frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — I och med införandet av lagen om offentlig anställning anses nume- ra även en statlig anställning vila på avtalsrättslig grund (se prop. 1993/94:65 s. 30). Flera avgöranden från Arbetsdomstolen talar också för en utveckling som går ut på att förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare i offentlig sektor i allt högre grad anses vila på civilrättslig grund (se t.ex. AD 1999 nr 21). Härtill kommer följande aspekter. En sådan frivillig drogtest som den nu aktuella, alternativt ett beslut om en sådan åtgärd med stöd av arbets- ledningsrätten, kan sägas syfta till att tillgodose krav på säkerhet i verksamhe- ten samt att säkerställa en god arbetsmiljö. Dessa intressen delas av såväl privata som offentliga arbetsgivare. Det kan därför ifrågasättas om inte möj- ligheterna är desamma för privata och offentliga arbetsgivare att genomföra frivilliga drogtester alternativt under vissa förutsättningar besluta om en drog- 2 006 /0 7:J O1 test med stöd av arbetsledningsrätten (jfr Westregård, Integritetsfrågor i ar- betslivet, s. 221 ff.). Enligt styrelsen kan vidare ifrågasättas om alkoholutandningsprovet i den aktuella situationen kan anses som påtvingat i regeringsformens bemärkelse. Arbetsgivarens företrädare har, eftersom det fanns misstanke om att K.J. var påverkad av alkohol, frågat honom om han var villig att lämna alkoholutand- ningsprov. Till detta ställde sig K.J. Alkoholutandningsprovet i fråga har således varit frivilligt. Det synes inte ha varit förenat med någon sanktion om K.J. avböjt att lämna ett prov. JO har tidigare uttalat (JO 1984/85 s. 227 och JO:s beslut med dnr 755-2003) att den enskilde kan avstå från grundlagsskyddet för den kroppsliga integriteten genom att lämna sitt medgivande till en viss åtgärd; detta dock under förutsättning att avståendet är frivilligt och inte påtvingat ens genom hot om sanktion. Frivilligheten får inte heller anses illusorisk. I det ärende som det äldre uttalandet gäller hade den enskilde oftast inte om han eller hon ville undvika vistelse i kriminalvårdsanstalt något annat val än att i boendekontrakt samtycka till att lämna urinprov. Här kan även hänvisas till bedömningsgrunderna i det ovan nämnda rättsfallet AD 1984 nr 94. I det nu aktuella fallet synes K.J. varken uttryckligen eller underförstått ha hotats av någon sanktion. Åtgärden har utförts i avskildhet på ett tjänsterum och uppgifterna om K.J:s inställning i frågan och om eventuell åtgärd torde omfattas av personalsocial eller personaladministrativ sekretess. Samtycket har således inte varit illusoriskt i den meningen att K.J. riskerat kritik från arbetskamrater om han nekat att utföra provet. Även om genomförandet av alkoholutandningsprovet skulle ses som ett utövande av offentlig makt kan åtgärden således enligt styrelsens uppfattning, mot bakgrund av det sätt på vilket den har utförts i det nu aktuella fallet, inte sägas stå i strid med gällande rätt. Förbundet yttrade sig över remissvaren. Förbundet framförde därvid bl.a. att K.J:s åsidosättande av order om att utföra provet kunde ha lett till att arbets- givaren med stöd av 14 § lagen om offentlig anställning hade övervägt att meddela en disciplinåtgärd. I beslut anförde JO följande. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp dit bl.a. alkoholutandningsprov räknas. Begränsningar i skyddet får göras genom lag enligt 2 kap. 12 § reger- ingsformen. har gjort gällande att hans rättigheter enligt 2 kap. 6 § regeringsfor- men kränkts genom att han tvingats lämna ett alkoholutandningsprov. har genmält att regeringsformens regler inte är till- lämpliga inom anställningsförhållandet. Kravet på alkoholutandningsprov framställdes inom ramen för arbetsledningsrätten. har vidare anfört att alkoholutandningsprovet i vart fall lämnades frivilligt. När det gäller frågan om regeringsformens tillämplighet kan följande an- märkas. Regeringsformen skyddar den enskilde mot ingrepp i bl.a. den kroppsliga integriteten från det allmänna. Den första frågan som uppkommer är alltså om staten (eller dess representant, i detta fall kriminalvårdsmyndig- heten) inom ett anställningsförhållande uppträder som en enskild arbetsgivare eller som representant för det allmänna. 