frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — För att en person skall anses vara skäligen misstänkt för ett brott krävs nämligen att det förelig- ger konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser (se t.ex. JO 1992/93 s. 204 och 1993/94 s. 101). Om polisen på annan plats än bostaden, t.ex. på ett torg, påträffar en per- son som skäligen kan misstänkas för ringa narkotikabrott genom eget brukan- de så kan inte endast den omständigheten läggas till grund för ett beslut om husrannsakan i bostaden. Möjligen kan polisen tro att den misstänkte förvarar narkotika i bostaden, eftersom det är ett vanligt beteende hos narkomaner, men det stannar vid en spekulation. Omständigheterna kring brukandet ger normalt inte grund för beslut om husrannsakan i bostaden eftersom en sådan enbart skulle kunna bidra till att avslöja andra brott. För beslut om husrannsa- kan krävs det någon konkret omständighet som talar för att brukaren innehar narkotika och att den finns just på den platsen eller att det finns annan bevis- ning om sådant brott (se , Straffprocessuella tvångsmedel s. 523 f. om tillämpningen av ändamålsprincipen vid husrannsakan). Jag har vidare i ett beslut uttalat mig om polisens möjligheter att besluta om husrannsakan i en bostad vid misstanke om ringa narkotika- brott (eget bruk), och där anfört bl.a. att i ett sådant fall kan tips eller annan information som tyder på att personen i fråga förvarar narkotika i bostaden utgöra sådana konkreta omständigheter som fordras för skälig misstanke om narkotikabrott genom innehav av narkotika (dnr 4413-2003). Det kan dock framhållas att den misstänkte personen i det ärendet inte påträffades när han kom ut från sin bostad utan när han var på väg hem. Det är det ovan förda resonemanget som synes ha legat till grund för polismyndighetens bedömning att det saknades laglig grund för husrannsakan. Enligt min mening är situationen emellertid något annorlunda om polisen spanar på en viss person och sedan observerar att personen uppvisande tydliga tecken på narkotikapåverkan lämnar sin bostad. Jag vill inte utesluta att det i dessa fall kan finnas situationer där omständigheterna är sådana att ett beslut om husrannsakan i bostaden är rättsenligt. Som jämförelse kan sägas att jag i det nämnda JO-beslutet inte hade någon erinran mot att polisen beslutade om husrannsakan i den bil som den misstänkte personen färdades i när han stoppades av polisen eftersom det med hänsyn till den misstänktes beteende inte kunde uteslutas att denne försökt gömma undan rester av den narkotika som han misstänktes ha brukat. I det nu aktuella fallet framgår av utredningen bl.a. att A.R., som enligt po- lisen är känd i narkotikasammanhang, före polisingripandet hade observerats tillsammans med två andra personer. Efter ett kortare spa- ningsarbete ingrep polisen mot dessa båda personer, som vid tillfället var påverkade av amfetamin och även hade en större mängd kontanter på sig. lyckades emellertid undkomma varför polisen i stället bevakade hans 2 006 /0 7:J O1 kom ut från bostaden var han, enligt polisen, stressad och nervös och visade tecken på att vara påverkad av annat än alkohol. I samband med ingripandet mot honom påträffades också por- tionspåsar, en bunke och en sked. Även om inte åberopat samtliga dessa omständigheter som grund för sitt beslut anser jag att de sam- mantaget medför att det vid tillfället fanns fog för ett beslut om husrannsakan i A.R:s bostad. Vad som däremot kan diskuteras är om var behörig att fatta beslutet om husrannsakan. Ett beslut om husrannsakan enligt 28 kap. 1 § RB meddelas, enligt huvud- regeln i 28 kap. 4 § RB, av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. I brådskande fall får enligt 28 kap. 5 § RB en polisman besluta om en sådan åtgärd. Frågan om vem som skall leda en förundersökning regleras i 23 kap. 3 § RB. Enligt detta lagrum skall en förundersökning inledas av polismyndighe- ten eller åklagaren. Om