frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — Enligt första stycket i lagrummet är den som befinner sig på den plats, där ett brott förövas, skyldig att på tillsägelse av en polisman medfölja till ett förhör som hålls därefter. Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom till förhöret. För att bestämmelsen skall vara tillämplig krävs dock att polismannen kommer till platsen i nära anslutning till att brottet begås (se Fitger, del 2, s. 23:40). I 23 kap. 7 § RB finns bestämmelser om hämtning till förhör. Enligt första stycket får den som utan giltig orsak underlåter att följa en kallelse att inställa sig till ett förhör hämtas till förhöret, om det har satts ut att hållas på en plats inom en väglängd av från den plats där han eller hon har sin bostad eller vid kallelsens mottagande uppehöll sig. Utan föregående kallelse får den som uppehåller sig inom en väglängd av från den plats där förhör skall hållas hämtas till förhöret, om undersökningen avser ett brott på vilket fängel- se kan följa och det skäligen kan befaras att han eller hon inte skulle följa en kallelse eller att han eller hon med anledning av en kallelse skulle genom undanröjande av bevis eller på annat sätt försvåra utredningen (andra stycket). När det är av synnerlig vikt för utredningen att förhöret äger rum, får hämt- ning enligt första eller andra stycket ske oavsett väglängden (tredje stycket). Regler om häktning och andra straffprocessuella frihetsberövanden finns i 24 kap. RB. En grundläggande förutsättning för att häktning skall kunna ske är att den misstänkte på sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket är stadgat fängelse eller därutöver. För att häktning skall få ske krävs vidare att det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara), genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusionsfara) eller fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara), se 1 § första stycket. Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter får emellertid inte häktning ske (1 § fjärde stycket). Undantag från dessa regler görs i 2 § som har följande lydelse. Den som på sannolika skäl är misstänkt för brott får häktas oberoende av brottets beskaffenhet, 1.om han är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist eller om hans uppgift om detta kan antas vara osann, eller 2.om han saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff. Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Finns inte fulla skäl till häktning men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet, får han anhållas om det är av syn- nerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Beslut om anhållande meddelas av åklagaren (6 §). Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskande fall gripa honom även utan anhållningsbeslut. Om den som har begått brott, på vilket 2 006 /0 7:J O1 fängelse kan följa, påträffas på bar gärning eller flyende fot, får han gripas av envar. får också gripa den som är efterlyst för brott. Den gripne skall skyndsamt överlämnas till närmaste polisman (7 §). Om någon har gripits enligt 7 §, skall han förhöras av polisman eller åklagare. Har åklagaren inte redan underrättats om frihetsberö- vandet, skall det skyndsamt anmälas till honom. Åklagaren skall efter förhöret besluta om den misstänkte skall anhållas. Anhålls inte den miss- tänkte, skall beslutet om gripande hävas (8 § andra stycket). Innan åklagaren har underrättats om frihetsberövandet, får beslutet om gripande hävas av polismyndigheten, om det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande. I omedelbar anslutning till gripandet får beslutet under samma förutsättningar hävas även av en polisman som har fattat beslu- tet (8 § tredje stycket). I de fall där en polisman på grund av reglerna om envarsgripande har kallats till platsen för ett brott, skall denne ta ställning till om frihetsbe- rövandet skall bestå. Med anledning av vad som anförts i polismyndighetens