2 006 /0 7:J O1 I Arbetsdomstolens avgörande AD 1984 nr 84 slås fast att 2 kap. 6 § reger- ingsformen kan vara tillämplig på en offentlig arbetsgivare. Enbart den omständigheten att frågan om tillämpningen av skyddsregeln i 2 kap. 6 § uppkommit inom ramen för ett anställningsförhållande är alltså inte tillräcklig för slutsatsen att skyddsreglerna inte skall tillämpas. I samma riktning går t.ex. JO-avgörandet JO 2003/04 s. 140 där utgångspunkten för avgörandet är att 2 kap. 6 § är tillämplig. Dåvarande justitieombudsmannen anförde bl.a. att försöksverksamheten med inpasseringskontroll vid några kriminalvårdsanstalter inte kunde anses strida mot regeringsformen eftersom de anställdas deltagande i kontrollen åtminstone i formell mening var frivilligt. Försöksverksamheten genomfördes utan uttryckligt lagstöd. Jag delar den uppfattning som kommer till uttryck i dessa avgöranden. anses det numera att även statliga anställningar vilar på en civil- rättslig grund i form av enskilda anställningsavtal mellan en anställd och hans anställningsmyndighet även om där finns klara offentligrättsliga inslag, t.ex. att anställningsmyndighetens formella ingående av sådana avtal har formen av ett myndighetsbeslut (se prop. 1993/94:65 s. 30). Gränsdragningen kan vara besvärlig, och har också hävdat att arbetstagaren inte omfattas av det skydd som avses i 2 kap. 6 § regeringsformen när den offentlige arbetsgivaren utövar arbetsledningsrätten inom det civilrättsligt reglerade anställningsavtalets gränser (jfr , Integritets- frågor i arbetslivet, s. 221). Det är sålunda nödvändigt att ta ställning till om i den här aktuella situationen agerat som enskild arbetsgivare eller som representant för det allmänna. Här kan ledning hämtas års rättsfall som analyserats av i det nämnda arbetet (s. 228 f.). Enligt , som redovisar förarbeten m.m., uppträder en offentlig arbetsgivare i rollen som enskild när han vidtar en åtgärd grundad på privaträttsliga regler som tillgodoser arbetsgivarens inte det allmännas intresse som arbetsgivare i förhållande till arbetstagaren. Detta förefaller mig vara ett ändamålsenligt sätt att skilja ut de olika situationer som kan föreligga. Jag konstaterar att det i ärendet inte gjorts gällande att det skulle föreligga någon direkt på anställningsavtalet grundad förpliktelse för K.J. att underkas- ta sig alkoholutandningsprovet. I stället har terås hänvisat till att anstaltsledningen är skyldig att omgående agera om någon tjänstgörande personals nykterhet ifrågasätts, bland annat med tanke på säkerheten och ordningen i anstalten. har för sin del anfört att en sådan drogtest som den nu aktuella kan sägas syfta till att tillgo- dose krav på säkerhet i verksamheten samt att säkerställa en god arbetsmiljö. Dessa uttalanden pekar på att det avgörande vid beslutet att företa alkoholut- andningsprovet var hänsynen till det allmännas intresse av säkerhet i anstalten. Skyddsregeln i 2 kap. 6 § regeringsformen är med andra ord i princip tillämplig. Enligt regeringsformen avser skyddet för den kroppsliga integriteten emel- lertid endast påtvingade ingrepp. I denna del har B.L. uppfattat att K.J. frivilligt underkastade sig alkoholutandningsprovet vilket K.J. i sin tur bestritt. Det låter sig inte nu utredas hur det förhöll sig härmed. Höga krav måste dock enligt min mening ställas när det handlar om att förvissa sig om 2 006 /0 7:J O1 att frivillighet faktiskt föreligger, i synnerhet i situationer som den förevaran- de där en anställd normalt får antas befinna sig i underläge i förhållande till sina chefer. Även om en anställd som vägrar att utföra ett alkoholutandnings- prov inte riskerar att drabbas av några sanktioner finns alltid risken att han eller hon inte uppfattar möjligheten