-2004) med stöd av 3 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Hon var placerad på Hammargården som är ett särskilt ungdomshem som drivs av (SiS). Efter att T.S. hade avvikit från Hammargården återfördes hon dit . Därvid fattades ett beslut om att hon skulle vårdas i enskildhet enligt 15 b § LVU. Denna vård pågick till då hon överflytta- des till en s.k. gemensamhetsavdelning. I en anmälan, som kom in till JO , framförde T.S. klago- mål mot Hammargården. Klagomålen avsåg bl.a. att hon sedan hon hade kommit tillbaka dit inte hade fått en stunds frisk luft per dag. Inledningsvis inhämtades uppgifter per telefon från , institu- tionschef för . Därefter anmodades SiS att inkomma med ett yttrande över vad som framfördes i anmälan. I yttrandet, beslutat av dåvaran- de generaldirektören , anfördes bl.a. följande. genomför SiS en försöksverksamhet med avgift- ningsplatser för elever som vårdas enligt LVU eller verkställer sluten ung- domsvård. Totalt har tre platser inrättats på tre olika institutioner. En av dessa platser finns inom LVM-hemmet , som är beläget på sjukhusområde i . Avgiftningsplatsen, som har tillgång till erforderli- ga medicinska resurser, utgör ett särskilt ungdomshem och verksamheten styrs av de regler som gäller för särskilda ungdomshem i övrigt. De ungdomar som kan komma ifråga för avgiftning vid dessa platser skall ha fyllt och ha ett akut behov av medicinsk avgiftning. Behovet av av- giftning skall inte kunna verkställas inom den ordinarie hälso- och sjukvår- den. Tiden på avgiftningsavdelningen skall vara så kort som möjlig. placerades på för avgiftning på grund av att hon efter avvik- ningen var påverkad av droger. På finns ingen rastgård i anslutning till den avdelning där avgiftning genomförs. Den fysiska miljön runt försvårar också möjligheten för elever att vistas ute. Genom den ändring i 15 b § LVU som trädde i kraft gavs SiS möjlighet att vårda elever i enskildhet, vilket innebär att den som är intagen på en enhet som är inrättad för särskilt noggrann tillsyn kan vårdas utan möj- lighet att fritt träffa andra elever, men med ständig tillgång till personal. Vård i enskildhet kan komma ifråga om det krävs med hänsyn till elevens speciella behov av vård, hans eller hennes säkerhet eller övriga intagnas säkerhet. SiS har i Råd & Riktlinjer Juridik 2002:1 LVU angett att med vårdskäl avses t.ex. att en narkotikapåverkad elev under ett inledningsskede inte bör vistas tillsammans med andra elever. Vidare kan, enligt SiS riktlinjer, elever som är särskilt våldsamma eller hotfulla behöva vårdas i enskildhet, både av vårdskäl och med hänsyn till elevens och/eller övriga elevers säkerhet. 2 006 /0 7:J O1 het får inte pågå längre än vad som krävs i det enskilda fallet och skall om- prövas efter föregående prövning. återkom till Hammargården fattades beslut om att hon skulle vårdas i enskildhet. Orsaken till detta var att hon fortfarande var positiv på bensodiazepiner, att hon bedömdes som orolig och agiterad och att hon uppvisade ett aggressivt beteende. Behovet av vård i enskildhet överväg- des fortlöpande. Inte heller på Hammargården finns någon rastgård i anslutning till den av- delning som används för vård i enskildhet. Beslut om vård på avgiftningsavdelning och om vård i enskildhet fattas alltid efter en bedömning i det enskilda fallet. Vårdformerna, som skall möta den enskilde elevens vårdbehov inte minst såvitt avser medicinsk säkerhet innebär inte att eleven hålls isolerad från andra människor. Under avgiftnings- fasen kan det dock vara mindre lämpligt att eleven träffar andra elever. Det är naturligtvis önskvärt att varje elev också har möjlighet att regelbun- det vistas utomhus. I vissa fall, t.ex. under avgiftning eller om eleven är ag- gressiv eller utagerande, kan det emellertid vara förenat med stora risker och svårigheter att låta eleven vistas utomhus. Vid de institutioner som är ak- tuella finns inte heller några rastgårdar i anslutning till de avdelningar där T.S. aktuella vårdalternativ är förhållandevis nya inom SiS, och myndighe- ten har för avsikt att noga följa upp såväl den vård som ges på de särskilda avgiftningsplatserna som den vård som ges i enskildhet. Till remissvaret fanns fogat ett yttrande som hade avgetts av institutionsche- fen , som förestår både och . I det ytt- randet anfördes i huvudsak följande. LVU-hemmet och avdelning Saga vid är inte att likställa med en isoleringsavdelning. Båda dessa avdelning- ar används för vård av nyintagna klienter och elever som i T.S:s fall behöver en fortsatt abstinensbehandling efter avslutad sjukhusvistelse. borde få vistas på en riktig avgiftning eller inte avgörs av undersökande läkare på beroendeakuten, . I denna fråga är undersökande läkare suverän i sin bedömning. På frågan om en intagen elev har rätt till frisk luft går det inte att finna svar i gällande LVU. Denna fråga har varit uppe till diskus- sion tidigare utan att ett enhetligt svar kunnat ges. På LVU-avdelningen Re- becka och avdelning Saga på Hammargården finns inga rastgårdar i anslut- ning till intagningsenheterna. Den fysiska miljön försvårar möjligheten för elever som vistas på intagningsenheten att vistas ute. Det är också förenat med stora svårigheter att ta ut elever som befinner sig i abstinensfas och/eller är utagerande och aggressiva. Stora personalinsatser krävs och risken för incidenter vid återgång till intagningsenheten är stor. Redogörelse för perioden till och med avvek från personal i samband med besök på kyrkogård . Syftet med besöket var att T.S. ville hedra minnet av sin far. av polisen i . Hon transporterades med TPT till beroendeakuten, . Efter läkarbedömning överfördes T.S. Hon kom till . 