sou · GTB395 · 2006-01-01 00:00:00 — Det är direktiv /250/EEG av om rättsligt skydd för datorpro- gram, direktiv /100/EEG av om uthyr- nings- och utlåningsrättigheter och vissa upphovsrätten närstående rättigheter inom det immaterialrättsliga området, direktiv /83/EEG av om samordning av vissa bestämmelser om upphovsrätt och närstående rättigheter avseende satellitsändningar och vidaresändning via kabel, direktiv /98/EEG av om harmonisering av skydds- tiden för upphovsrätt och vissa närstående rättigheter, direktiv /9/EG av om rättsligt skydd för databaser och direktiv /29/EG om harmonisering av vissa aspekter av upp- hovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället. Patent på en uppfinning med giltighet i kan uppnås på tre olika sätt, nämligen genom en svensk, europeisk eller internationell patentansökan. En ansökan om svenskt nationellt patent ges in till PRV. Det är dock få uppfinningar som endast patenteras i ett land. Uppfinningar av någon betydelse har en internationell marknad och behöver i princip ett skydd överallt där en exploatering skall ske. Som framkommit innebär de överenskommelser som träffat att vi deltar såväl i det europeiska patentsamarbetet genom EPC som i det internationella enligt PCT. Det innebär att ett patent med giltighet för också kan fås genom dessa system, Huvuddragen i gällande rätt som ansökan innehåller ytterligare designerade länder för patentskydd. Det är också sådana europeiska och internationella patent som dominerar i . För en uppfinnare kan det dock vara klokt att börja med en nationell svensk ansökan. Tack vare reglering behöver man inte omedel- bart bestämma sig för vilka länder som skall väljas ut för paten- tering. En nationell ansökan ger en konventionsprioritet. Priorite- ten innebär att man efter den första ansökan har på sig att bestämma sig för ytterligare länder för patentering. De följande ansökningarna kommer då att få den första nationella ansökningsdagen som inlämningsdag. Samma fördel med en tolv- månadersfrist gäller också om den första ansökan avser europeiskt eller internationellt patent. Med en internationell patentansökan har man för övrigt 31 månader på sig att bestämma vilka länder som skall designeras. Den följande beskrivningen avser endast det nationella, svenska patenteringssystemet. Men själva förfarandet och de kriterier som tillämpas är i stor utsträckning harmoniserade eller likalydande i den industrialiserade världen, och en beskrivning av hur det går till att skaffa patent i ger därför även en god bild av förfarandet också i andra länder. De grundläggande svenska patenträttsliga bestämmelserna finns i patentlagen. Till lagen finns verkställighetsföreskrifter, som är in- tagna i patentkungörelsen (1967:838). Lagen och kungörelsen kompletteras av de patentbestämmelser som utfärdas av PRV. Nämnas skall också de riktlinjer m.m. som utfärdas av PRV:s patentavdelning. Det patenterbara området, nyhet och uppfinningshöjd En ansökan om patent på en uppfinning skall lämnas in till PRV. Ansökan skall uppfylla ett antal materiella och formella krav, som förprövas av verket. De yttre ramarna för vad som kan skyddas av patent framgår av 1–2 §§ patentlagen. Av bestämmelserna framgår de helt grundläggande förutsättningarna att en uppfinning måste vara ny och kunna tillgodogöras industriellt för att kunna skyddas av patent. Till detta skall också läggas följande krav på en uppfin- ning för att den skall vara patenterbar, nämligen att den har teknisk effekt och teknisk karaktär samt att den är reproducerbar. Huvuddragen i gällande rätt ningen måste med andra ord tillhöra det tekniska området i vid- sträckt bemärkelse och kunna upprepas med samma resultat. I 1 § andra stycket patentlagen anges vad som inte anses utgöra en uppfinning: något som enbart utgör en upptäckt, vetenskaplig teori eller matematisk metod anses inte som en uppfinning i lagens