frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — Informerade honom att denna handling, det vill säga att nå- gon annan än han själv hämtar sonen, kan betraktas som egenmäktigt förfa- rande. uppgav emellertid att så inte är fallet enligt hans advokat. informerade också om att han kommit överens med C-A., via mobiltelefon, om en mötesplats i där han skulle hämtas upp. I denna situation gjorde chefen för och familjeomsorgen följande bedömning: I den uppkomna situationen görs bedömningen att C-A:s inställning måste tillmätas den största betydelsen inte minst med tanke på hans ålder. Utgångs- punkten är att han inte vill bo hos modern sedan han läm- nat hemmet och sökt hjälp hos polisen . Han har därefter bott i sin stödfamilj i enlighet med föräldrarnas samtycke. Denna stödfamilj finns kvar som ett alternativ. har alltsedan han lämnade hemmet vid- hållit att han inte vill bo hos modern utan hos fadern. Detta har han uttalat till flera personer inom i samt även i moderns närva- ro. Om boende hos modern inte är ett alternativ bör därför frågan ställas till 2 006 /0 7:J O1 fadern om vilka åtgärder han avser vidta innan vidtar andra åtgärder. Vård enligt LVU bedöms inte föreligga. Ett samtycke från båda föräldrarna till vård i familjehem eller annat bo- ende föreligger heller inte. l rådande situation mår C-A. psykiskt mycket dåligt och att verka för andra boendealternativ än de han själv önskar riske- rar menligt på hans psykiska hälsa. bör därför medverka till att C-A. får hämtas av fadern genom hans ombud . Då boende hos mo- dern inte är ett alternativ bör hon underrättas sedan sonen lämnat för att undvika ytterligare psykisk påfrestning hos C-A. tar med denna medverkan inte ställning i vårdnads-, boende- eller umgängesfrå- gan. C-A:s psykiska funktionshinder har beaktats men först i andra hand efter hans egen inställning. Mot bakgrund av denna bedömning tog socialnämnden kontakt med J.E:s syster . som bekräftade att hon var på väg till för att hämta C-A. Hon beräknades anlända till omkring . befann sig, som nämnts tidigare, hos kurator på LSS- enheten då han slutade skolan fram till . När han fick besked om att G.F. skulle hämta honom för transport ned till fadern reagerade han, enligt uppgift, med stor lättnad och blev mycket glad över detta besked. Han hämtades som fadern planerat i . informerades om detta dagen därefter. Naturligtvis infinner sig frågan i vilken grad socialnämnden medverkat till ett överlämnande av C-A. till J.E:s ombud . Ytterligare en fråga är att detta ägde rum utan att D.F. kände till detta. Efter en sammantagen bedöm- ning gjordes emellertid att detta var den lämpligaste lösningen som var mest förenligt med C-A:s bästa. I bedömningen beaktades i första hand barnper- spektivet och C-A:s egen inställning. Det är socialnämndens uppfattning att det inte fanns några andra alternativ då vårdnadshavarna inte var eniga om frivilliga insatser, att C-A:s inställning var entydig samt att tvångsvård enligt bestämmelserna i inte var tillämpliga. var inte aktiv i och beslutade heller inte om ett överlämnande av C-A. Socialnämn- dens handlande begränsades till att underlätta för C-A. att genomföra den plan som fadern upprättat tillsammans med honom. Alternativet hade varit att han ensam tagit sin tillflykt från LSS-enheten till mötesplatsen. Några befo- genheter att hindra honom fanns naturligtvis inte. Det är socialnämndens uppfattning att det inte var felaktigt att bevaka att C-A. på ett betryggande sätt kunde möta G.F. på J.E:s uppdrag. Beträffande informationen till D.F. borde hon självfallet i vart fall ha in- formerats omgående sedan C-A. Att besked om detta dröjde till dagen därpå är inte förenligt med 1 kap. 1 § SoL. Att detta inte skedde beklagas djupt av socialnämnden. Sammanfattningsvis konstaterar socialnämnden att situationen delvis var svårbedömd främst beroende på att familjen tidigare inte var känd hos Indi- vid- och