2 006 /0 7:J O1 Vid ankomsten till var T.S. påverkad av droger och vägrade lämna urinprov. Hon placerades på intagningsavdelning. till Hammargården och placera- des där på avdelning Saga. Beslut om vård i enskildhet fattades då T.S. fortfa- rande var positiv på bensodiazepiner och bedömdes som orolig och agiterad. Vård i enskildhet pågick till då T.S. flyttade ut till Sagas gemensamhetsavdelning. som är placerad på Hammargården med stöd av LVU har i skri- velse till JO klagat på vården i anslutning till att hon återkom till institutionen efter avvikning. Vid återkomst från avvikning placerades T.S. på för att därefter placeras på Hammargården, avdelning Saga med vård i en- skildhet. Skälen var att T.S. bedömdes påverkad av bensodiazepiner och att hon uppvisat ett aggressivt och utagerande beteende. Vården i enskildhet varade och behovet prövades fortlöpande genom drogkontroll samt bedömning av T.S:s allmänna mående främst avseende abstinensrelaterade problem. Under vistelsen på Saga uppvisade T.S. ett aggressivt beteende med verbala hot. Dessa hot riktades främst mot de i personalgruppen som medde- lade beslut och besked som T.S. uppfattade som negativa för henne. Anledningen till att vård i enskildhet pågick i var således i första hand att T.S. bedömdes ha abstinensrelaterade problem som mynnade ut i verbala hot mot personal samt att genomförda drogkontroller visade positiva svar gällande bensodiazepiner. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret. Kompletterande upplysningar om lokaliteterna på den aktuella avdelningen på Hammargården inhämtades per telefon från . I ett beslut anförde JO följande. Vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) skall beslutas bl.a. om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller annat socialt nedbrytande beteende (3 § LVU). För vård av unga som på någon grund som anges i 3 § LVU behöver stå under särskilt noggrann tillsyn skall det enligt 12 § första stycket LVU finnas särskilda ungdomshem. Om den unge vårdas på någon grund som anges i 3 § LVU och vistas i ett hem för särskilt noggrann tillsyn, får han eller hon hindras att lämna hemmet och i övrigt underkastas den begränsning av rörelsefriheten som är nödvändig för att vården skall kunna genomföras. Den unges rörelsefrihet får också in- skränkas när det behövs av hänsyn till andra intagnas eller personalens säker- het (15 § LVU). Den intagne får enligt 15 b § första stycket LVU beredas vård vid en enhet inom hemmet som är låsbar eller på annat sätt inrättad för särskilt noggrann tillsyn, om det är nödvändigt med hänsyn till den intagnes, övriga intagnas eller personalens säkerhet, eller om det är nödvändigt för att förhindra att den intagne avviker eller för att i övrigt genomföra vården. Om det krävs med hänsyn till den intagnes speciella behov av vård, hans eller hennes säkerhet 2 006 /0 7:J O1 eller övriga intagnas säkerhet, får en intagen på en sådan enhet hindras från att träffa andra intagna (vård i enskildhet). I LVU finns inga bestämmelser som besvarar frågan huruvida den som vårdas med stöd av LVU har rätt till daglig utomhusvistelse. Regler om utomhus- vistelse finns däremot på vissa andra områden. Enligt 13 § andra stycket la- gen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) skall intagen ha möjlighet att vistas utomhus om ej synnerligt hinder möter däremot. Motsvarande regel finns i 8 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. I 12 § lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU) stadgas att den dömde skall ges nödvändig vård och behandling och ges tillfälle till utbildning, aktiviteter, förströelse, fysisk trä- ning och vistelse utomhus. I förarbetena till den lagen uttalas följande beträf- fande Genomförande av verkställigheten (prop. 1997/98:96 s. 166). Som framgår ovan är det förenat med stora risker för skadeverkningar att beröva unga människor deras frihet. Det är känt när det gäller fängelsestraffet och utgör ett av motiven till att införa påföljden sluten ung- domsvård. Inom den av bedrivna verksamheten finns goda förutsättningar för att utforma verkställigheten så att risken för skadeverkningar minskar och det är angeläget att dessa möjligheter tas till vara. Ansträngningarna för att minimera skaderiskerna måste emellertid genomföras med beaktande av att sluten ungdomsvård är en frihetsberövande påföljd. Det är väsentligt för tilltron till påföljden att verkställigheten kan genomföras