mening. Detsamma gäller för en konstnärlig skapelse eller en plan, regel eller metod för intellektuell verksamhet, för spel eller för affärsverksamhet eller ett datorprogram eller ett framläggande av information som sådan. Av 1 § tredje stycket patentlagen framgår att som uppfinning anses inte förfarande för kirurgisk eller terapeutisk behandling eller för diagnostisering som skall utövas på människor eller djur. Patent kan inte heller meddelas på växtsorter eller djurraser eller väsentligt biologiskt förfarande för framställ- ning av växter eller djur (1 a § patentlagen). Däremot kan patent meddelas på mikrobiologiskt förfarande och alster av sådant för- farande, och en uppfinning kan också vara patenterbar om den innehåller alster som består av eller innehåller biologiskt material, dvs. material med genetisk information, eller förfaranden för sådan framställning, bearbetning eller användning av sådant material. Visserligen kan människokroppen i sina olika bildnings- och utvecklingsstadier inte vara föremål för patent. Men en isolerad beståndsdel av människokroppen eller en på annat sätt tekniskt framställd beståndsdel, t.ex. en gen eller en gensekvens, kan utgöra en patenterbar uppfinning. Det spelar då ingen roll att bestånds- delens struktur är identisk med en naturlig beståndsdel (1 b § patentlagen). I 1 c § första stycket patentlagen anges vidare att patent inte meddelas på en uppfinning vars yrkesmässiga utnyttjande skulle strida mot allmän ordning och goda seder. Det gäller dock inte en- bart på den grunden att det är förbjudet i lag eller annan författning (se andra stycket). Uteslutningen är klassisk men har fått sin sär- skilda betydelse genom utvecklingen av biotekniska patent. Av 1 c § tredje stycket patentlagen följer därför en exemplifiering av vad som skall anses strida mot allmän ordning och god sed i sådana sammanhang, nämligen förfaranden för kloning av mänskliga varelser, förfaranden för ändring av den genetiska identiteten hos mänskliga könsceller, användning av mänskliga embryon för industriella eller kommersiella ändamål och sådana förfaranden för ändring av den genetiska identiteten hos djur som kan förorsaka ett oproportionerligt lidande. Huvuddragen i gällande rätt För att uppfinningen skall kunna patenteras måste den vara ny (2 § patentlagen). Nyhetskravet är helt avgörande för varje paten- tering och kravet är både objektivt och absolut. En patenterbar uppfinning kan inte utgöra en del av vad som redan var teknikens ståndpunkt vid ansökans ingivande. Vid prövningen av nyhet har man att utgå från en fingerad genomsnittsfackmans kunnande på området, utan någon mera ingående studie av annat material. Enligt 2 § andra stycket patentlagen anses som känt allt som blivit allmänt tillgängligt, vare sig detta skett genom skrift, föredrag, utnyttjande eller på annat sätt. Även innehållet i tidigare inlämnade patentan- sökningar som sedermera blir offentliga anses som allmänt känt. Från detta krav på absolut nyhet görs två undantag i 2 § femte stycket patentlagen. Patent får meddelas trots att uppfinningen blivit allmänt tillgänglig innan patentansökan gjordes till följd av uppenbart missbruk i förhållande till sökanden eller någon från vilken denne härleder sin rätt, eller genom att sökanden eller någon som denne härleder sin rätt från har förevisat uppfinningen på sådan officiell eller officiellt erkänd internationell utställning som avses i den särskilda i avslutade konventionen om internationella utställningar. För att en uppfinning skall kunna patenteras krävs vidare att den har s.k. uppfinningshöjd (2 § första stycket patentlagen). Kravet innebär att det måste – i objektiv mening – finnas ett tillräckligt avstånd mellan den patentsökta uppfinningen och redan känd teknik. Vid den prövningen skall, utöver genomsnittsfackmannens allmänna kunskap på området, läggas dennes värdering av annat tillgängligt