den har inletts av polismyndigheten och saken inte är av enkel beskaffenhet, skall ledningen övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i andra fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl. Som polismyndigheten anfört gällde vid den i ärendet aktuella tidpunkten bl.a. en lokal överenskommelse mellan åklagare och polis om vilka brott som ansågs vara av s.k. enkel beskaffenhet. Enligt denna överenskommelse ansågs t.ex. brott mot specialstraffrättsliga bestämmelser vara av enkel beskaffenhet om inte svårare straff än fängelse kunde följa på brottet. Straff- skalan för ringa narkotikabrott är, som sagts, böter eller fängelse . har gjort gällande att han var behörig att besluta om hus- rannsakan eftersom det endast förelåg en misstanke om ringa narkotikabrott. Man bör dock ha i åtanke att beteckningen ringa narkotikabrott är förbehållen de allra lindrigaste gärningarna och att det inte erfordras något större innehav för att brottet skall bedömas som narkotikabrott av normalgraden (jfr prop. 1992/93:142 s. 16 f.). I sådana fall skall en förundersökning ledas av åklagare. Enligt min mening saknas dock i ärendet tillräckligt underlag för att bedöma om misstankarna mot A.R. rätteligen skulle ha betecknats som narkotikabrott av normalgraden. Jag finner därför inte skäl att kritisera för att han underlät att kontakta åklagare. I sammanhanget kan nämnas att de lokala överenskommelserna mellan po- lismyndigheterna och åklagarna om ledning av förundersökningar inte längre gäller. I stället har och Åklagar- myndigheten beslutat om enhetliga bestämmelser i hela landet; se dessa myn- digheters numera gällande föreskrifter och allmänna råd om ledning av förun- dersökning i brottmål, FAP 403-5 respektive ÅFS 2005:9. Enligt de nya be- stämmelserna anses narkotikabrott av normalgraden i vissa fall vara av enkel beskaffenhet. Den aktuella händelsen visar att det ur bl.a. kontroll- och rättssäkerhets- synpunkt är av stor betydelse att ett beslut om husrannsakan dokumenteras på ett klart och noggrant sätt och att grunderna för beslutet tydligt anges (se 2 006 /0 7:J O1 vidare a.a. s. 79 f. om de grundläggande kraven på dokumentation vid användning av straffprocessuella tvångsmedel jämfört med s. 551 f. om dokumentation vid husrannsakan). 2 006 /0 7:J O1 Placering i häkte av intagen som verkställer fängelsestraff (Dnr 4980-2003) I en anmälan daterad anförde M.M. följande. Han av- tjänade ett fängelsestraff i anstalten när han häktades, misstänkt för ny brottslighet, och överfördes till häktet . Trots att häktningen senare hävdes hölls han kvar i häktet. M.M:s behandlingsjournal lånades in och granskades. Av denna framgick bl.a. att M.M., med anledning av att han hade häktats, placerades i häktet , att häktningsbeslutet hävdes av och att M.M. förflyttades åter till anstalten . Därefter remitterades ärendet till för yttrande. I sitt remissvar hänvisade , genom kriminal- vårdschefen , till ett yttrande av tf. arbetslagschefen och anförde att han inte kunde finna att M.M. hade fog för sina klagomål. I det åberopade yttrandet anförde följande. M.M. dömdes av till fängelse 10 månader för misshandel och olaga hot, ett straff som började verkställas . Beslut fattades att M.M. skulle placeras på anstalten fr.o.m. . Anstalten är en öppen anstalt och har den lägsta säkerhetsklassificeringen när det gäller rymning, möjligheter till diffe- rentiering och personaltäthet. greps M.M. på Svartsjöanstalten av polisen, miss- tänkt för våldtäkt på sin flickvän i ett av anstaltens besöksrum. Han anhölls och häktades . Huvudförhandling i målet hölls i tings- rätt och dom skulle meddelas , efter huvudför- handlingen. I samband med att huvudförhandlingen avslutades hävdes häkt- ningen. M.M. ville då åka tillbaka till i avvaktan på domen eftersom han visste att han skulle bli frikänd. Undertecknad tillsammans med placeringsenheten gjorde bedömningen att inte var någon lämplig placering för klienten