remissvar om hävande av envarsgripande vill jag klargöra att vid en sådan prövning gäller, enligt min mening, inte det av myndigheten nämnda uppen- barhetsrekvisitet i 24 kap. 8 § tredje stycket RB. Det ankommer i stället på polismannen att pröva om skäl finns för att överta envarsgripandet. Om po- lismannen anser att gripandet är felaktigt eller att det inte längre skall bestå skall den gripne friges. En polisman är således, trots att lagtextens utformning kunde tyda på motsatsen, behörig att häva ett gripande som har beslutats av en enskild person (jfr SOU 2002:44 s. 81 f.). Det kan nämnas att regeln i 35 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare utgör ett undantag. Enligt denna bestämmelse är det endast polismyndigheten eller åklagaren som är behörig att besluta om ett barn som gripits för brott skall friges eller hållas kvar för förhör. Vid butikssnatterier finns det, med hänsyn till att straffskalan endast inne- fattar böter eller fängelse (8 kap. 2 § ), inte skäl till frihetsberövande med mindre än att någon av förutsättningarna i 24 kap. 2 § RB är uppfyllda. Om polismannen inte övertar envarsgripandet skall han enligt reglerna om primärutredning i största möjliga utsträckning utreda brottet på plats, även om förundersökning inte har hunnit inledas (se JO 2000/01 s. 137). I nämnda beslut uttalas också att primärutredningsförfa- randet framstår som det lämpliga sättet att inleda en snatteriutredning, varef- ter det får ankomma på den behörige förundersökningsledaren att besluta hur utredningen skall slutföras och redovisas. Som ovan sagts är också reglerna om medföljande och medtagande till förhör tillämpliga vid en primärutred- ning. Om polismannen däremot övertar envarsgripandet övergår detta till ett vanligt gripande. I det nu aktuella fallet har polismyndigheten ansett att händelseförloppet inte kan tolkas på annat sätt än att de facto övertog gripandet i enlighet med bestämmelserna i 24 kap. 7 § RB. Den rättsliga grunden för ett 2 006 /0 7:J O1 sådant handlande skulle i så fall, som jag uppfattat polismyndigheten, vara reglerna i 24 kap. 2 § 1 RB vilka syftar till att framtvinga identitetsuppgifter. Identifieringen av den gripne mannen var i och för sig i viss mån osäker. Det finns emellertid anledning att nämna att det inte finns någon allmän skyldig- het att medföra identitetshandlingar och att polisen inte med stöd av nämnda regler kan kräva att en för brott misstänkt person uppvisar en sådan handling i andra fall än när hans uppgifter om namn och hemvist kan antas vara osanna (JO 1997/98 s. 147). I ärendet saknas underlag för att bedöma om så var fallet. Det kan således inte uteslutas att det kunde ha funnits rättsligt stöd för att överta envarsgripandet. har emellertid uppgett att han inte övertog gripandet utan i stället hävde detta. Som sagts ankom det därvid på honom att i största möjliga utsträckning utreda brottet på plats i enlighet med reglerna om pri- märutredning. På grund av språksvårigheter kunde något förhör med mannen inte hållas på platsen. frågade därför mannen om han inte ville följa med till polisstationen och lösa det hela, vilket mannen godtog. Under vissa förutsättningar kunde ett sådant handlande ha grundats på bestämmel- serna om medföljande och medtagande till förhör i 23 kap. 8 § RB. Eftersom och hans kollega kom till brottsplatsen och efter händelsen saknades emellertid förutsättningar för att använda sig av dessa regler. har dock under utredningen av ärendet gjort gällande att han i stället kallade mannen till förhör. Vid den aktuella tidpunkten hade någon förundersökning ännu inte inletts. Om ansåg att ytterligare åtgärder var erforderliga borde han därför ha kontaktat behörig förundersökningsledare för vidare beslut i saken. Det an- kom i vart fall inte på att kalla mannen till förhör. Även om reglerna om medföljande och medtagande till förhör inte är till- lämpliga på grund av att polisen inte kommer till