frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — har anstalten varit fullbelagd och även överbelagd. Platsantalet uppgick fram till d.å. (2005; JO:s anm.) till 122 platser; uppgår platsantalet till 106. Av ordnings- och säkerhetsskäl beslutade anstalten att alla intagna skulle bära ett enkelt id-kort med fotografi och intagningsnummer för att personalen skulle kunna säkerställa varje intagens rätta identitet i samband med t.ex. medicinutdelning, kontrollräkning samt att det var rätt intagen som begärde ut tillhörigheter ur sitt civilförråd. Bakgrunden och den vidare hanteringen av id-korten framgår av en lokal regel utfärdad av anstaltens chef . efter det att fotograferingen av de intagna var slutförd klistrades ett kort också upp på respektive intagens skåpsdörr i ci- vilförrådet som är en integrerad del av anstaltens centralvakt. Efter syn- punkter från intagna beslutades tämligen omgående att korten skulle tas bort från skåpsdörrarna vilket också skedde. Det enda kort som finns är således det som den intagne själv skall bära. J.S. redogör i sin anmälan till JO för en ordväxling han haft med . har inkommit med ett yttrande. Enligt myndighetens mening kan inte yttranden uppfattas som hot av något slag utan endast som ett konstaterande att en intagen är i sin fulla rätt att anmäla anstalten och/eller personal till JO om han är missnöjd med beslut eller åtgärder som anstalten vidtar. Något explicit lagstöd för att fotografera intagna för tillverkning av id-kort finns inte. Å andra sidan skall korten enbart användas av den intagne under verkställigheten i anstalt. Några kopior tillverkas inte och korten sparas inte i någon form av register. Mot bakgrund av det sagda finner inte att anstalten handlat felaktigt eller att personal har uppträtt olämpligt. J.S:s anmälan och remissvar översändes till dåva- rande (numera Kriminalvården, huvudkontoret) för yttrande. I sitt remissvar anförde huvudkontoret, genom överdirektören , följande. I detta ärende är såväl själva den fysiska hanteringen av de tagna fotografier- na som frågan om lagstöd för fotografering av intagna av intresse. I de av JO remitterade handlingarna framgår bl.a. att fotografierna av de in- tagna sattes upp på de intagnas skåp i civilförrådet som hör till anstaltens centralvakt. J.S:s påpekande att de därmed kunde ses av envar som passerade centralvakten har inte motsagts av den dåvarande . Oavsett att fotografierna först täcktes över och sedan helt togs bort från skåpen var åtgärden att över huvud taget sätta upp dem uppenbart olämplig med hänsyn till de intagnas anonymitetsskydd. En skyldighet för den enskilde att underkasta sig fotografering är ett ingrepp i den enskildes personliga förhållanden som enligt 8 kap. 3 § regeringsformen kräver stöd i lag. Exempel på sådan lagstiftning finns t.ex. i 28 kap. 14 § och i 5 kap. 5 § utlänningslagen (1989:529) som ger Migra- tionsverket eller polismyndigheten rätt att under vissa förutsättningar fotogra- fera en utlänning. 2 006 /0 7:J O1 Någon sådan motsvarande regel finns inte i lagen (1974:203) om kriminal- vård i anstalt. Det finns därmed inte uttryckligt lagstöd för att fotografera intagna i anstalt som ett led i myndighetsutövningen. Att detta lagstöd saknas har också noterats av som i betänkandet Framtidens kriminalvård (SOU 2005:54) föreslår att en bestämmelse om rätt att fotografera intagna skall införas. Kriminalvården har i sitt remissvar tillstyrkt det förslaget. Verksamhetsstället anstalten har således, som ett led i myndighets- utövningen, fotograferat intagna vilket inte har stöd i lagstiftningen. J.S. gavs tillfälle att yttra sig över remissvaren. I beslut anförde JO följande. En skyldighet för den enskilde att underkasta sig fotografering eller någon annan liknande åtgärd torde utgöra ett sådant ingrepp i den enskildes person- liga förhållanden som enligt 8 kap. 3 § regeringsformen kräver stöd i lag (jfr JO:s ämbetsberättelse 2004/05 s. 98 och Justitiekanslerns beslut i ärende med dnr ). En förutsättning