om han skulle bli dömd för våldtäkt utan skulle i sådant fall få en ny anstaltsplacering, på en avdel- ning anpassad för målgruppen. M.M. blev kvar på häktet i avvak- tan på domen. När domen sedermera föll visade det sig att M.M. var oskyldig till anklagelsen och han placerades återigen på anstalten . M.M. gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret. Med anledning av att det förekommit olika uppgifter om när häktningsbe- slutet avseende M.M. upphävdes, inhämtades muntliga upplysningar från 2 006 /0 7:J O1 , varvid framkom att beslutet upphävdes den 25 novem- ber 2003. I beslut anförde JO följande. Frågan i ärendet är om det fanns någon rättslig grund för att hålla M.M. i häktet sedan upphävt häktnings- beslutet. Enligt 11 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. får den som skall förpassas till undergå påföljd i anslutning härtill förvaras i allmänt häkte eller polisarrest i avvaktan på beslut om an- staltsplacering eller om det behövs med hänsyn till transportförhållandena. Bestämmelsen tar i första hand sikte innan en dömd införs i av domen. Bestämmelsen har emellertid i praxis ansetts tillämplig också när en intagen skall överföras från en anstalt till en annan. En sådan utvidgad tillämpning torde dock förutsätta att frågan om ändrad anstaltsplacering har aktualiserats och att förvaringen i häkte sker i avvaktan på beslut i den frågan (se t.ex. JO 1988/89 s. 99). har i sitt remissvar anfört att M.M. inte åter- fördes till anstalten när häktningsbeslutet upphävdes eftersom den anstalten inte ansågs vara en lämplig placering för honom om han skulle komma att dömas i enlighet med det nya åtalet. Frågan om ändrad anstalts- placering kunde således bli aktuell först när tingsrättens dom skulle meddelas. Vid sådant förhållande kunde enligt min mening M.M. inte förvaras i häkte med stöd av 11 § lagen om beräkning av strafftid m.m. annat än om det behövdes med hänvisning till transportförhållandena. Jag är mycket kritisk till att myndigheten, i stället för att återföra M.M. till anstalten, utan rättsligt stöd höll honom kvar i häktet efter . Placering i häkte av intagen som verkställer fängelsestraff m.m. (Dnr 686-2005) I en anmälan, som kom in till JO , klagade på an- stalten . A.P. anförde bl.a. att han tillfäl- ligt varit placerad i häktet , att det beslut han fått rörande denna placering saknade motivering och att han inte heller på annat sätt fått någon förklaring till placeringen. A.P:s behandlingsjournal lånades in och granskades. Av denna framgick bl.a. att A.P. tillfälligt placerades i häktet , att anstalten kom in till med en 2 006 /0 7:J O1 ansökan om förflyttning av A.P. och att den 15 febru- ari 2005 beslutade att A.P. skulle placeras i anstalten Kumla. Därefter remitterades ärendet till för ytt- rande. , genom kriminalvårdschefen , anförde i sitt remissvar bl.a. följande. Under senare delen av hade anstaltsledningen erhållit upp- gifter från polisen att A.P. skulle rymma alternativt fritas från anstalten . Uppgifterna styrktes genom att polisen påträffat personer utanför anstalten med anknytning till honom. Myndighetens säkerhetsinspektör , som fattade beslutet om till- fällig placering av A.P. i häktet har uppgivit följande. Kvällen informerades jourhavande vid Krimi- nalvårdsstyrelsen, och generaldirektören i ärendet. Efter det att samråd skett med beslutade att A.P. omgående skulle förflyttas till häktet . Transporten till häktet ägde rum . P.g.a. säkerhetsskäl och ärendets bråds- kande natur delgavs inte A.P. något förflyttningsbeslut i samband med transporten. skrev ett beslut med besvärshänvisning dagen där- på. I beslutet angavs att A.P. tillfälligt skulle vara placerad i häktet Kro- noberg. Enligt en notering i kriminalvårdens klientadministrativa system () har han delgivits det skriftliga beslutet . Placeringsenheten i informerades av per telefon om den tillfälliga placeringen av A.P. i häktet . Likaså underrättades ansvarig