frsrdg · GU04JO1 · 2007-01-01 00:00:00 — har mottagit begäran om yttrande angående de insatser som gjorts för att ge de intagna tillräckligt inflöde med dagsljus i bostadsrummen. De intagna har hävdat att de har för ljust i sina bostadsrum och begärt att få mörkläggningsgardiner då persiennerna inte anses tillräckligt mörkläggande. Nya gardiner har satts upp, vilket innebär att de intagna kan reglera dagsljuset när de vill ha mörkt i sina rum. Beträffande de omstridda insynsskydden som vetter mot polisens lokaler har kontakt tagits med polisen angående behovet att ta bort skydden helt eller delvis. I polisens lokaler finns bl.a. förhörsrum där misstänkta personer kan vistas. Polisens planering vid ombyggnation av lokalerna, var att kunna er- bjuda rökpaus på innergården under längre förhör med den misstänkte, varför behov fanns av att innergården inte kunde ses från anstaltsfönstren. Innergår- den används inte längre för detta ändamål varför det enda som behöver skyd- das är förhörs- och arbetsrummen i två plan. 2 006 /0 7:J O1 i har ett mycket gott samarbete med po- lismyndigheten i samma hus, med utbyte av tjänster i den dagliga verksamhe- ten och önskar därför lösa denna fråga i samförstånd med polismyndighetens ledning. I samarbete med polisen har beslut tagits att ta bort de fyra översta la- mellerna på insynsskyddet för att ge de intagna mera ljus i sitt uppehållsrum. Med denna åtgärd har vi tillmötesgått de intagnas begäran om mera ljus, sam- tidigt som vi kan tillgodose polisens behov av integritet. Av KVVFS 2005:2 framgår att den intagne själv ska kunna reglera inflödet av dagsljus. Enligt föreskriften finns inte föreskrivet vad ett acceptabelt dags- ljus under anstaltsvistelse innebär. Det är upp- fattning att de intagna med den vidtagna åtgärden nu har tillräckligt dagsljus i det uppehållsrum som de vistas när de inte deltar i sysselsättning av olika slag i andra lokaler. De intagna har också fått mörka gardiner för att kunna reglera dagsljuset i sina bostadsrum enligt de intagnas önskemål vid veckomöte mellan de intagna och personal. Skulle dessa åtgärder inte vara tillräckliga önskar vi besök av JO för att på plats få diskutera vilka övriga åtgärder bör vidta för att slutgiltigt lösa denna fråga. De intagna gavs möjlighet att yttra sig över remissvaret. inkom ett yttrande från . Av detta framgår följande. Det har kommit till kännedom att intagna vid kriminalvården i klagat på ljusinsläppet i bostadsrummen. En av orsa- kerna skulle vara de insynsskydd som satts upp för att intagna inte skall kun- na se in i polisens arbetsrum och förhörsrum, där både misstänkta och polis- anställd personal vistas. För att om möjligt försöka tillgodose de intagnas önskan utan att för den skull försvåra polisens arbete och kraftigt försämra polisens arbetsmiljö har polismyndigheten gått med på att minska insynsskyddets omfång. Kriminal- vården i och polismyndigheten finner, att denna åtgärd väl tillgodosett de intagnas önskan om mer dagsljus i rummen. Jag gjorde en inspektion av . Ställföreträdande kriminalvårdschefen redogjorde därvid för de problem anstalten haft med insynsskydden. Av redo- görelsen framgick bl.a. följande. I samband med en ombyggnation uppkom frågan om hur man skulle lösa problemen med insyn mellan anstalten och polisen, som har sina lokaler på andra sidan av innergården. Eftersom polisens säkerhetstän- kande ligger på en mycket hög nivå, uppstod problem. Ett flertal kontakter togs med bl.a. för att finna en bra lösning. När insyns- skydden sattes upp stod det dock klart att man hade misslyckats. Insynsskyd- den medförde att lokalerna blev mörka och att de intagna i princip inte fick något dagsljus. Myndigheten har därför tagit bort de tre översta lamellerna på insynsskydden, vilket har medfört att de intagna numera får in dagsljus och ser lite av himmelen. har godkänt insynsskydden som de nu är utformade. Det är dock fortfarande inte någon bra lösning varken för de intagna eller ur arbetsmiljösynpunkt. Alternativa lösningar har diskuterats med polisen, bl.a. möjligheten att sätta upp s.k. spegelfilm på fönstren i an- stalten och hos polisen. I avvaktan på en bra lösning har myndigheten försökt att kompensera de intagna med mer utevistelse. 