familjeomsorgen i . En lång och komplicerad familjekonflikt var försvårande i sammanhanget vilket i kombination med C- A:s funktionshinder gjorde bedömningen än mer komplicerad. Det här inne- bär naturligtvis att vissa frågor möjligen kunnat hanteras annorlunda men för den sakens skull inte mer korrekt än det som skedde. Flera enskilda samtal ägde rum med C-A. såväl från Individ- och familje- omsorgens sida som från LSS-enhetens. Hans situation bedömdes som myck- et otillfredsställande och att en snabb förändring var nödvändig. I pågående familjerättstvister är det särskilt viktigt att socialnämnden har ett neutralt förhållningssätt gentemot de tvistande parterna. Detta kan ibland av dem uppfattas som att nämnden inte är neutral eftersom parten inte får det gehör för sin uppfattning, som den önskar. roll är alltid att se till barnets bästa och ha barnperspektivet i fokus samt vara lyhörd inför dess 2 006 /0 7:J O1 I de fall barnet riskerar fara illa hos den ene vårdnadshavaren innebär detta, enligt nämndens uppfattning, en skyldighet hos den andre vård- nadshavaren att vidta lämpliga åtgärder, naturligtvis om så behövs, med hjälp av socialnämnden inom ramen för sina befogenheter. Slutligen är det av vikt att värdera om handläggningen av de ärenden som varit aktuella hos socialnämnden rörande C-A. påverkats menligt på grund av det sätt som Individ- och familjeomsorgen och LSS-enheten är organiserad i kommunen. Bedömningen är att så inte är fallet. Sannolikt löstes C-A:s boen- debehov på ett bra sätt tack vare att det fanns pågående insatser i enlighet med LSS. Ett behov av översyn av samarbetsformer, rollfördelning mellan Indi- vid- och familjeomsorgen och LSS-enheten har dock aktualiserats. yttrade sig över remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. Frågor om barns boende m.m. Ett barn står enligt huvudregeln i 6 kap. 2 § första stycket (FB) under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem. Vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenhe- ter. Vårdnadshavaren skall därvid i takt med barnets stigande ålder och ut- veckling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål (6 kap. 11 § FB). Om barnet står under vårdnad av två vårdnadshavare, utövar de sina skyldigheter och rättigheter gentemot barnet tillsammans (6 kap. 13 § första stycket FB). Frågan om var ett barn skall vistas är en angelägenhet som enligt föräldra- balken i första hand ligger inom vårdnadshavarens bestämmanderätt. Om vårdnadshavarna inte kan komma överens om vem barnet skall bo tillsam- mans med får rätten, enligt 6 kap. 14 a § , om barnet står under vårdnad av båda föräldrarna, på talan av en av dem eller båda besluta vem av föräldrarna barnet skall bo tillsammans med. Av 6 kap. 20 § FB framgår att rätten, i mål om vårdnad, boende eller um- gänge, får besluta om vårdnad, boende och umgänge för tiden till dess frågan har avgjorts genom en dom eller ett beslut som har vunnit laga kraft eller föräldrarna träffat avtal om frågan och avtalet har godkänts av socialnämn- den. I 21 kap. FB finns bestämmelser om verkställighet av vad allmän domstol har bestämt i dom eller beslut om bl.a. vårdnad. uppgifter när barn riskerar att fara illa Enligt 5 kap. 1 § SoL skall socialnämnden bl.a. verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden. skall enligt 11 kap. 1 § SoL utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Insatser för ett barn med stöd av socialtjänstlagen bygger på frivillighet och kan således i princip genomföras endast med samtycke från barnets vård- nadshavare samt om barnet har fyllt av barnet självt. 