för att en anstalt skall få fotografera intagna är således att fotograferingen inte genomförs med tvång eller annars mot den enskildes vilja. Såvitt framkommit av utredningen har anstalten inte före fotograferingen efterhört de intagnas inställning i frågan. Inte heller har anstalten på ett tydligt sätt redovisat för de intagna för vilket ändamål fotografierna skulle användas. Att så sker får anses vara en förutsättning för att en intagen skall kunna avgö- ra om han eller hon skall tillåta fotograferingen. För sin underlåtenhet i dessa avseenden förtjänar anstalten kritik. Enligt 4 kap. 14 § föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt, KVVFS 2005:2 (numera ersatt av KVFS 2006:20), skall hänsyn tas till de intagnas anonymitetsskydd vid studiebesök eller besök av andra utomstående. Av utredningen i ärendet framgår att fotografier av intagna inledningsvis placerades på ett sådant sätt vid centralvakten att de var synliga för besökande och andra utomstående. För detta kan anstalten inte undgå kritik. Anstalten har emellertid tagit ned fotografierna. Det finns inte anledning för mig att vidta någon ytterligare åtgärd i den här delen. har i sitt remissvar tillbakavisat påståendena om att skulle ha bemött J.S. på ett olämpligt sätt. Det framstår inte som meningsfullt att utreda saken ytterligare. Avslutningsvis vill jag framhålla att jag har förståelse för att vissa anstalter har behov av att fotografera de intagna för att t.ex. kunna kontrollera deras identitet. Denna fråga har också behandlats av i betänkandet Framtidens kriminalvård (SOU 2005:54). Enligt kommittén bör det införas en lagbestämmelse som medger att en intagen får fotograferas bl.a. när han eller hon anländer till anstalten (se s. 557 f.). Eftersom behovet av en sådan reglering har aktualiserats i detta ärende, överlämnas en kopia av mitt beslut till och justitieutskott. 2 006 /0 7:J O1 Visitation av en intagens bil (Dnr 2745-2005) klagade på att en tjänsteman vid anstalten Singeshult hade utfört en visitation av en bil som tillhörde en av de intagna i anstalten. I anmä- lan anfördes huvudsakligen följande. Bilen, som var parkerad, visiterades av en tjänsteman utan att personen som ägde bilen var misstänkt för någon olag- lig verksamhet. I efterhand ville en annan tjänsteman att bilens ägare skulle godkänna visitationen. Denne vägrade dock då visitationen redan var genom- förd. anmodades att yttra sig över det som förtroenderådet framfört i sin anmälan. hämtade härvid in yttrande från den ansvarige kriminalvårdsinspektören , vid anstalten Singeshult. I detta yttrande anförde han följande. Den dåvarande tillfälliga anstaltsledningen hade beslutat att, för att anstalten skulle medverka till att intagna skulle få låna bilar av varandra, ställa som krav att bilarna skulle visiteras. Den intagne skulle då muntligt ge sitt medgi- vande till visitationen. Först efter visitation av bilen skulle anstalten medverka till att bilnycklarna kunde lämnas ut till den intagne som skulle låna bilen. An- ledningen till beslutet var att minimera risken för smuggling mellan intagna. I det nu aktuella fallet ville en av anstaltens intagna låna ut sin bil till en annan intagen. följde de instruktioner han erhållit av den dåvarande anstaltsledningen. Han informerade den intagne som skulle låna ut sin bil om att förutsättningarna var att personalen skulle få möjlighet att titta igenom bilen. Den intagne gav sitt muntliga medgivande till visitationen. uppger att han handlat enligt givna instruktioner och han har inte visiterat bilen på egen hand. har berättat att efter visitationen önskade han inhämta ett skriftligt godkännande men detta avböjde den intagne. I samband med händelsen fick undertecknad information om vad som hade hänt eftersom jag då var myndighetens rättsvårdare. Jag informerade om gällande bestämmelser för visitation av bilar och rutinerna ändrades omedel- bart. Någon visitation av bilar har därefter ej gjorts. anförde för egen del, genom kriminal- vårdschefen , följande. I kriminalvårdsinspektören yttrande framgår att det av tidiga- re tillfällig anstaltsledning vid Singeshult (anstalten är relativt öpp- nad, ) beslutats att, för att intagna skulle få möjlighet att låna bil av varandra, ställa som krav att bilarna skulle kunna visiteras. Anledning- en till detta beslut var att minimera insmugglingsrisken. Händelsen inträffade enligt förtroenderådet, men anser att tid- punkten inte är korrekt utan menar att detta var tidigare. 