en plats i tillräckligt nära anslutning till att ett brott begås kan självfallet den situationen förekomma att den berörda personen självmant och av fri vilja önskar följa med till polissta- tionen för att direkt klara upp händelsen. Om en polisman tillfrågar den en- skilde om denne är beredd att följa med, vilket gjorde, kan man givetvis diskutera vilket mått av frivillighet som ligger i ett jakande svar. Jag kan i sammanhanget erinra om uttalande om att en polisman som ingriper i myndighetsutövning rent faktiskt ger uttryck för samhällets maktbefogenheter, oavsett om han använder tvång eller inte, och att saken också torde uppfattas på det sättet av den person som ingripandet riktar sig mot och som därför befinner sig i ett sådant underläge att det strängt taget aldrig kan bli tal om någon egentlig frivillighet (SOU 1995:47 s. 145). Oavsett hur det förhåller sig med den saken skall polismannen när han åter- vänder till polisstationen i ett sådant fall omgående rapportera ärendet till ansvarigt polisbefäl. I sin anmälan har uppgett att det vid polismyndigheten har diskuterats om en person med skall gripas, hämtas eller medtas till förhör. Jag vill med anledning härav betona att ett straffpro- cessuellt tvångsmedel endast får användas om de rättsliga förutsättningarna för detta är uppfyllda, och att vilket tvångsmedel som får användas i en viss 2 006 /0 7:J O1 situation självfallet inte kan besvaras generellt utan måste bedömas med hän- syn till omständigheterna i det enskilda fallet. Jag vill avslutningsvis framhålla att jag instämmer i polismyndighetens ut- talande att det naturligtvis är av utomordentlig vikt att varje polisman vet vad han gör, vilka åtgärder han får vidta och med vilket lagstöd han vidtar en tvångsåtgärd. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i vad jag nu har anfört. Fråga om det funnits lagliga möjligheter för polisen att besluta om husrannsakan i en bostad på grund av misstanke om ringa narkotikabrott m.m. (Dnr 1097-2005) I en anmälan till JO framförde advokaten , i egenskap av ombud för A.R., klagomål mot i rörande hand- läggningen av ett ärende. Handlingar i polismyndighetens aktuella ärende granskades. Av dessa fram- gick bl.a. följande. iakttog polisen A.R., som var känd av polisen i narkotikasammanhang, och en kvinna på en parkeringsplats i . Båda visade tecken på att vara påverkade av annat än alkohol. Efter- som A.R. och kvinnan misstänktes för ringa narkotikabrott (eget bruk) beslu- tade inspektören om kroppsbesiktning. beslu- tade han också om husrannsakan i de misstänktas gemensamma bostad. Vid husrannsakan beslagtogs en motorcykel och en digitalvåg. Ärendet remitterades till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som anförts i A.R:s anmälan samt över vilka rättsliga överväganden som hade föregått beslutet om husrannsakan i bostaden. (biträdande länspolismästaren ) kom in med ett remissvar jämte upplysningar från bl.a. och in- spektören (här utelämnade). I en promemoria upprättad av hade denne antecknat bl.a. följande. Den aktuella dagen observerade en patrull ur gatulangningsgruppen tre bilar som körde efter varandra på . Polismännen kände igen A.R. och det fordon han färdades i. A.R. är en av de mest aktiva narkotikaförsäljarna i distriktet. Polismännen följde efter bilarna, och något senare begärdes spaningsförstärkning. Två av bilarna stoppades , varvid det visade sig att förarna var påver- kade av amfetamin. De hade även vardera en stor summa kontanter på sig. var däremot försvunnen varför polisen bevakade dennes bostad. ut från fastigheten tillsammans med sin sambo och båda visade tydliga tecken på narkotikapåverkan varför de infördes för kroppsbe- 2 006 /0 7:J O1 I samband därmed påträffades portionspåsar (s.k. redline-modell) som används för att dela narkotikapartier i samt sked och en bunke. Allt givetvis för att åka någonstans och dela ett parti narkotika. Beslut om hus- rannsakan i bostaden fattades