att avstå från provtagningen som ett verk- ligt alternativ. Enligt min mening har inte B.L. på ett tillfredsställan- de sätt förvissat sig om att K.J. inte hade några invändningar mot provet. För detta förtjänar kritik. Jag utgår från att åtgärder vidtas så att liknande händelser undviks . Initiativärende om en kriminalvårdsmyndighets bevarande av meddelade beslut (Dnr 2061-2004) I beslut anförde JO följande. Vid inspektion av , anstalten Hel- singborg, uppmärksammades att beslut om avskildhetspla- cering inte sparades vid myndigheten utan i stället följde med den intagne. Dåvarande JO beslutade att låta utreda kriminal- vårdsmyndighetens rutiner rörande detta. anmodades att yttra sig över de ruti- ner som anges ovan. anförde i remissvaret genom tf kriminalvårdschefen följande. Beslut registreras i kriminalvårdens klientadministrativa dataprogram (), där det preciseras tidpunkt, datum, beslutsfattare, anledning till åtgärden samt eventuell läkarbedömning och uppföljning. När ett beslut om avskildhetsplacering tidigare fattades vid anstalten Hel- singborg delgavs i regel den intagne muntligen av kriminalvårdsinspektör eller dennes ställföreträdare. Med tanke på att avskildhetsplaceringar oftast har skett som en följd av kontroverser, såsom våld och hot mellan intagna eller riktat mot personal, har det inte alltid, på grund av våldsamt uppträde, funnits möjlighet att skriftligen kunna delge den berörde intagne. Besluten har därför blivit bilagda akten som följer den intagne under verk- ställigheten och vid frigivningen arkiveras vid . Be- slutsunderlaget har således inte sparats på myndigheten. Sedan JO-inspektionen genomfördes har rutinerna ändrats på följande sätt: Som tidigare dokumenteras alla avskildhetsplaceringar i det klientadmi- nistrativa dataprogrammet och alla beslut delges den intagne. Om omständig- heterna så medger får den intagne på beslutshandlingen underteckna att del- givning skett. Det noteras i övrigt på beslutet hur och när delgivning skett, t ex i sådana fall där den intagne vägrat skriva under eller på grund av våldsamt uppträde inte kunnat erbjudas att skriva under. 2 006 /0 7:J O1 Beslutet om avskildhetsplacering sparas tillsammans med rapporten, för- höret och övriga handlingar i ärendet vid enheten och arkiveras i enlighet med gällande arkiveringsregler. Sammanfattningsvis finns alltså numera alla i sammanhanget aktuella handlingar gällande de berörda intagna sparade och tillgängliga på anstalten. I tryckfrihetsförordningen (TF) finns bestämmelser om bl.a. allmänna hand- lingars offentlighet. En handling är allmän om den förvaras hos myndighet och antingen kommit in dit eller upprättats där (2 kap. 3 § TF). En handling anses upprättad hos myndighet, när den har expedierats. En handling, som ej har expedierats, anses upprättad när det ärende den hör till har slutbehandlats (2 kap. 7 § TF). För att offentlighetens syften skall kunna tillgodoses förut- sätts att allmänna handlingar bevaras hos myndigheter. I finns föreskrifter om akt- hantering. I de för inspektionen gällande Kriminalvårdsstyrel- sens föreskrifter om akthantering och journalföring (KVVFS 1995:3) angavs i 6 § följande. När personakten under pågående kriminalvård skickas till en annan kriminalvårdsmyndighet, skall endast handlingar som är aktuella för mottagande myndighet följa med. I den nu gällande (fr.o.m. ) Kriminalvårdstyrelsens före- skrifter och allmänna råd om journal (KVVFS 2004:17) framgår av det all- männa rådet till 4 § vilka journalhandlingar som medföljer klienten och vilka som skall förvaras på myndigheten. De handlingar som förvaras på myndig- heten är journalhandlingar som är upprättade av en myndighet, som t.ex. beslut med anledning av misskötsamhet, beslut om övervakning, beslut som fattas av en övervakningsnämnd, eller Kriminal- vårdsstyrelsen. Ett beslut i ett disciplinärende blir genom antingen beslutshandlingens ex- pediering eller genom ärendets slutbehandling en hos myndigheten upprättad handling och därmed en allmän handling. En myndighet får inte göra sig av med en allmän handling som skall bevaras hos myndigheten. I förevarande fall har rutinerna varit sådana att besluten om avskild- hetsåtgärder har följt med den intagnes akt och således inte sparats och arki- verats hos myndigheten. har uppgett i remissvaret att myndigheten har ändrat rutinerna så att beslut om avskildhetsplacering tillsammans med i ärendet aktuella handlingar numera sparas på anstalten. Någon ytterligare åtgärd från min sida är därför inte motiverad. 