personal vid Halls C-avdelning, som hade att sammanställa ett placeringsunderlag till placeringsenheten, om vad som skett. meddelade vakthavande vid , , att A.P. underrättats om att han förflyttats till häktet av säker- hetsskäl. Någon närmare redogörelse för skälen till förflyttningen gavs inte. Med hänsyn till de speciella omständigheter som rådde vid tillfället ansågs att dessa skulle sekretessbeläggas. Det kunde bl.a. inte uteslutas att det förelåg planerad fritagning av andra intagna i Hallanstalten eller annan anstalt. Därefter hade fortlöpande kontakter med placeringsenheten, , häktet och polisen angående A.P:s framtida anstaltsplacering. Orsaken till att sammanställningen av placeringsunderlaget för ompla- cering av A.P. till annan anstalt dröjde, var att det rådde osäkerhet om vilken tolkning man skulle ge de faktorer som förelåg beträffande rym- nings- och fritagningsriskerna och därmed bedömningen av lämplig an- staltsplacering av honom. Hans särskilda villkor och olämpliga kon- stellationer med andra intagna begränsade valmöjligheterna och placering i säkerhetsavdelning övervägdes. hölls ett möte på där man bestämde att A.P. inte skulle vara placerad i säkerhetsavdelning. Förutom en redogörelse för innehållet i bl.a. 11 § lagen (1974:202) om beräk- ning av strafftid m.m., 16, 17, 20 och 21 §§ förvaltningslagen (1986:223) och 14 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) innehöll remissvaret dessutom följande. 2 006 /0 7:J O1 Det är inte ovanligt att intagna, som av något skäl måste byta anstalt, för- flyttas från en anstalt till häkte i avvaktan på en ny anstaltsplacering. Dessa tillfälliga placeringar i häkte grundar sig på en vid tolkning av 11 § lagen om beräkning av strafftid m.m. För att minska flödet av förflyttningar till häkte har i en skrivelse daterad och undertecknad av generaldirektö- ren beslutat att följande åtgärder skall prövas före eventuell förflyttning. -Intagen som missköter sig på en anstalt skall i första hand omplaceras på den egna anstalten. -I andra hand skall den intagne förflyttas till annan anstalt och -Om inga andra möjligheter finns så kan en intagen placeras i ett häkte i avvaktan på beslut och transport till ny anstalt. -Underlag till placeringsenheten måste i normalfallet vara färdigställt senast räknat från den dag den intagne ankom till häktet. I det nu aktuella fallet bedömdes att det inte fanns några alternativ till pla- ceringen i häkte av A.P. Med hänsyn till de omständigheter som rådde (miss- tanke om planerad fritagning av honom) fanns det också skäl för att åtminsto- ne initialt inte delge honom någon detaljerad beskrivning av skälen till för- flyttningen. Av det skriftliga beslut, som upprättats av , anges inte att placeringen i häkte genomförts av säkerhetsskäl. Det finns heller inte nå- gon uppgift om vilket lagrum, i det här fallet 11 § strafftidslagen, som tilläm- pats. Detta är naturligtvis en brist. Enligt erhöll han dock dagen efter transporten av A.P. besked från häktet att denne underrättats om att förflyttningen till häktet skett av säkerhetsskäl. Enligt förvaltningsla- gen är det myndigheten som bestämmer på vilket sätt underrättelse om beslut skall ske, men inom kriminalvården är huvudregeln att delgivningar av beslut varom det nu är fråga skall ske skriftligt. Enligt den skrivelse från som upprättats efter nu aktuell händelse och som ovan redovisats skall underlag till placeringsenheten i normalfallet vara färdigställt senast räknat från den dag den intagne ankom till häktet. Placeringen av A.P. i häkte var inget normalfall. Det förelåg välgrundade misstankar om planerad rymning eller fritagning av honom, varför valet av ny anstaltsplacering och upprättande av placeringsunderlag blev komplicerat och drog ut . har också uppgivit att han A.P. var placerad i häktet hade fort- löpande underhandskontakter med placeringsenheten. Sammanfattningsvis kan sägas att det skriftliga beslutet om tillfällig pla- cering av A.P. i häktet var bristfälligt i och med att det saknade motivering och hänvisning till de bestämmelser som legat till grund för be- slutet. A.P. gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret. I beslut anförde JO följande. Som har redogjort för föreskrivs i 11 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. att den som skall förpassas till undergå påföljd i anslutning härtill får tillfälligt förvaras i allmänt häkte eller polisarrest i avvaktan på beslut om anstaltspla- cering eller om det behövs med hänsyn till transportförhållandena. 