2 006 /0 7:J O1 Vid rundvandring i anstalten förevisades insynsskydden. För att bilda mig en ordentlig uppfattning om problematiken kring dessa besökte jag även polis- myndighetens lokaler. I samband med rundvandringen framförde intagna på anstalten synpunkter på insynsskydden. Enligt de intagna innebär insynsskydden att de nästan inte får in något dagsljus, utan lever i ett ständigt dunkel. De framförde också klagomål mot att endast tre och inte, som utlovats, fyra lameller hade tagits bort. I en skrivelse, som kom in till JO , framfördes att poli- sen, med anstaltsledningens goda minne, har satt upp ytterligare insynsskydd som begränsar möjligheterna till dagsljus. Muntliga uppgifter inhämtades från kriminalvårdschefen . Av dessa framgår i huvudsak följande. Det som har hänt sedan är att de fasta persiennerna i en intagens bostadsrum har mon- terats ned och ersatts av liknande insynsskydd som de som sitter mot inner- gården mellan polisen och anstalten. Den stora skillnaden är att det nya in- synsskyddet bara är hälften så högt som de övriga och ger möjlighet att se ut. Anledningen till åtgärden var att polismyndigheten inte kunde acceptera att intagna kunde se ned på polisens infart och de fordon som passerar. Enligt uppfattning innebär åtgärden en förbättring för den intagne eftersom han numera får in mer dagsljus som han kan se ut. ingav fotografier av det uppsatta insynsskyddet. I beslut anförde JO följande. Enligt 2 kap. 4 § föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt, KVVFS 2005:2, skall en intagen själv kunna reglera inflödet av dagsljus i sitt bostadsrum. Bestämmelserna i föreskrifter reglerar endast de intagnas rätt att själva kunna reglera inflödet av dagsljus i sina bostadsrum. Därutöver måste man mer allmänt beakta att de intagnas förhållanden i anstal- terna är drägliga. I detta sammanhang finns det anledning att hänvisa till de internationella åtaganden som har gjort. Av punkten 11 i resolution om standard minimi- regler för behandling av interner följer att fönstren i alla lokaler där intagna måste bo eller arbeta skall vara så stora att de intagna kan läsa eller arbeta i dagsljus. Motsvarande bestämmelse finns intagen i punkten 16 i ministerkommittés rekommendation 1987 om europeiska fängelseregler. Av denna följer vidare att fönstren, med beaktande av säkerhetskrav, skall ha ett så normalt utseende som möjligt i fråga om storlek, placering och konstruk- tion. Vid rundvandring i anstalten kunde jag konstatera att även de all- männa utrymmena på gemensamhetsavdelningen låg åt det håll där insyns- skydden är anbringade. Detta fick till följd att hela avdelningen upplevdes 2 006 /0 7:J O1 som mörk och instängd. Det dagsljus som trots insynsskydden kom in var begränsat. Enligt min mening är de rådande förhållandena inte acceptabla. Kriminal- vårdsmyndigheten bör därför vidta ytterligare åtgärder för att öka inflödet av dagsljus. Hur detta i praktiken skall åstadkommas är inte något som jag kan uttala mig om. Förhållandena för intagna i ett häkte (Dnr 2273-2005) Intagna på avdelning 9:5 i häktet klagade i en anmälan, som kom in till JO , på förhållandena i häktet. Enligt de intagna hade möjligheterna till gemensamhet och sysselsättning dragits ned. Vidare hade personalneddragningar medfört att personalen endast hade tid med in- och upplåsning samt att dela ut mat. Detta påverkade såväl möjligheterna för de intagna att få hjälp i olika sammanhang som personalens välmående och hu- mör, vilket gick ut över de intagna. Anmälan remitterades till för yttrande. I sitt remissvar anförde myndigheten, genom tillförordnade kri- minalvårdschefen , i huvudsak följande (bilagd handling har här utelämnats). fick 2004 i uppdrag att vidta åtgärder för en budget i balans 2005. Besparingarna