2 006 /0 7:J O1 förutsättningar kan det bli aktuellt med ett tvångsingripande. Bestämmelser härom finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Vård enligt LVU skall beslutas bl.a. om det på grund av fysisk eller psykisk misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. Beslut om vård enligt LVU meddelas av länsrätten efter ansökan av soci- alnämnden. får med stöd av 6 § första stycket LVU besluta om att den unge skall omhändertas om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård enligt LVU och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras. Åtgärder i anledning av att utredning inleddes m.m. inkom en anmälan till i kom- mun från . Av anmälan framgick att C-A. i skolan hade berättat om att han blivit slagen av sina föräldrar. En tid senare, , informerade socialförvaltningen i socialförvaltningen i om att J.E. hade uttryckt oro för C-A:s välbefinnande hos modern. beslutade att enligt 11 kap. 1 § SoL inleda en utredning angående C-A. träffade två socialsekreterare . på hans skola tillsammans med C-A:s lärare. Vid samtalet bekräftade C- A. uppgifterna i anmälan. har ifrågasatt om tjänstemännen vid socialförvaltningen hade rätt att tala med C-A. i skolan utan att hon hade informerats om detta i förväg. På grund av de uppgifter som nämnden erhöll var nämnden skyldig att in- leda en utredning för att klarlägga om C-A. hade behov av stöd eller hjälp från sida. Socialtjänstlagen innehåller bestämmelser som re- glerar barns rätt att komma till tals under utredningen. När en åtgärd rör ett barn skall enligt 3 kap. 5 § andra stycket SoL barnets inställning så långt det är möjligt klarläggas och hänsyn skall tas till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad. Syftet med bestämmelsen är att ett barn skall få ut- trycka sin åsikt i saker som berör barnet personligen (se prop. 1996/97:124 s. 98). Av 11 kap. 10 § första stycket SoL framgår att barn som har fyllt har rätt att själva föra sin talan i mål och ärenden enligt socialtjänstlagen. Ett barn som är bör höras, om det kan vara till nytta för utredningen och barnet inte kan antas ta skada av det (11 kap. 10 § andra stycket SoL). När det gäller att höra ett barn som är anfördes i förarbetena till bestämmelsen (prop. 1979/80:1 s. 567) att lämpligheten av att höra barnet får avgöras med ledning av dess ålder och mognad, vilken betydelse ärendet kan antas ha för barnet men också vilken inställning barnets ställföreträdare har till frågan om barnet skall höras. Barnets rätt att uttrycka sin åsikt betyder 2 006 /0 7:J O1 att dess inställning skall klargöras utan att barnet för den skull sätts i svåra valsituationer. Uppgiften för blir att skaffa sig en bild av barnet och dess behov. Barnet får inte pressas på synpunkter. Det kan föreligga en konflikt mellan önskemål om att inom ramen för en s.k. barnavårdsutredning tala med ett barn och den bestämman- derätt som vårdnadshavaren har över barnet enligt 6 kap. 11 § FB. Jag har behandlat saken i ett beslut , dnr 1059-2003 och 4857- 2003. Därvid uttalade jag sammanfattningsvis att gällande lagstiftning inte ger stöd för socialnämnden att, mot vårdnadshavarens vilja, ha ett samtal med en underårig, om denne inte har nått en sådan mognad att det är tillräckligt med hans samtycke. var vid tillfället och således nära den ålder när han själv skulle ha rätt att föra talan i ärendet. Vad som har kommit fram rörande C-A:s per- sonliga mognad ger inte underlag för att nämndens agerande, att tala med honom utan vårdnadshavarnas samtycke, skulle ha varit felaktigt. Jag lämnar därför frågan, men jag vill i sammanhanget tillägga att , så långt det är möjligt, bör undvika att kontakta barn när dessa befinner sig i skolan. En sådan kontakt kan som regel inte ske utan att en större krets av människor därmed får information som går utöver vad sekretesslagstiftningen medger och alltså är allmänt integritetskränkande (se bl.a. JO 1996/97 s. 258). Det är inte heller givet att skolan, i avsaknad av uttryckligt lagstöd, kan medverka till att socialförvaltningens utredare får träffa barnet där. Jag finner inte skäl att här närmare gå in på den saken. När socialnämnden inleder en utredning med anledning av misstanke om att ett barn i hemmet har blivit utsatt för misshandel