2 006 /0 7:J O1 I samband med visitationen fick , som då var myndighetens rättsvårdsinspektör, information om händelsen och instruktioner och rutiner ändrades direkt. Därefter har inte visitation av bilar tillhörande intagna gjorts. Myndigheten medger av skäl som ovan angetts att ett fel begicks vid visi- tation av en intagens bil. Felet orsakades av felaktiga instruktioner, men dessa instruktioner ändrades och därefter har inte visitationer av intag- nas bilar gjorts. Det är beklagligt att anstalten hade felaktiga instruktioner, men avsikten var att i samråd med intagna försöka medverka till gagn för de intagna. gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret. Vid kontakt med anstalten upplystes följande. Den undersökta bilen i fråga var parkerad på en parkeringsplats inom anstaltsområdet. Parkeringen ligger utanför de intagnas fritidsområde. I beslut anförde JO följande. Kriminalvården anses ha befogenhet, trots att uttryckligt lagstöd för detta saknas, att undersöka sina förvaringslokaler och den egendom som finns i dessa i syfte bl.a. att vidmakthålla frihetsberövandet (se prop. 1978/79:62 s. 28 samt JO 1999/2000 s. 148 och JO 1997/98 s. 190). I det sistnämnda beslutet anförde dåvarande justitieombudsmannen bl.a. följande. De kontrollåtgärder som således anses tillåtna inom kriminalvården utan uttryckligt lagstöd kan dock enligt min mening inte anses omfatta även intag- nas bilar, ens om de står parkerade inom anstaltens område. Mot bakgrund av det syfte som låg bakom den nu aktuella genomsökningen av H.D:s bil att på grund av upptäckt av anstalten tillhörigt gods i en annan bil kontrollera om det i hans bil fanns något som tillhörde anstalten är det uppenbart att den undersökning som gjordes är att anse som en husrannsakan enligt 28 kap. 1 § . Sådan husrannsakan kan, som ovan nämnts, företas efter förordnande härom av undersökningsledare, åklagare, rätten samt undantags- vis av polisman. Anstalten har alltså inte haft rätt att utan ett sådant förord- nande företa en undersökning av bilen. För den felaktiga handläggningen av frågan kan anstalten självfallet inte undgå allvarlig kritik. Jag börjar med att konstatera att den aktuella visitationen gjordes med stöd av instruktioner till anstaltens personal som enligt såväl anstalten som kriminal- vårdsmyndigheten inte borde ha utfärdats. Dessa instruktioner ändrades ome- delbart, och några visitationer av bilar har enligt uppgift därefter inte gjorts. Jag saknar anledning att göra något ytterligare uttalande i denna sak. Jag vill tillägga att jag för egen del har svårt att se att det i rättsligt avse- ende skulle vara någon skillnad på att undersöka egendom som påträffats i anstaltens lokaler och egendom som påträffats utanför dessa men inom anstal- tens område, så länge undersökningen sker som ett led i kriminalvårdens uppdrag att upprätthålla ordning och säkerhet i anstalten. Sammanfattningsvis är det alltså önskvärt med klargörande lagstiftning så som föreslås av i betänkandet SOU 2005:54 s. 551 f. Jag skickar därför en kopia av detta beslut till och riks- dagens justitieutskott för kännedom. 