enligt ett framtaget jämförelseverktyg motsvarar ca . genomförde myndigheten en verksamhetsanalys som låg till grund för den förhandlade och beslutade kostnadseffektivare organisationen. Omorganisationen genomfördes med en reducering av 25 tjänster varav 17 tjänster inom vårdarkollektivet. Huvuddelen av dessa 17 tjänster var innan omorganisationen till för att bryta häktades isolering och skapa möjligheter till gemensamhet i syfte att minska skadeverkningarna av isoleringen. I regleringsbrevet för , under rubriken verksamhetsgren häkte punkt 4, framgår att åtgärder för häktade med restriktioner och vilka åtgärder som vidtagits för att minska risken för självskadande handlingar skall redovisas med anledning av de rekommendationer som framförts efter besö- ken av () och kommissionär för mänskliga rättigheter. I 3 § lagen om behandling av häktade och anhållna m.fl. framgår bl.a. att om häktad vill vistas tillsammans med en eller flera andra häktade, skall han eller hon ges tillfälle till det. Mer än en häktad får också förvaras i samma rum, om det är synnerligen påkallat av utrymmesskäl eller av annan särskild anledning. Gemensam vistelse eller gemensam förvaring får dock inte äga rum, om det innebär fara från säkerhetssynpunkt. Myndighetens huvudskyddsombud har i skrivelse till Ar- betsmiljöverket omtalat bl.a. att besparingarna ur arbetsmiljö- och säkerhets- synpunkt inte är försvarbara samt att förändringarna kan uppfylla 2 006 /0 7:J O1 vad arbetsmiljölagen säger om en god arbetsmiljö som skall förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet. Innan beslutet om en ny kostnadseffektivare organisation diskuterades konsekvenser av föreslagna besparingar i lokal samverkan. Det framgick att resurserna för att bryta intagnas isolering minskar drastiskt och som en kon- sekvens av detta att risken för hot och våld ökar. Föreslagna besparingar och konsekvenser har redovisats för och sanktionerats av expertgrupp som anser att verksamheten efter effektiviseringen i en jämförel- se är tillräckligt bra. Med tillräckligt bra avses att det trots minskade resurser finns möjlighet för häktade utan restriktioner till gemensamhet i form av samsittning, gemen- sam promenad (lagstadgat per dag) och fysiska aktiviteter i grupp vid en eller högst två tillfällen samt för ett fåtal även studier och sysselsättning i arbete. Häktade med restriktioner har ingen möjlighet till lättnader i form av gemensamhet förutom med den besöksverksamhet Röda Korset erbjuder. Ledningen för har inte tillräckliga resurser för att uppfylla målsättningen i regleringsbrevet och Eu- roparådets rekommendationer särskilt avseende häktade med restriktioner, häkteslagen och främja en god arbetsmiljö. En av anmälarna yttrade sig över remissvaret. I beslut anförde JO följande. Möjligheterna till gemensamhet för de intagna i häktet har varit föremål för JO:s uppmärksamhet. I ett antal beslut (dnr 3768-1999 m.fl.) betonade dåvarande justitieombudsmannen att häktade som huvudregel enligt 3 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (häkteslagen) skall ges tillfälle till gemensam vistelse med en eller flera andra häktade och att denna regel infördes för att skapa en mer human utformning av häktesverksamheten. Därför var det enligt hans mening inte acceptabelt om möjligheten till gemensam vistelse in- skränks eller t.o.m. omöjliggörs på grund av bristande resurser Vidare har JO granskat platssituationen inom kriminal- vården. I samband därmed har även förhållandena i landets häkten behandlats (se senast JO 2004/05 s. 134). I häkteslagen finns vissa bestämmelser rörande förhållandena för dem som är intagna i häkte. Dessa bestämmelser får ses som en minimireglering av de rättigheter som envar som är häktad har. Av lagen följer bl.a. att häktade skall behandlas så att skadliga effekter av frihetsberövandet motverkas (1 § andra stycket). Häktade som vill vistas tillsammans med andra häktade skall ges tillfälle till det (3 §). skall de om möjligt erbjudas syssel- sättning (5 §). Häktade skall också normalt ha möjlighet att vistas utomhus (8 §). I sammanhanget finns även anledning att nämna de rapporter som Europa- rådets antitortyrkommitté (CPT) och kommissionär för mänsk- liga rättigheter upprättade efter sina besök i och . I den förra rekommenderar kommittén de svenska myndigheterna bl.a. att fortsätta sina strävanden att ge de häktade möjligheter att vistas utan- 2 006 /0 7:J O1 för cellerna och att ägna sig åt meningsfulla aktiviteter. Kriminalvården har med anledning av de rekommendationer som kommittén och kommissionären framförde ålagts att till regeringen redovisa bl.a. vilka åtgärder som vidtagits för häktade med restriktioner (Regleringsbrev för avseende och övriga myndigheter inom krimi- nalvårdsorganisationen). har i sitt remissvar vitsordat uppgifterna om att de intagnas möjligheter till gemensamhet och sysselsättning har inskränkts. Enligt myndigheten saknar ledningen tillräckliga resurser för att uppfylla målsättningen i regeringens regleringsbrev, rekommendationer, särskilt avseende häktade med restriktioner, och häkteslagen. Det är, vilket tidigare framhållits av JO, inte acceptabelt om möjligheterna till gemensam vistelse inskränks eller t.o.m. omöjliggörs på grund av bristande resurser. Inte heller är det acceptabelt om de strävanden som har gjorts och görs med an- ledning av antitortyrkommitténs rapport omintetgörs till följd härav. Det är således av stor vikt att det sätts in åtgärder för att förbättra de intagnas möjligheter till gemensamhet och sysselsättning i häktet. Inte minst gäller detta de häktade som är ålagda restriktioner. Jag överlämnar en kopia av beslutet till justitieutskott och Justi- tiedepartementet. Anlitande av polis för transporter av en intagen mellan kriminalvårdsanstalter (Dnr 2345-2005) klagade på att Kriminalvårdsmyndigheterna och hade överlåtit ansvaret för att transportera honom mellan olika an- stalter till polisen och att det under transporterna inte hade varit någon perso- nal från kriminalvården närvarande. Han klagade vidare på att poliserna, under en av transporterna, hade uttryckt sig på ett hotfullt sätt mot honom. Han anförde därvid bl.a. följande. fick han informa- tion om att han skulle förflyttas från anstalten till anstalten Kumla. Han försågs därvid med fängsel och leddes till transportbilen. Till sin förvåning upptäckte han att det enbart fanns en polispiketbuss på plats. När han hade klivit in i bussen insåg han dessutom att det enbart fanns poliser i bussen och inte någon personal från kriminalvården. Under transporten berättade poliser- na att en av deras kolleger var kurskamrat med en av de poliser han är dömd för att ha dödat. De förklarade att det var tur för honom att denne polisman inte var närvarande vid transporttillfället och att det inte var något som hind- rade dem från att slå honom om de ville. Vid ett annat tillfälle, blev han hämtad av personal i anstalten Kumla. Han försågs därefter med fängsel och fördes till en av kriminalvårdens transportbilar. Med denna transporterades han till en plats strax utanför anstaltsområdet där en polisheli- kopter väntade. Denna helikopter transporterade honom till anstalten , där 2 006 /0 7:J O1 han togs emot av personal i anstalten. Under helikopterfärden var inte någon person från kriminalvården närvarande utan endast polis. Dåvarande (numera Kriminalvården, huvudkontoret) an- modades att göra en utredning och yttra sig över vad T.B. anfört i sin anmälan. lät med anledning av JO:s remiss inhämta yttran- den från dåvarande Kriminalvårdsmyndigheterna och samt Krimi- nalvårdens Transporttjänst. Mot bakgrund av dessa avgav överdirektören följande remissvar (bifogade handlingar har här utelämnats). Av handlingarna i ärendet framgår att Kriminalvårdsmyndigheterna och inför de av T.B. angivna transporterna har kontaktat polisen, som har utfört dessa transporter utan deltagande av kriminalvårdspersonal och utan Transporttjänstens medverkan. Det skedda aktualiserar frågan om