2 006 /0 7:J O1 tena till den bestämmelsen (prop. 1974:20 s. 77) uttalas att en sådan förvaring inte bör få pågå längre än någon eller . Bestämmelsen tar i första hand sikte innan en dömd införs i av domen. Bestämmelsen har emellertid i praxis ansetts tillämplig också när en intagen skall överföras från en anstalt till en annan. En sådan utvidgad tillämpning torde dock förutsätta att frågan om ändrad anstaltsplacering har aktualiserats och att förvaringen i häkte sker i avvaktan på beslut i den frågan (se t.ex. JO 1988/89 s. 99). I ett tidigare ärende hos JO (dnr 3479-2003) om placering i häkte i avvak- tan på förflyttning till annan anstalt med hänvisning till 11 § lagen om beräk- ning av strafftid m.m., uttalade jag i ett beslut bl.a. att väntetiden i häkte i sådant fall normalt inte bör vara längre än någon eller . Jag har denna dag meddelat beslut i ett initiativärende rörande grunden för placering i häkte av intagen som verkställer fängelsestraff (dnr 1605-2005). I ett yttrande i det ärendet anförde bl.a. att 11 § lagen om beräkning av strafftid m.m. inte kan utnyttjas som någon slags allmän placeringsparagraf för att kunna placera intagna som avtjänar fängelsestraff i häkte för att senare i sinom tid vidta andra åtgärder beträffande den intagne. Jag delar uppfattning i detta avseende. Av utredningen framgår att frågan om ändrad anstaltsplacering för A.P. aktualiserades i anslutning till att han förflyttades till häktet och att ansökan om omplacering av A.P. kom in till först . Enligt min mening har den tid det tagit för att upprätta ett placeringsun- derlag medfört att väntetiden för A.P. i häkte blivit oacceptabelt lång. Krimi- nalvårdsmyndigheten kan inte undgå kritik. Enligt 20 § förvaltningslagen (1986:223) skall ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende, utom i vissa närmare angivna fall, innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Jag delar bedömning att beslutet borde ha innehållit en motivering. Initiativärende om placering i häkte av intagen som verkställer fängelsestraff (Dnr 1605-2005) inkommit med anmälningar mot , anstalten Asptuna och häktet , framkom under utredningen av ärendena (JO:s dnr 3528-2003 och 3635-2003) bl.a. följande. verkställde ett fängelsestraff i anstalten Asptuna. ansökte om att H.H. skulle placeras i en annan anstalt. till häktet i avvaktan på ny anstaltsplacering. 2 006 /0 7:J O1 holm avslagit begäran om omplacering av H.H., var denne kvar i häktet till då han frigavs villkorligt. Jag beslutade att inom ramen för ett initiativärende utreda frågan enligt vilket beslut H.H. var placerad i häktet efter och om författningsstödet för ett sådant beslut. Sedan anmodats att inkomma med utredning och yttrande i de aktuella frågorna inkom styrelsen med ett remissvar till vilket hade fogats ett yttrande av . I det till remissvar fogade yttrandet anförde Kri- minalvårdsmyndigheten , genom kriminalvårdschefen , bl.a. att anstalten Asptuna hade att bevaka besluten angående H.H:s placering, att anstalten efter placeringsenhetens beslut hade att välja mellan att återföra H.H. till anstalten eller att lämna in en ny ansökan om ändrad anstaltsplacering och fatta ett nytt beslut om tillfällig placering enligt 11 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m., och att H.H. inte återfördes till anstalten eftersom han bedömdes ta skada av placer- ingen där. beklagade