2 006 /0 7:J O1 (Dnr 3187-2004) I en anmälan, som kom in till JO , klagade , som var intagen i anstalten , på att ett brev till honom från hade granskats. Han anförde vidare kritiska synpunkter på kriminalvårds- myndighetens rutiner vid brevgranskning. Anmälan remitterades till . I remissvaret anförde myndigheten, genom kriminalvårdschefen , bl.a. följande. Brevgranskningen på anstalten sköts av säkerhetsavdelningen, som har sina lokaler i administrationsbyggnaden. Granskningen av försändelser regleras i 2528 §§ lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) samt i 7277 §§ anstaltsföreskrifter, KVVFS 1998:8 (fr.o.m. 2004-09-15 i föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt, KVVFS 2004:13 4 kap. 1 §). Av 72 § KVVFS 1998:8 samt 4 kap. 1 § KVVFS 2004:13 framgår att granskningen skall utföras av minst två tjänstemän, om den intagne inte är närvarande vid granskningen. Detta efterföljs på denna anstalt. När brev- granskning skett, stämplas försändelsen. I stämpeln finns tre alternativa granskningssätt angivna: genomlysning i oöppnat skick, öppnande utan genomläsning samt öppnande och genomläsning av innehåll. Granskarna kryssar för den granskningsmetod som använts. Därefter stämplar de ordina- rie tjänstemännen med sin namnstämpel. Vikarier skriver sin signatur. F.n. finns några relativt nya vikarier, som ännu inte hunnit få namnstämpel. Detta var fallet vid den aktuella granskningen. Så snart alla vikarier hunnit få namn- stämplar, kommer det signerandet att försvinna. Vid oklarheter är det lätt att spåra vilka tjänstemän, som deltagit i granskningen, eftersom gruppen är liten. När posten granskats, läggs den i respektive avdelnings postfack för hämtning. Av 27 §, andra stycket, KvaL framgår att den intagne bör vara närvarande vid öppning av brev eller andra försändelser om det lämpligen kan ske. De intagnas bostadspaviljonger (7 st) på denna anstalt är med undantag för två normalavdelningar helt differentierade från varandra, vilket kräver noggrann planering av hur de intagna skall röra sig t.ex. mellan den egna avdelningen och administrationsbyggnaden, för att inte möta intagna från andra avdelning- ar. Säkerhetsavdelningen utför brevgranskningen i administrationsbyggnaden. De intagna på anstalten får mellan 50 och 100 postförsändelser. Vi bedömer det som praktiskt mycket svårarbetat att genomföra en rutin enligt vilken de intagna, vilkas post öppnas, skulle kallas från sina respektive avdel- ningar alternativt från sina arbetsplatser för att närvara vid brevgranskningen. Öppning av posten sker om det vid genomlysning av denna inte kan säkerstäl- las att posten inte innehåller något otillåtet föremål. Antalet öppnade postför- sändelser är därför vanligen inte ringa. Posten kommer till anstalten på mor- gonen och man eftersträvar att de intagna skall få sin post helst men senast efter arbetstidens slut . Skulle intagna kallas till administrationsbyggnaden för att närvara vid granskningen, även om detta givetvis inte skulle behöva ske vid alla försändelser eftersom alla inte öppnas, innebär detta att deras deltagande i programverksamhet (förutom i verkstads- 2 006 /0 7:J O1 arbete även i olika behandlingsprogram) skulle påverkas, förutom att dessa förflyttningar vore ytterst personalmässigt krävande. Den nuvarande ordning- en grundar sig på att vi eftersträvat en liten grupp av särskilt utvalda tjänste- män, som arbetar med granskningen, vilket skall göra systemet mer rättssä- kert och även