måste nämnden alltid över- väga om det är påkallat med några åtgärder för att skydda barnet under utred- ningstiden, t.ex. genom en placering av barnet i ett jourhem. Åtgärder för att skydda barnet kan grundas på frivillighet från vårdnadshavarnas sida men i vissa fall kan det bli nödvändigt att omhänderta barnet med stöd av 6 § LVU. Huruvida det är påkallat med några åtgärder för att skydda bar- net och vilka åtgärder som behöver vidtas kan inte besvaras generellt utan måste bedömas från fall till fall. Nämnden skall därvid beakta hur allvarligt våld som barnet befaras ha blivit utsatt för och risken för att barnet blir miss- handlat på nytt. I förevarande fall fann nämnden att det inte var påkallat med några åtgär- der för att bereda C-A. något särskilt skydd utan att han åtminstone tills vida- re kunde bo kvar hemma hos D.F. Jag har inte underlag för att ifrågasätta den bedömningen. Situationen förändrades efter någon vecka, närmare bestämt , då C-A. begav sig till där han sökte upp polisen och berätta- de om missförhållanden i hemmet. förklarade att han inte ville åka hem till D.F. Man lyckades från polisen eller socialjouren i kommun inte i det akuta skedet få någon kontakt med någon befattningshavare inom i som kunde ta hand om ärendet. 2 006 /0 7:J O1 ren i ordnade då tillsammans med D.F. så att C-A. tillfälligt kunde vara hos den stödfamilj som han tidigare hade beviljats korttidssvistelse hos enligt LSS. När individ- och familjeomsorgen fick kännedom om att C-A. bodde hos stödfamiljen förefaller den ha bedömt att det inträffade inte påkallade någon åtgärd från sida. Frågan om C-A:s boende löstes således mycket formlöst. I detta sammanhang är det viktigt att framhålla att stödfa- miljen var en insats som hade beslutats med stöd av LSS och som hade till syfte att tillgodose ett behov av korttidsvistelse. Den ökning av C-A:s boende där som blev aktuell hade inte något direkt samband med C-A:s funktions- hinder och rätt till insatser enligt LSS utan hade sin grund i att han inte ville bo hos D.F. I den uppkomna situationen har det ankommit på att ordna för C-A:s boende med stöd av socialtjänstlagen eller ytterst genom ett ingri- pande enligt LVU. I praktiken hade detta inte behövt betyda att C-A. inte skulle ha kunnat få bo hos stödfamiljen. Ett beslut om C-A:s boende borde likväl ha beslutats av eftersom det då hade förelegat en klarare reglering av olika frågor som rörde C-A. Som exempel kan nämnas D.F:s umgänge med C-A. När det gäller umgänget har D.F. gjort gällande att hon har fått restriktio- ner angående hennes möjlighet och rätt att ta kontakt med C-A. han vistades hos stödfamiljen. Det finns inte några lagliga begränsningar för vårdnadshavaren att ta kon- takt och umgås med sitt barn om barnet är föremål för insatser enligt LSS. Nämnden kan inte heller med stöd av socialtjänstlagen begränsa en vårdnads- havares kontakter med sitt barn i anledning av en inledd utredning eller om barnet har en frivillig placering enligt SoL. Nämnden och vårdnadshavaren kan naturligtvis träffa en frivillig överenskommelse om hur kontakterna mel- lan barn och vårdnadshavare skall ske utifrån vad som är bäst för barnet. En ensidig begränsning av kontakter och umgänge mellan ett barn och dennes vårdnadshavare kan endast ske om barnet vårdas enligt LVU och ett särskilt beslut fattats enligt 14 § andra stycket LVU. Nämnden har i sitt remissvar anfört att några tvångsåtgärder inte har vidta- gits, men att det är uppenbart att D.F. inte fått tillräcklig information om nämndens befogenheter. Handläggningen i denna del framstår inte som till- fredsställande. Om C-A:s boende hos stödfamiljen hade hanterats inom soci- altjänsten torde frågan ha hanterats på ett tydligare sätt. Problemet rörande ansvaret för C-A:s boende blir särskilt påtagligt när det stod klart att C-A. inte kunde bo kvar hos stödfamiljen. hölls ett möte med , D.F., C-A. och hans stödfamilj. Vid