kriminalvårdsmyndigheternas agerande och polisens beslut att helt överta de aktuella transporterna står i överens- stämmelse med gällande författningar. Vid tiden för de nu aktuella transporterna gällde förordningen (1990:1018) med instruktion för . Där angavs i 9 d § att Kriminal- vårdens Transporttjänst under skall planera och utföra utrikestransporter och längre inrikestransporter. I 9 e § sades att för varje person som transporteras av Kriminalvårdens Transporttjänst skall föras jour- nal enligt föreskrifter som meddelar. Närmare bestämmelser om Transporttjänstens verksamhet finns numera i föreskrifter och allmänna råd om transportverk- samhet m.m. (KVVFS 2005:16). (Dessa föreskrifter är ersatta av Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om transport- verksamhet m.m. [KVFS 2006:11]; JO:s anm.) Vid tiden för det skedda gäll- de KVVFS 2002:7. Där fanns bl.a. följande bestämmelser vilka oförändrade har tagits in i de nu gällande föreskrifterna. Av 2 § a) framgår att Transporttjänsten skall planera och utföra transporter mellan kriminalvårdsmyndigheter. I 4 § finns bestämmelser om vilken bemanning bestående av kriminalvårds- personal som skall delta i transporter av olika slag. Bl.a. sägs att bemanningen i taxiflyg skall utgöras av en transportledare och minst en transportförare. 6 § föreskriver att transportledaren är arbetsledare under transporten och därmed ansvarig för genomförandet av uppdraget. I föreskrifterna finns där- utöver ett antal andra bestämmelser som mera i detalj bl.a. reglerar de åtgär- der transportledaren har att vidta i olika situationer och hur olika händelser skall dokumenteras m.m. 8 § anger att kriminalvårdsmyndigheterna skall hos Transporttjänsten be- ställa sådana inrikestransporter som anges i 2 § a). I 9 § anges bl.a. att om en transport kräver särskilt hög säkerhet skall kri- minalvårdsmyndigheten samråda med Transporttjänstens huvudkontor och vid behov med polismyndigheten om genomförandet. Polisens beslut att överta transporterna I och med att T.B. verkställer fängelsestraff är det kriminalvården som har ansvaret för att vidmakthålla frihetsberövandet. För att polisen skall kunna ha möjlighet att överta en transport av honom och därmed ha samma rätt som kriminalvården att använda det tvång och våld som kan behövas för att vid- 2 006 /0 7:J O1 makthålla frihetsberövandet av T.B. erfordras en reglering som innebär att polisen kan biträda kriminalvården med handräckning vad avser transporten. Någon sådan reglering fanns inte i lagen (1974:203) om kriminalvård i an- stalt (KvaL) eller i förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt (KvaF). Det kan konstateras att handläggningen av de nu aktuella transporterna inte har genomförts i enlighet med kriminalvårdens föreskrifter. Kriminalvårds- myndigheterna underlät att beställa transporterna hos Transporttjänsten, trots att det var fråga om transporter som föll under Transporttjänstens ansvar. Kriminalvårdsmyndigheterna borde i enlighet med föreskrifterna först ha vänt sig till Transporttjänsten och sedan, i samråd med Transporttjänsten, ha kon- taktat polisen. Transporterna genomfördes utan medverkan av kriminalvårds- personal, som därmed inte kunde iaktta det ansvar för klienten som åligger kriminalvården under transporterna. Transporterna borde därför inte ha ge- nomförts utan medverkan av kriminalvårdspersonal. Verkställigheten av transporterna överlämnades till polisen trots att det inte fanns något författ- ningsstöd för ett sådant agerande. Det får vidare noteras att inte har meddelat något beslut om undantag från de ovan angivna föreskrifterna KVVFS 2002:7 oav- sett vad kriminalvårdsmyndigheterna har anfört om förankring hos ansvariga på styrelsen respektive tillämpningen av praxis som ett av styrelsen meddelat beslut om undantag från föreskrifterna. Huvudkontoret kommer att tillställa och Region en kopia av detta yttrande för att på så sätt åstadkomma en föreskriftsenlig hand- läggning av sådana transporter det nu är fråga