godtagbart ur säkerhetssynpunkt. Trots detta förekommer som framgår av aktuell anmälan brister i hanteringen. de intagna vistas på sin bostadsavdelning är bemanningen efter neddragningar av antalet vårdare på avdelningarna nere på säkerhetsbemanning under en stor del av tiden. Man skulle ha svårt att hinna med brevgranskning och även kunna hamna i svåra situationer. Sedan nuvarande kriminalvårdslag trädde i kraft har mycket hänt på anstalterna, inte minst avseende intagnas narkotikamissbruk. De intagnas uppfinningsrikedom när det gäller att försöka få in narkotika på anstalten är stor. Det förekommer t.ex. att vykort preparerats med heroin genom att de doppats i vätska och fått torka, att frimärken manipulerats, att man klistrat ihop kort och lagt narkotika mellan dessa o.s.v. För att hitta det som man försöker smuggla in krävs ett erfaret öga. En annan rutin, med avdelningsper- sonal ansvarig helt eller delvis för granskningen, skulle enligt vår bedömning helt klart försämra kvaliteten på granskningen. Av 26 § andra stycket KvaL framgår följande: Beträffande den som är in- tagen på en specialavdelning skall granskningen av brev och andra försändel- ser även syfta till att undersöka om de innehåller något meddelande om plan- läggning av brottslig verksamhet, avvikande eller något annat liknande förfa- rande. Granskning i detta syfte får också göras beträffande andra intagna, när det finns anledning att anta att en försändelse innehåller ett sådant meddelan- de. Beträffande den som är intagen i en sluten anstalt får sådan granskning även göras stickprovsvis samt om det är nödvändigt med hänsyn till den in- tagnes särskilda förhållanden. Som en följd av incidenterna , bl.a. fritagningen från denna anstalt, har säkerhetshöjande åtgärder genomförts i många avseenden. Vi har av uppmanats vara mer observanta även när det gäller posten till intagna, där hög risk för misskötsamhet föreligger, t.ex. i form av rymning eller avvikande vid eventu- ella utevistelser och möjligheten att läsa post till dessa intagna utnyttjas. I ett JO-beslut , dnr 2927-1996, anser justitieombudsmannen bl.a. följande angående brevgranskning (anmälaren gjorde gäl- lande att den aktuella anstalten öppnade och granskade all inkommen person- lig post till de intagna utan att berörd intagen fick vara närvarande): Det kan enligt min mening diskuteras om ett långt avstånd mellan granskningsställe och de intagnas bostadsrum generellt skulle kunna utgöra ett skäl för att inte låta den intagne vara närvarande vid granskningen. Å andra sidan är 27 § andra stycket KvaL formulerad på ett sätt som i stor utsträckning lämnar till anstalten att bedöma frågan. Anstalten menar dessutom att postutdelningen till de intagna skulle fördröjas om varje intagen tilläts närvara vid gransk- ningen. Jag kan sammantaget inte finna att anstaltens granskningsrutiner i nu berörda avseenden strider mot vad som föreskrivs i nyssnämnt lagrum. När det gäller det granskade myndighetsbrevet har samtal skett med ansva- rig tjänsteman, som öppnat brevet. Denne medger att han gjort fel. Han upp- märksammade inte avsändaren förrän han redan öppnat brevet. Gransknings- stämpeln innehåller hans signatur för att han vikarierat på tjänsten och ännu ej fått egen namnstämpel. Att den andre tjänstemannens namnstämpel är oläslig är olyckligt. Beror sannolikt på att man stämplat på ojämnt underlag. Ett stort antal försändelser stämplas , ofta under tidspress. Beträffande det öppnade myndighetsbrevet, har hanteringen brutit mot 25 § KvaL, vilket den ansvarige har fullt klart för sig. Brevet öppnades av misstag, för vilket myndigheten inte kan undgå kritik. Vidare borde namnstämpeln ha 2 006 /0 7:J O1 Om så varit fallet, anser vi att det räcker med en stämpel och en signatur. skall dock endast stämplar användas. I vad som avser brevgranskningsrutinerna på myndigheten i övrigt kan vi inte se annat än att vi agerar enligt gällande bestämmelser. De ökade säker- hetskraven måste även enligt vår mening beaktas