mötet framkom att stödfamiljen på grund av vissa händelser ansåg att den inte längre orkade låta C-A. bo kvar hos dem. vägrade att flytta hem till D.F. Utredningen ger vid handen att arbetet med att rent konkret lösa den upp- komna situationen i första hand har vilat på vid LSS-enheten. Det är viktigt att betona att tjänstemännen vid LSS-enheten endast bör pröva 2 006 /0 7:J O1 och agera i LSS-frågor medan frågor som rör skall hanteras av tjänstemän inom individ- och familjeomsorgen. Det är inte acceptabelt, såsom det synes ha varit i förevarande fall, att enskilda, t.ex. vid möten eller samtal, inte får klart för sig i vilken egenskap en tjänsteman agerar. De olika kontak- ter som LSS-handläggaren vidtog borde inte ha utförts av henne utan av hand- läggaren vid individ- och familjeomsorgen. borde således i den uppkomna situationen ha överlämnat frågan om C-A:s fortsatta boende dit. Att så inte blev fallet är emellertid inte något jag vill lasta henne för. Från sida borde det i ett tidigt skede ha klargjorts för alla berörda att det var individ- och familjeomsorgen som hade ansvaret för utredning och eventuella åtgärder såvitt gällde själva boendefrågan. Nämnden har i remissvaret vidgått att det synes ha rått en viss otydlighet i rollfördelningen mellan handläggarna vid individ- och familjeomsorgen och LSS-enheten. Jag kan därvid konstatera att nämnden har aktualiserat behovet av en översyn av samarbetsformerna mellan individ- och familjeomsorgen och LSS-enheten. Mot denna bakgrund finner jag inte skäl att gå vidare i min granskning av saken. har även klagat på att kontakt togs med J.E. i den rådande situationen. För att nämnden skall kunna vidta någon åtgärd inom ramen för social- tjänstlagen eller LSS beträffande ett barn krävs samtycke från barnets vård- nadshavare. Att en domstol har förordnat att barnet skall bo tillsammans med en av vårdnadshavarna innebär inte att den vårdnadshavaren ensam kan beslu- ta att barnet skall placeras utanför det egna hemmet. I denna del synes nämn- dens handläggning stå i överensstämmelse med de bestämmelser som finns om hur skall arbeta. Händelserna då C-A. Diskussionerna ledde till att C-A. fick övernatta hos sin kontaktperson. därefter skulle vistas var inte bestämt. hade till vid LSS-enheten uppgivit att han skulle avvika från . På initiativ av personalen på hölls mot denna bakgrund ett möte vid vilket personal från individ- och familjeomsorgen och LSS-enheten del- tog. hade tjänstemän vid socialförvaltningen kontakt med såväl D.F. Chefen för individ- och familjeomsorgen talade med J.E. Enligt en journalanteckning sades då bl.a. följan- de. Han uppger att han själv inte har möjlighet att komma upp och hämta sonen. Därför har han bett sin syster, , som fn befinner sig i Vem- hån i , att hämta C-A. Informerar honom att detta kan vara riska- belt då det kan betraktas som egenmäktigt förfarande om någon annan än han själv hämtar sonen. uppger att så inte är fallet enligt hans advokat. säger att han har kommit överens med C-A. om en mötesplats i där han skall hämtas upp. kontaktade senare G.F. per telefon och lämnade telefonnum- ret till vid LSS-enheten, där C-A. hämtade C- A. vid LSS-enheten där han hade vistats i väntan på att G.F. 2 006 /0 7:J O1 Nämnden har i remissvaret anfört att nämnden inte var aktiv i eller beslu- tade om att överlämna C-A. till J.E:s syster. Nämndens handlande begränsa- des till att underlätta för C-A. att genomföra den plan som C-A. hade gjort upp med J.E. informerades inte om detta. Enligt nämndens uppfattning var det inte felaktigt att bevaka att C-A. på ett betryggande sätt kunde möta J.E:s syster. Det pågick vid den nu aktuella tidpunkten ett mål vid angående bl.a. vårdnaden om C-A. Något interimistiskt beslut om att C-A. inte längre skulle bo hos D.F. förelåg dock inte. Vid detta förhållande hade nämnden i princip att utgå från vad tidigare hade förordnat om C-A:s boende, nämligen att