om. Oavsett de formella bristerna i handläggningen av transporterna var det i sak enligt Kriminalvården lämpligt att de ombesörjdes av polisen. Det var fråga om transporter av en intagen för vilken det krävs mycket omfattande säkerhetsarrangemang för att undvika fritagningsförsök och liknande. Det är endast polisen som har adekvata resurser för att säkerställa att sådana högrisk- transporter kan genomföras på ett säkert sätt. Kriminalvården bör därför ha möjlighet att begära att polisen tar över verkställigheten av en transport. Det kan noteras att det i KvaF och i förordningen (1976:376) om behand- lingen av häktade och anhållna m.fl. finns en be- stämmelse om rätt för kriminalvården att begära hjälp av polismyndigheten om det behövs för att en transport skall kunna genomföras på ett betryggande sätt. Det är dock tveksamt om det är tillräckligt stöd för att helt överlämna ansvaret för transporten till polisen. yttrade sig över Kriminalvårdens remissvar. I beslut anförde JO följande. Av den vid de aktuella transporterna gällande 2 § föreskrifter och allmänna råd om transportverksamhet m.m. (KVVFS 2002:7) följer att transporterna skulle ha planerats och utförts av Kriminalvårdens Transporttjänst. Såvitt framkommit av utredningen i ärendet hade Kriminal- vårdsstyrelsen inte heller beslutat om något undantag från föreskrifterna i fråga om s.k. högrisktransporter. Genom att själva planera transporterna har 2 006 /0 7:J O1 således den ansvariga personalen i anstalterna och åsidosatt gäl- lande regelverk. För detta kan de inte undgå kritik. När det gäller frågan om hur transporterna har genomförts får jag anföra följande. För att Kriminalvårdens Transporttjänst skulle ha haft möjlighet att helt överlämna uppdrag avseende genomförande av transporter av nu aktuellt slag till polisen torde det ha krävts en särskild reglering i lag som möjliggjorde polishandräckning i dessa situationer (jfr JO 2000/01 s. 95). Någon sådan reglering fanns inte vid genomförandet av nu aktuella transporter och saknas enligt min mening alltjämt trots senare genomförda författningsförändringar. Vidare skulle det, enligt Kriminalvårdens föreskrifter, vid varje transport ha medföljt en ansvarig transportledare från Kriminalvårdens Transporttjänst. Av utredningen i ärendet framgår att detta inte har varit fallet, utan att ansvaret för T.B. helt överlämnades till polisen. Även detta förfarande står således i strid med gällande regelverk och förtjänar kritik. Kriminalvården har emeller- tid vidtagit åtgärder för att åstadkomma en författningsenlig handläggning av transporter mellan anstalterna. Någon ytterligare åtgärd från min sida framstår inte som erforderlig. i övrigt har framfört föranleder inte någon åtgärd eller något yt- terligare uttalande från min sida. Avslutningsvis vill jag dock uttrycka förståelse för Kriminalvårdens upp- fattning att vissa transporter, på grund av de säkerhetsarrangemang som krävs, lämpligen bör ombesörjas av polisen och inte av Kriminalvården. Som framkommit i ärendet finns det inte tillräckligt stöd i lag att under sådana transporter överlåta ansvaret för en intagen till polisen. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till och justitieut- skott för kännedom. (Dnr 3461-2005) J.S. klagade, i en anmälan som kom in till JO , på att an- stalten hade låtit fotografera de intagna utan att de hade informerats om syftet med fotograferingen. Vidare framförde han klagomål på att fotogra- fierna hade satts upp i centralvakten så att besökande i anstalten kunde se dem. J.S. framförde också missnöje över hur den tillförordnade säkerhetsche- fen hade bemött honom när han ifrågasatte varför fotografier- na hade satts upp i centralvakten. Han anförde därvid bl.a. att hade varnat honom för att komma med förtäckta hot när han klargjorde att han tänkte gå till JO med frågan. 2 006 /0 7:J O1 Anmälan remitterades till för yttran- de. I remissvaret anförde kriminalvårdschefen i huvudsak följan- de (bifogade handlingar har här utelämnats).