i sammanhanget. Intagens närvaro vid brevgranskning utgör således en svårlöst praktisk fråga. Vi upp- lever att JO i sitt ovan citerade beslut gett viss acceptans för de rutiner vi tillämpar. J.M. yttrade sig över remissvaret. I beslut anförde JO följande. Enligt 25 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) skall brev mellan intagen och svensk myndighet, internationellt organ som har av Sveri- ge erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda eller advokat vidare- befordras utan granskning. brev vara avsänt från svensk myndighet, sådant internationellt organ eller advokat och kan det skäligen misstänkas att uppgiften är oriktig, får dock brevet granskas, om förhållandet inte kan klar- läggas på annat sätt. Andra försändelser till eller från en intagen i sluten an- stalt får, enligt 26 § KvaL, granskas för undersökning av om de innehåller något otillåtet föremål. Om granskning sker får den, enligt 27 § KvaL, inte vara mer ingående än som är nödvändigt med hänsyn till granskningens syfte. Om det lämpligen kan ske bör den intagne vara närvarande vid öppning av brev eller andra för- sändelser. Det skydd för förtrolig kommunikation som regleras i 25 § KvaL kan ses som en för intagna i kriminalvårdsanstalt anpassad form av det skydd som gäller varje medborgare enligt 2 kap. 6 § regeringsformen. Det är därför av synnerlig vikt att den som har att bedöma om ett brev från t.ex. en myndighet skall granskas gör en seriös bedömning av möjligheterna att klarlägga vem som är avsändare av brevet utan att öppna detsamma. Såvitt gäller det i ärendet aktuella brevet har det inte ens att hävdats att det fanns någon misstanke om att uppgiften om avsändaren var oriktig. Myndig- heten gjorde följaktligen fel när man granskade brevet och förtjänar kritik för detta, även om brevgranskningen i och för sig synes ha gjorts av misstag. Med anledning av det som J.M. har anfört om brevgranskningsrutiner vill jag anföra följande. J.M. har påtalat att brevgranskning i alltför stor utsträckning sker utan att den intagne får närvara. Som påpekat i sitt remiss- svar har JO tidigare uttalat att bestämmelsen i 27 § KvaL är formulerad på ett sätt som i stor utsträckning lämnar till anstalten att bedöma om en intagen skall få närvara vid brevgranskning. Vad som förekommit i detta ärende ger mig inte anledning att rikta någon kritik mot anstalten i aktuellt avseende. Det bör emellertid noteras att om det finns skäl att granska ett brev, där en myn- dighet eller ett internationellt organ anges som avsändare, är möjligheten för den intagne att närvara särskilt viktig (se bl.a. JO 1981/82 s. 111 och SOU 2005:54 s. 504). 2 006 /0 7:J O1 J.M. har även klagat på att det är svårt att utläsa vem eller vilka det är som har utfört granskningen. Av 4 kap. 1 § Kriminalvårdens föreskrifter och all- männa råd för verkställighet i anstalt (KVVFS 2005:2) framgår att efter un- dersökningen skall försändelsen förseglas och den intagne underrättas om åtgärden genom att det på försändelsen anges anledningen till undersökning- en, datum samt vem eller vilka som utfört den. Motsvarande bestämmelser fanns tidigare i KVVFS 2004:13. Det är viktigt att den intagne får veta vem eller vilka som har utfört granskningen av ett brev. Enbart en signatur är enligt min mening otillräck- ligt; det bör också finnas någon form av namnförtydligande, t.ex. genom en namnstämpel. Det i ärendet aktuella brevet har försetts med en oläslig namn- stämpel och en svårtydd signatur. Det kan antas att J.M. inte därav fick reda på vilka som utfört granskningen. Jag utgår från att myndigheten kommer att se till att brevgranskningen fortsättningsvis utförs i enlighet med gällande regler. Agerandet i samband med omhändertagandet av en mobiltelefon i en intagens bostadsrum (Dnr 3262-2004) I en anmälan, som kom in till JO , klagade . på anstal- ten agerande vid ett omhändertagande av en mobiltelefon i hans bostadsrum . hade personalen ringt upp telefon- nummer som fanns lagrade i telefonen.