med erforderlig säkerhet och att den dömde kan hindras från att avvika eller på annat sätt hindra verkställigheten. Det måste därför införas bestämmelser i verkställighetslagen som säkerställer detta. Lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) innehåller mycket de- taljerade föreskrifter om en intagens rättigheter och skyldigheter. Något be- hov av en sådan omfattande reglering torde inte föreligga bland annat med hänsyn till att verksamheten vid de särskilda ungdomshemmen bedrivs utifrån andra utgångspunkter och med annan målsättning än den verksamhet som bedrivs inom kriminalvården i anstalt. Ett av skälen för att införa den nya påföljden är som framgår ovan att den dömde skall kunna bli föremål för adekvat vård. Verksamheten vid de särskilda ungdomshemmen är till skillnad från verksamheten vid kriminalvårdsanstalterna uteslutande inriktad på vård. Vid utformningen av verkställighetsregleringen bör därför i första hand de bestämmelser som reglerar verkställigheten i fråga om dem som är föremål för ett administrativt frihetsberövande med stöd av LVU tjäna som förebild. I verkställighetslagen bör emellertid också vissa bestämmelser tas in motsva- rande de som finns i KvaL. I specialmotiveringen (s. 185) uttalas att det i paragrafen (12 § LSU) anges vissa primära rättigheter bl.a. tillfälle till vistelse utomhus för den som är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård och att uppräkningen är exemplifierande och inte uttömmande. har såsom medlem i FN åtagit sig att främja den allmänna respek- ten för och iakttagande av mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. I sammanhanget är inte minst av intresse. Vidare är den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () svensk lag. har även ratificerat Europeiska konventionen till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, som antogs av 2 006 /0 7:J O1 Genom den konventionen inrättades or Degrad- ing Treatment or Punishment (). Frågan om frihetsberö- vade personers möjlighet till utevistelse och under vilka förhållanden det sker uppmärksammades av vid kommitténs besök i den 27 januari5 . Kommittén besökte då bl.a. Bärby ungdoms- hem och LVM-hemmet . Vid tillkomsten av LSU bedömdes att det inte fanns något behov av en sådan omfattande reglering av de intagnas rättigheter som i KvaL eftersom verk- samheten vid de särskilda ungdomshemmen bedrivs utifrån andra utgångs- punkter och med annan målsättning än den verksamhet som bedrivs inom kriminalvården i anstalt (prop. 1997/98:96 s. 166). Avsaknaden av regler i LVU vad gäller intagnas rättigheter skall givetvis också ses mot den bakgrun- den eftersom verksamheten enligt LVU vid de särskilda ungdomshemmen är inriktad på vård. Det måste rent allmänt ligga inom ramen för en god vård att vistelse utom- hus är möjlig. Vid de särskilda ungdomshemmen torde som regel inte finnas några svårigheter att tillgodose de intagnas behov av utomhusvistelse. Det är närmast en fråga om vilka säkerhetsrutiner som kan vara motiverade vid olika hem och i det enskilda fallet. Däremot synes det kunna uppkomma vissa prak- tiska problem när den intagne med stöd av 15 b § LVU vårdas i enskildhet. Sådan vård kan beredas av olika anledningar, och den kan pågå under inte helt obetydlig tid. Denna ytterligare begränsning i rörelsefriheten får enligt min mening generellt sett inte innebära att den intagne betas möjligheten att kunna få vistas utomhus. Som SiS har framhållit i sitt remissvar måste dock beaktas att det i vissa fall, t.ex. under avgiftning eller om den intagne är ag- gressiv eller utagerande, kan vara förenat med stora risker och svårigheter att tillåta utomhusvistelse. Av utredningen framgår att det inte finns någon rastgård i anslutning till den del av Hammargården som T.S. Av de kompletterande upp- lysningar som har inhämtats från institutionschefen framgår vidare att dessa lokaler även saknar egen ingång och att all in- och utpassering måste ske via utrymmen som är gemensamma med den övriga avdelningen. Utredningen ger således vid handen att praktiska skäl kan leda till att det inte går att erbju- da alla dem som vårdas på hemmet möjlighet att få vistas utomhus . När det gäller T.S:s fall finns det mycket som talar för att det var en kom- bination av praktiska skäl och hennes eget beteende som medförde att hon inte fick vistas utomhus som hon vårdades i enskildhet. Remiss- svaret ger inte något entydigt svar på frågan om det, oavsett den intagnes eget beteende, alltid föreligger hinder för utomhusvistelse när en intagen vårdas i enskildhet på det aktuella behandlingshemmet. Jag har inte funnit tillräcklig anledning att här närmare utreda hur det förhåller sig i detta avseende. Jag anser inte att jag har underlag för att rikta någon kritik mot för att T.S. inte har givits tillfälle till utomhusvistelse. 2 006 /0 7:J O1 kommit fram i ärendet föranleder dock frågan om behovet av att skapa prakt- iska förutsättningar för att intagna som vårdas i enskildhet skall kunna få vistas utomhus, om utomhusvistelse inte är olämplig av andra skäl.