därefter av . I remissvaret anfördes bl.a. följande. Huvudregeln om s.k. reell husrannsakan finns i 28 kap. 1 § . Med reell husrannsakan förstås att i hus, rum eller slutet förvaringsställe söka efter föremål som är underkastade beslag eller att i övrigt finna omständighe- ter som kan ha betydelse för utredningen om brottet. Husrannsakan får användas endast vid misstanke om brott som kan följas av fängelse. För att husrannsakan skall få ske hos den misstänkte krävs att denne är skäligen misstänkt. Skälig misstanke föreligger när det finns en konkret omständighet i det enskilda fallet som pekar på att åtgärden framstår som motiverad. En av de principer som anses styra användningen av tvångsmedel är den s.k. ändamålsprincipen. Det innebär att tvångsmedel endast får användas för de syften som anges i lagen och att vid verkställighet får tvångsmedel inte ha annat syfte än vad som beslutats i det enskilda fallet (jfr 2 kap. 12 § 2 st reger- ingsformen). FAP 403-5 innehåller allmänna råd om ledningen av förundersökning i brottmål. Under punkt 2.3 sägs att som huvudregel bör gälla att förundersök- ning om brott mot specialstraffrättsliga bestämmelser leds av åklagaren om svårare straff än fängelse kan följa på brottet. Övriga brott kan anses vara av enkel beskaffenhet och utredas under polisiär förundersöknings- ledning. En fördelning mellan åklagare och polis i fråga om ansvaret för förunder- sökningsledningen har överenskommits på lokal nivå enligt punkt 4 i FAP- artikeln. Enligt polismyndighetens delegationsordning har bland annat närpolisbefäl befogenhet att besluta inleda och leda förundersökning i brottmål. Enligt ett beslut inom polisområde 2 vikarierar Birk- för närpolisbefäl . iakttog polispersonal A.R. och dennes sambo på väg ut från A.R:s bostad. Polismännen noterade att båda två visade tydliga tecken på narkotikapåverkan och informerade Birkhammar som beslutade om kropps- besiktning av dem som misstänkta för ringa narkotikabrott genom eget bruk enligt 1 punkt 6 och 2 §§ narkotikastrafflagen (1968:64). Birkhammar anför i en promemoria att A.R. och hans sambo hade på sig portionspåsar av redline-modell som används för att dela narkotikapartier samt en sked och en bunke. Han drog slutsatsen att detta skulle användas för att dela ett parti narkotika och beslutade om husrannsakan enligt 28 kap. i A.R:s bostad. Han uppger att vid husrannsakan hittade polispersonalen en falskskyltad motorcykel av fabrikat som kunde misstänkas vara stulen. Motorcykeln togs i beslag tillsammans med en digitalvåg. I bostaden fanns också och i euro. Pengarna lämnades kvar. 2 006 /0 7:J O1 Enligt det upprättade protokollet över husrannsakan och beslaget i brottmål var ändamålet med åtgärden att utröna om det fanns omständigheter som kunde antas ha betydelse för brottsutredningen. Birkhammar beslutade om kroppsbesiktning genom att låta A.R. och hans sambo lämna urinprov. Birkhammar säkerställde därmed den bevisning som behövdes för att styrka eget bruk av narkotika. Någon ytterligare bevisning kunde inte vinnas genom ett beslut om husrannsakan hos A.R., vilket innebär att den omständigheten att en person kan misstänkas vara narkotikapåverkad inte ensamt kan tillåtas utgöra skäl att företa husrannsakan i dennes bostad. Birkhammar har inte heller åberopat detta som grund för beslutet om hus- rannsakan. Han säger att han drog slutsatsen att paret var på väg till en mö- tesplats för att dela ett parti narkotika med några andra och att det var skälet till att han beslutade om husrannsakan hos A.R. Vad Birkhammar säger är inte logiskt. Han var av uppfattningen att A.R. var på väg till en annan plats för att göra en narkotikaaffär. Ingen konkret omständighet talar för att det skulle ha funnits narkotika i bostaden, och Birk- kan inte ha föreställt sig att det första han skulle hitta var narkotika vid en husrannsakan där. Det ligger närmare till hands att anta att skälet till beslutet om husrannsa- kan var