2 006 /0 7:J O1 Hanteringen av inkommande försändelser till en intagen (Dnr 4615-2005) klagade, i en anmälan som kom in till JO , på hur anstalten hade hanterat två försändelser till honom. Han anförde därvid bl.a. följande. För en månad sedan fick han av vänner i och tillsänt sig vadderade kuvert innehållande bl.a. tidningar och brev. Han fick dock endast del av innehållet i kuverten. De vadderade kuverten hade säker- hetsgruppen vid anstalten, utan något godtagbart skäl, kastat bort. Eftersom avsändaradressen stod på kuverten, har han inte kunnat skriva tillbaka till avsändarna och tacka för försändelserna. Anmälan remitterades till för yttrande. I sitt remissvar anförde myndigheten, genom tf. kriminalvårdschefen , i huvudsak följande (bifogat yttrande har här utelämnats). från säkerhetsgrupp har inkommit med yttrande. Han har uppgivit i huvudsak följande. har inte klagat på att de vadderade kuverten slängts tidigare, detta är det första klago- mål säkerhetsgruppen tar del av. Anledningen till att vadderade kuvert inte tillåts är att de är svåra att granska och därför lätta att dölja kontraband i. Det är alltså av säkerhetsskäl de vadderade kuverten inte tillåts på avdelningen. Åtgärden att endast låta den intagne ta del av innehållet i försändelsen utan det vadderade kuvertet syftar till att förkorta handläggningstiden för gransk- ning av intagnas försändelser. Alternativet till denna rutin är att överlämna det vadderade kuvertet till myndighetens centralförråd där respektive avdelnings förrådsansvarige vårdare granskar innehållet. Kuvertet kommer då att för- tecknas och förvaras bland den intagnes övriga tillhörigheter. Mot bakgrund av de praktiska omständigheterna anser Kriminalvårdsmyn- digheten att rutinen att uppbrutna och tomma vadderade kuvert kastas istället för att förvaras i centralförrådet tills den intagne friges eller förflyttas är rimlig. Det är ogörligt att förvara alla uppbrutna kuvert i centralförrådet. Dock skall den intagne meddelas eventuell avsändaradress på kuvertet innan det slängs. Att detta inte skett i AG:s fall är olyckligt. Myndigheten kommer att se över sina rutiner avseende meddelande om avsändaradress. gavs tillfälle att yttra sig över remissvaret. I beslut anförde JO följande. Enligt 26 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) får brev eller andra försändelser till eller från den som är intagen i en sluten anstalt grans- kas för undersökning av om de innehåller något otillåtet föremål. Av 27 § KvaL följer att granskningen inte får vara mer ingående än som är nödvändigt med hänsyn till granskningens syfte. Brev eller andra försändelser 2 006 /0 7:J O1 som granskats får kvarhållas, om det är påkallat av säkerhetsskäl. Den intagne skall i så fall genast underrättas därom. Är det fråga om ankommande försän- delser skall den intagne, i den utsträckning det lämpligen kan ske, få känne- dom om innehållet. En kvarhållen försändelse skall utlämnas till den intagne så snart det kan ske och senast när anstaltsvården upphör, om ej särskilda skäl talar däremot. Av utredningen framgår att anstalten kvarhållit del av till A.G. ställda för- sändelser, nämligen de vadderade kuverten. I enlighet med gällande regelverk borde A.G. ha underrättats om skälet till detta samt eventuella uppgifter som framgick av kuverten. Så har inte skett. För detta kan anstalten inte undgå kritik. Det är vidare klarlagt att de vadderade kuverten har kastats i stället för att förvaras för den intagnes räkning till dess att han flyttas eller friges. Enligt min mening är det tveksamt om ett sådant förfaringssätt är förenligt med lagstiftningen på området. Som framgår ovan skall en kvarhållen försändelse utlämnas till den intagne senast när anstaltsvården upphör, om ej särskilda skäl talar däremot. Sådana skäl kan anses föreligga t.ex. om ett brev har pre- parerats med narkotika som svårligen låter sig avskiljas från papperet (prop. 1974:20 s. 138 f.). Enbart det förhållandet att anstalten saknar lämpliga förva- ringsmöjligheter torde inte utgöra tillräckliga skäl att, utan den intagnes med- givande, kasta del av en försändelse. En prövning av om särskilda skäl före- ligger måste dessutom göras i varje enskilt fall. Mot bakgrund av det anförda utgår jag från att anstalten ser över sina ruti- ner i fråga om hur kvarhållna försändelser skall hanteras. Avslutningsvis vill jag dock uttrycka förståelse för kriminalvårdsmyndig- hetens uppfattning att det är förenat med stora praktiska problem att förvara alla uppbrutna kuvert i anstaltens centralförråd. Detta är emellertid en konse- kvens av den nuvarande regleringen. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till . Jag vill i det sammanhanget även nämna att i sitt betänkande Framtidens kriminalvård (SOU 2005:54) indirekt berör frågan då den diskuterar om kriminalvården bör ha kvar sin rätt att i speciella fall vägra att lämna ut en försändelse, se s. 507. Säkerhetsklassning av anställningar inom kriminalvården (Dnr 4616-2005) Fem anställda inom kriminalvården klagade på att hade beslutat att all personal skulle placeras i säkerhets- klass 3 enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627). De framförde därvid syn- punkter såväl på beslutet i sak som på att säkerhetsskyddslagen inte innehåller några möjligheter till överklagande. Enligt anmälarna innebär Kriminalvårds- styrelsens beslut ett oproportionerligt ingrepp i deras integritet som anställda inom kriminalvården. 2 006 /0 7:J O1 En anmälan med samma innehåll gavs in till Justitiekanslern (). Mot bakgrund av att JO hade beslutat att ta upp ärendet till utredning fann JK inte skäl att vidta någon åtgärd (se JK:s ärende, dnr 5474-05-21). beslut begärdes in och granskades (dnr 49-2005- 1513). Anmälan remitterades till (numera Kriminalvår- den, huvudkontoret) för yttrande. I sitt remissvar anförde Kriminalvården, genom generaldirektören , följande. Med anledning av att beslutade att alla anställningar som inte redan var placerade i säkerhetsklass 2 enligt säkerhetsskyddslagen skulle placeras i säkerhetsklass 3, har C.M. m.fl. anhål- lit om att skall utreda och göra en bedömning av om Kriminalvården i något avseende tillämpar säkerhetsskyddslagen felaktigt. Kriminalvården har till huvuduppgift att verkställa utdömda påföljder, bedri- va häktesverksamhet samt utföra transporter och personutredningar i brott- mål. Kriminalvården skall se till att påföljder verkställs både på ett säkert och på ett humant sätt. Personalen är en förutsättning för att Kriminalvården skall kunna fullgöra sitt uppdrag. Det ställs därför höga krav på personalens pålit- lighet. har det inträffat ett antal mycket allvarliga händelser inom kriminalvården, vilka inneburit att såväl intagna som personal utsatts för allvarligt våld eller hot om våld. Intagna försöker på olika sätt att påverka personalen. Rymningar och fritagningar har inträffat. Det har också före- kommit att personal tagits som gisslan. En av de allvarligaste händelserna var fritagningen av tre personer från kriminalvårdsanstalten . Utredningen visade att personal inom kriminalvården varit behjälplig inför fritagningen. Fyra anställda åtalades, varav en dömdes för främjande av flykt och grovt vapenbrott, medan tre frikändes. Tingsrättens dom har över- klagats. Kriminalvården har vidtagit ett stort antal åtgärder av olika slag för att öka säkerheten och förhindra liknande händelser . Bland annat är en modell med kontinuerliga säkerhetssamtal med personalen under införande. Händelserna väckte också frågor om kriminalvårdens kontroll av personalen var tillfredsställande. Kriminalvården hade endast kontrollerat i belast- nings- och misstankeregistren beträffande dem som skulle anställas. Man undersökte därför möjligheterna till kontroll enligt säkerhetsskyddslagen. Kontakter togs med bl.a. Säkerhetspolisen och . Regeringen beslutade att placera generaldirektör och överdirektör i säkerhetsklass 1. beslutade om inplacering i säkerhetsklass 2 av vissa anställningar. beslutade att övriga anställningar inom kriminalvårdsverket skulle placeras i säkerhets- klass 3. Beslutet bereddes i enlighet med samverkansavtalet. Beslutet innebar att ett stort antal kontroller måste genomföras. Det beslu- tades därför att genomförande av beslutet skulle ske i tre steg. Kontrollen av personalen vid slutna anstalter och häkten genomfördes . Steg 3 som skulle omfatta öppna anstalter, frivården och återstående anställda vid har inte genomförts. 