C-A. skulle bo hos D.F. Detta innebär emel- lertid inte att nämnden har behövt förhålla sig helt passiv i tvisten om C-A:s boende. C-A:s boendesituation var vid tillfället problematisk, eftersom C-A. inte ville bo hos D.F. Till detta kommer hans särskilda behov av stöd och den djupa konflikten mellan föräldrarna. Att domstol tidigare hade förordnat att C-A. skulle bo tillsammans med D.F. har inte utgjort ett hinder för nämnden att vid samtal med föräldrarna och i samförstånd försöka finna en lösning på var C-A. Eftersom föräldrarna hade gemensam vårdnad har nämnden inte utan vidare kunnat verka för att en av dem skulle ha hand om barnet. handlande skall ske öppet och i samråd med föräldrarna. Om handlar på ett sätt som hos någon av föräldrar- na är ägnat att ifrågasätta myndighetens opartiskhet, riskerar man att konflik- ten förvärras och äventyrar därmed möjligheten att få till stånd lösningar som är bäst för barnet. Handläggarna måste därför vinnlägga sig om att arbeta på ett sätt som kan godtas av alla berörda. Förvaltningen blev informerad om att J.E. hade kommit överens med C-A. om att han skulle åka ned till J.E. i och att J.E:s syster skulle hämta honom i . Detta var även något som C-A. uttalade som sin vilja till förvaltningen. I detta läge kontaktade förvaltningen G.F. och överenskom med henne att hon kunde hämta C-A. Detta gjordes trots att det måste ha varit uppenbart att D.F. bestämt motsatte sig att C-A. skulle flytta till sin far. Det finns inte anledning att utgå från annat än att nämnden agerade utifrån vad den bedömde vara bäst för C-A. Det är dock inte acceptabelt att nämnden gick bakom ryggen på D.F. Jag har förståelse för att hon uppfattade situatio- nen som om förvaltningen tillsammans med J.E. hade beslutat att C-A. i fort- sättningen skulle bo hos honom. Enligt min mening borde förvaltningen, i avsaknad av D.F:s samtycke, ha avhållit sig från att befatta sig med frågan om hämtningen av C-A. Det rimliga hade varit att D.F. hade informerats om situationen och om att nämnden, då den inte fann att förutsättningar förelåg för att ingripa med stöd av LVU, inte hade någon möjlighet att agera i ärendet eller förhindra resan till . 2 006 /0 7:J O1 har framfört klagomål mot att onödigt många personer från LSS-enheten och har involverats i ärendet och har ifrågasatt om det inte föreligger någon intern sekretess vid myndigheten. Individ- och familjeomsorgsenheten och LSS-enheten ligger båda organi- satoriskt under i . Enligt 7 kap. 4 § sekretesslagen (1980:100) gäller som regel inom social- tjänsten sekretess för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller honom närstående lider men. Vid tillämpningen av sekretesslagen jämställs med socialtjänst verksamhet enligt LSS. Inom en myndighet gäller sekretess mellan olika verksamhetsgrenar när dessa är att anse som självständiga i förhållande till varandra (1 kap. 3 § tred- je stycket sekretesslagen). Inom anses emellertid i allmänhet inte finnas några sådana självständiga verksamhetsgrenar. Det finns olika uppfattningar om hur man skall se på frågan om sekretess mellan och enligt den nu gällande lagstiftningen när det är fråga om en och samma nämnd som svarar för de båda verksamheterna. Frå- gan om sekretess mellan och verksamhet enligt LSS har bl.a. diskuterats i Offentlighets- och sekretesskommitténs huvudbetänkande Ny sekretesslag (SOU 2003:99, del 1, s. 274). Kommittén ansåg att, eftersom verksamheterna står varandra nära och i vissa hänseenden kan anses utgöra komplement till varandra, de i sekretesslagens mening bör anses som en och samma verksamhet. Även om inte myndighetsintern sekretess råder innebär detta inte att en be- fattningshavare har obegränsad frihet att lämna uppgifter som omfattas av sekretess till andra inom myndigheten. Det ligger i sakens natur att känsliga uppgifter som omfattas av sekretess endast bör vidarebefordras om det finns ett befogat tjänsteintresse.