ett annat, nämligen att leta efter stöldgods rent allmänt eller söka efter adresser till kunder och leverantörer av narkotika. Birkhammar tog en chans och hittade bland annat en falskskyltad motorcykel. Detta strider mot ändamålsprincipen. Man kan inte vid misstanke om ett visst brott ta till tvångsmedel på grund av ett allmänt antagande att den miss- tänkte möjligen också kan ha gjort sig skyldig till annan brottslighet. Det saknades med andra ord laglig grund för beslutet om husrannsakan i A.R:s bostad. Till detta kommer att ansvarsfördelningen mellan åklagare och polis i frå- ga om förundersökningsledningen gör att vid misstanke om annan narkotika- brottslighet än sådan som kan bedömas som ringa är åklagaren och inte poli- sen förundersökningsledare. Hur än Birkhammar har resonerat så har han dessutom överskridit sina be- fogenheter när han beslutade om husrannsakan. Han borde ha vänt sig till åklagaren. Per yttrade sig över remissvaret. översände därefter skrivelser från och inspektören samt en handling upprättad av kommissarien . hemställde att skrivelserna skulle beaktas vid JO:s prövning av ärendet. kritiserade i sin skrivelse, daterad , polismyndighetens yttrande i vissa delar och anförde att de av myndigheten lämnade uppgifterna i flera mycket väsentliga delar inte stämmer. Av skri- velsen framgick i huvudsak: Enligt grundades beslutet om husrannsakan helt och hållet på det faktum att A.R. och dennes sambo kommer från bostaden och blir skäligen misstänkta för ringa narkotikabrott. På ett annat ställe i skrivelsen uttrycks detsamma på så sätt att beslutet grun- dades enbart på den omständigheten att A.R. kom påverkad från egen bo- stad. Vid närpolisområde har det tillsammans med åklagare utarbetats en särskild modell för hur man skall tolka lagstiftningen vid reell husrannsa- kan vad gäller ringa narkotikabrott (han hänvisade till en av 2 006 /0 7:J O1 upprättad handling, se nedan). Enligt följde han modellen vid beslutsfattandet. I gatulangningsgruppen där han arbetar gör man inga generella husrannsakningar enbart av den anledningen att någon kommer påverkad från bostad utan dessa är väl underbyggda med tips och genom inre och yttre spaning. Av den av upprättade handlingen rubrice- rad narkotikabrott/husrannsakan/gripande framgick bl.a. följande. Hon hade haft ett samtal med chefsåklagaren angående vem som beslutar om husrannsakan i bil och bostad i samband med att någon om- händertagits för ringa narkotikabrott (eget bruk). Enligt deras uppfattning kan man generellt inte säga att en husrannsakan i bostad skall ske beträffande en person som omhändertas på gatan för ringa narkotikabrott. Andra fakta, tips etc. om personen (innehav, försäljning) kan dock finnas som gör att ett sådant beslut kan fattas. Prövning får ske från fall till fall. I dessa fall är det frågan om ett polisiärt beslut. Även var kritisk mot polismyndighetens remissvar och anförde i sin skrivelse bl.a. följande. när gatulangningsgruppen bildades i sin nuvarande form drog vi upp riktlinjer för hur vi skulle arbeta. Vi gjorde studiebesök hos andra myndigheter, vi hade träffar med chefsåklagaren, vardagsåklagaren samt polisiära Fu-ledare. Vi fick då besked om att vid ringa narkotikabrott är det polisen som är Fu- ledare. Grunderna för att ev ta beslut om husrannsakan skulle minst vara att vi observerade en person komma ut från sin bostad och vara skäligen misstänkt för ringa narkotikabrott (tydliga tecken el andra kriterier). Hade vi dessutom tips om försäljningsbrott skulle detta vara till hjälp (men ej någon grund i sig). Syftet med husrannsakningen skulle vara att leta efter narkotikarester samt tillbehör. Vi har genomfört ca 7080 husrannsakningar på dessa grunder. Någon timme innan A.R. omhändertogs observerades han tillsammans med två stycken kända narkotikalangare på . De åkte i var sin bil och alla tre försökte undkomma när de fick syn på polisen. Efter kortare jakter togs de båda kända