det inträf- fade och anförde vidare att det borde ha fattats ett nytt beslut enligt 11 § lagen om beräkning av strafftid m.m. och att en ny ansökan som närmare beskrev grunderna för den önskade omplaceringen borde ha lämnats in till placerings- enheten. , genom överdirektören , anförde för egen del följande. Som framgår av yttrande fanns det inte något författningsstöd för placeringen av H.H. i häkte efter och det saknades också ett uttryckligt beslut om den placeringen. Det av anhängiggjorda ärendet om förflyttning av H.H. avslutades i och med beslutet om avslag i det ärendet. Grunden för häktesplaceringen upphörde därmed. borde då omgående ha återförts till anstalten Asptuna som anger som den första möj- ligheten i sitt yttrande. Emellertid uppkommer frågan om den andra av angivna möjligheten dvs. att låta H.H. med stöd av 11 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. (StidL) kvarstanna i häktet i avvaktan på en ny ansökan om anstaltsplacering. Enligt 11 § StidL får den som skall förpassas till undergå påföljd i anslutning härtill tillfälligt förvaras i allmänt häkte eller polisarrest i avvaktan på beslut om anstaltsplacering eller om det behövs med hänsyn till transportförhållandena. Bestämmelsen tar sikte omedel- bart innan den dömde, sedan domen blivit verkställbar, införs i av domen. I förarbetena till bestämmelsen har framhållits att sådan tillfällig förvaring i häkte inte bör pågå längre än någon eller (prop. 1974:20 s. 77 och prop. 1975/76:90 s. 75). Bestämmelsen har därutöver i praxis, utan egentligt stöd i lagtext eller förarbeten, kommit att tillämpas vid transport av intagna mellan olika anstalter. Justitieombuds- mannen (JO) har i ett beslut angående en sådan tillämpning uttalat följande. En sådan utvidgad tillämpning synes vara allmänt godtagen (se prop. 1980/81:1 s. 23 f.). Den torde dock förutsätta att frågan om en änd- 2 006 /0 7:J O1 rad anstaltsplacering har aktualiserats och att förvaringen i häkte sker i avvak- tan på beslut i den frågan. Vidare torde förvaringen i häkte inte kunna fortgå sedan ett sådant beslut meddelats annat än om det behövs med hänsyn till transportförhållandena. JO har vidare, bl.a. i beslut , uttalat att denna utvidga- de tillämpning av bestämmelsen bör vara ytterst restriktiv. I det beslutet utta- lade JO kritik då ett beslut om förflyttning till annan anstalt inte hade med- delats när en intagen överfördes till häkte med tillämpning av 11 § StidL. Det nu sagda leder fram till följande överväganden. 11 § StidL kan inte utnyttjas som någon slags allmän placeringsparagraf för att kunna placera intagna som avtjänar fängelsestraff i häkte för att senare i sinom tid vidta andra åtgärder beträffande den intagne. Regleringen bör i detta sammanhang tillämpas så att man först tar ställning till frågan om an- staltsplacering och först därefter får det, om det med hänsyn till transport- förhållandena är nödvändigt med placering i häkte, bli fråga om tillämpning av 11 § StidL. Av detta följer att den av angivna andra möjlig- heten inte är korrekt. I och med att den av gjorda ansökningen om ny anstaltsplacering avslogs upphörde grunden för häktes- placeringen av H.H. Som ovan sagts skulle han omgående ha återförts till anstalten Asptuna. Först därefter hade en ny begäran om anstaltsplacering kunnat aktualiseras om det fanns andra skäl än de som låg till grund för den ursprungliga ansökningen. Dessutom får det i detta fall beaktas att H.H. redan hållits i häkte med stöd av 11 § StidL dvs. betydligt än någon eller som för- arbetena framhåller. Redan därigenom kan det sägas att 11 § StidL då inte berättigade till en fortsatt förvaring i häktet. Vid tiden för den nu aktuella häktesplaceringen fanns inga av Kriminal- vårdsstyrelsen utgivna föreskrifter eller andra anvisningar som uttryckligen angav vem som hade att bevaka häktesplaceringen och se till att den inte blev längre än nödvändigt. agerande får ses mot den- na bakgrund.