2 006 /0 7:J O1 Innan registerkontroll genomfördes inhämtades samtycke från de berörda i enlighet med 19 § säkerhetsskyddslagen. I ett antal fall har samtycke inte lämnats. I dessa fall har dock gjorts bedömningen att det på annat sätt fanns sådan kunskap om personerna att säkerhetsprövningen kunde genomföras utan registerkontroll. Inom finns ett relativt stort antal anställda som inte är svenska medborgare. Kriminalvården har i dessa fall (ca 150) sökt dispens av regeringen i enlighet med 29 § säkerhetsskyddslagen. Sådan dis- pens har meddelats i enlighet med Kriminalvårdens framställningar. Av artikel 8 i följer att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Av artikeln följer också att offentlig myndighet inte får inskränka åtnjutandet av denna rättighet med undantag för vad som är stadgat i lag och i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till landets yttre säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd, förebyggande av oordning eller brott, hälsovår- den, skyddandet av sedligheten eller av andra personers fri- och rättigheter. I säkerhetsskyddslagen (1996:627) finns bestämmelser om säkerhetsskydd. Av 6 § framgår att med säkerhetsskydd avses 1.skydd mot spioneri, sabotage och andra brott som kan hota rikets säkerhet, 2.skydd i andra fall av uppgifter som omfattas av sekretess enligt sekre- tesslagen (1980:100) och som rör rikets säkerhet och 3.skydd mot terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terrorist- brott (terrorism), även om brotten inte hotar rikets säkerhet. Säkerhetsskydd skall enligt 7 § förebygga 1.att uppgifter som omfattas av sekretess och som rör rikets säkerhet obehö- rigen röjs, ändras eller förstörs (informationssäkerhet), 2.att obehöriga får tillträde till platser där de kan få tillgång till uppgifter som avses i 1 eller där verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet bedrivs (tillträdesbegränsning) och 3.att personer som inte är pålitliga från säkerhetssynpunkt deltar i verksam- het som har betydelse för rikets säkerhet (säkerhetsprövning). Säkerhetsskyddet skall även i övrigt förebygga terrorism. Enligt 11 § skall säkerhetsprövning göras innan en person genom anställ- ning eller på något annat sätt deltar i verksamhet som har betydelse för rikets säkerhet eller anlitas för sysslor som är viktiga för skyddet mot terrorism. Prövningen skall klarlägga om personen kan antas vara lojal mot de intressen som skyddas i lagen och i övrigt pålitlig från säkerhetssynpunkt. Vid säker- hetsprövning som avser anställning eller liknande som placerats i säkerhets- klass skall enligt 13 § säkerhetsprövningen även omfatta registerkontroll. Registerkontroll innebär att uppgifter inhämtas bl.a. från belastnings- och misstankeregistren och från Säkerhetspolisens register (12 §). Av 17 § framgår att en anställning skall placeras i säkerhetsklass, om den anställde 1.i stor omfattning får del av uppgifter som omfattas av sekretess och som är av synnerlig betydelse för rikets säkerhet (säkerhetsklass 1), 2.i en omfattning som inte är obetydlig får del av sådana uppgifter som avses i 1 (säkerhetsklass 2) eller 2 006 /0 7:J O1 3.i övrigt får del av uppgifter som omfattas av sekretess och som är av bety- delse för rikets säkerhet, om ett röjande av uppgifterna kan antas medföra men för rikets säkerhet som inte endast är ringa (säkerhetsklass 3). Enligt 19 § skall den som säkerhetsprövningen gäller ha gett sitt samtycke innan registerkontroll får göras. Regeringen har enligt 20 § möjlighet att föreskriva att vissa myndigheter får besluta om placering i säkerhetsklass och om registerkontroll. Regeringen har i säkerhetsskyddsförordningen (1996:633) gett bl.a. Kriminalvårdsstyrel- sen (fr.o.m. Kriminalvården) rätt att besluta om placering i säkerhetsklass 2 och 3 och om registerkontroll. Enligt 29 § säkerhetsskyddslagen får en säkerhetsklassad anställning vid staten, en kommun eller ett landsting innehas endast av den som är svensk medborgare.