langarna för drograttfylleri m.m. De hade mycket pengar på sig och var påverkade av amfetamin. kom ut ifrån sin bostad var han mycket nervös, gapig och otrev- lig. Han bar på en plastbunke, matsked, portionspåsar samt en våg. Detta sammantaget gjorde att han blev skäligen misstänkt för ringa narkotikabrott och beslut togs om husrannsakan i hans bostad. I hans lägenhet markerade narkotikahund att det hade legat narkotika på A.R:s vardagsrumsbord. Eftersom vi som vikarierar i gruppen inte har fått gå någon Fu-ledarutbildning har vi försökt ta fram riktlinjer för beslut om tvångsåtgärder med hjälp av åklagare och poliskommissarier. Myndigheten har i sin bedömning överhu- 2 006 /0 7:J O1 vudtaget inte tagit med dessa fakta kring omständigheterna vad gäller rättslä- get eller händelseförloppet. Man har istället konstaterat att bara för att en person är narkotikapåverkad utgör inte det skäl för att göra husrannsakan i dennes bostad. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Jag vill inledningsvis nämna att jag inte har någon erinran mot beslut att låta A.R. och dennes sambo genomgå kroppsbesiktning på grund av misstankar om ringa narkotikabrott. Frågan är emellertid om det också fanns rättsliga förutsättningar för beslutet om husrannsakan i bostaden. Bestämmelser om husrannsakan finns i 28 kap. (RB). En- ligt 1 § får husrannsakan företas hos någon som är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa för eftersökande av föremål som är under- kastat beslag eller för utrönande av omständighet som kan ha betydelse för utredning om brottet. Såvitt framgår av det protokoll som upprättades i an- slutning till händelsen var A.R. när beslutet om husrannsakan fattades skäli- gen misstänkt för ringa narkotikabrott genom eget brukande. Straffskalan för detta brott är böter eller fängelse (2 § narkotikastraff- lagen, 1968:64). Det finns inte något i protokollet som tyder på att A.R. dess- utom skulle vara misstänkt för innehav av narkotika. Det är mot denna bak- grund som polismyndigheten i sitt remissvar anfört att någon ytterligare be- visning för att styrka eget bruk av narkotika inte kunde vinnas genom ett beslut om husrannsakan. I remissvaret har polismyndigheten gjort gällande att som grund för husrannsakan i stället åberopat det faktum att A.R. och dennes sambo troligen var på väg till en mötesplats för att dela ett parti narkotika. Och efter ett kortare resonemang om det egentliga skälet till husrannsakan kom polismyndigheten fram till slutsatsen att det saknades laglig grund för beslutet. har i skrivelsen invänt mot polis- myndighetens bedömning. Som jag uppfattat honom anser han att polismyn- digheten felaktigt tolkat hans promemoria beträffande grun- den för husrannsakan. I skrivelsen har vidare redogjort för gatulangningsgruppens arbetssätt och uppgett att det inte förekommer gene- rella husrannsakningar enbart av den anledningen att någon kommer påverkad från bostaden, utan dessa är väl underbyggda med tips-inre och yttre spa- ning. Det är därför något märkligt och motsägelsefullt att på andra ställen i skrivelsen anför att hans beslut i det nu aktuella fallet helt och hållet grundades på det faktum att A.R. och dennes sambo kommer från bostaden och blir skäligen misstänkta för ringa narkotikabrott, och att beslu- tet grundades enbart på den omständigheten att A.R. kom påverkad från egen bostad. Enligt har gatulangningsgruppen genomfört ett stort antal husrannsakningar på den grunden att de obser- verat en person komma ut från sin bostad och personen skäligen kan misstän- kas för ringa narkotikabrott, t.ex. uppvisar tydliga tecken på narkotikapåver- 2 006 /0 7:J O1 Syftet med husrannsakningarna i dessa fall är att leta efter narkotikares- ter samt tillbehör. JO har tidigare uttalat att det förhållandet att en känd narkotikamissbrukare uppträder påverkad av annat än alkohol inte kan grunda en skälig misstanke om annat än eget bruk av narkotika (JO 1993/94 s. 101).