material. Grundläggande krav på en patentansökan En patentansökan skall innehålla uppgift om vem som är uppfin- nare. Söks patentet av någon annan än uppfinnaren skall sökanden styrka sin rätt till uppfinningen (8 § fjärde stycket patentlagen). Endast en eller flera fysiska personer kan anges som uppfinnare. Juridiska personer, exempelvis företag, godtas inte men kan däremot vara sökande till patentet. Ansökan skall vidare innehålla en beskrivning av uppfinningen, inklusive ritningar om sådana finns och behövs. Beskrivningen brukar inledas med en allmän del som anger uppfinningens användningsområde, bakgrunden till uppfin- ningen och teknikens ståndpunkt samt även vilket tekniskt Huvuddragen i gällande rätt problem uppfinningen avser att lösa. I en särskild del av beskriv- ningen anges normalt vissa utföringsformer. Beskrivningen skall vara så tydlig att en fackman med ledning av den kan utöva uppfin- ningen. Därtill skall det anges vad sökanden anser vara patenterbart samt en bestämd uppgift om vad som skyddas med patentet, det s.k. patentkravet. Patentskyddets omfattning bestäms av patent- kraven (39 § patentlagen), som kan vara ett eller flera. Kraven består som regel dels av en ingress, dels en kännetecknade del. Ansökan skall vidare innehålla ett sammandrag av beskrivningen och patentkraven. Sammandraget har ingen rättslig betydelse utan syftar till att ge snabb teknisk information. För biotekniska upp- finningar är ett alternativ till att beskriva uppfinningen att senast i samband med patentanmälan deponera det biologiska materialet hos en särskild myndighet, som regeringen föreskrivit om (se 8 a § patentlagen). Kostnader som är förenade med patent För en patentansökan skall det betalas en ansökningsavgift. Vidare skall årsavgifter betalas under ansökningsförfarandet och när patent är meddelat skall årsavgifter betalas som patentet upprätt- hålls. Kostnaderna för att få patent på en nationell, svensk ansökan varierar beroende av uppfinningens närmare beskaffenhet. Men redan ett nationellt patent är en ganska kostsam historia. Upp mot är ingen ovanlig kostnad för ett svenskt patent. De offentliga avgifterna utgör för enklare uppfinningar (anmälningsavgift, granskningsavgift, meddelandeavgift, tilläggsavgift för tryckning/påbörjad sida, tilläggsavgift för varje patentkrav över tio och de första årsavgifterna). Men härtill kommer arvoden till patentombudet allt efter vad man vill att ombudet skall ta sig an. Som en jämförelse kan nämnas att enligt Europeiska kommissionen fick man räkna med att ett EPO-patent (17 sidor beskrivning och tre sidor krav) i åtta länder som upprätthålls går på , varav avser officiella avgifter och årsavgifter, är översättningskostnader och utgör ombudskost- nader. Om ansökan är formellt i sin ordning och det inte finns några hinder mot patent, får sökanden en underrättelse om att patent kan meddelas. Sökanden skall då betala en meddelandeavgift (19 § Huvuddragen i gällande rätt När patentet är meddelat kan var och en göra invänd- ning mot det av (24 § patentlagen). En invändning kan endast avse materiella förhållanden. Den kan leda till att patentet upphävs eller inskränks i något avseende (25 § patentlagen). PRV:s beslut angående invändning mot patent kan överklagas av patenthavaren och invändaren, om beslutet gått emot den som vill klaga (26 § patentlagen). Överklagandet görs hos Patentbesvärsrätten från beslutets dag. Ett beslut av Patentbesvärsrätten kan överklagas till Regeringsrätten. För prövning i Regeringsrätten krävs prövnings- tillstånd (27 § patentlagen). Patenthavarens ensamrätt innebär hinder för andra att yrkesmässigt utnyttja uppfinningen (3–5 §§ patentlagen). Vid yrkesmässiga utnyttjande av uppfinningen krävs som huvudregel patenthavarens samtycke. Från den ensamrätt patentet ger föreskrivs dock ett antal undantag. Uppfinningen får t.ex. utnyttjas för sådana experiment som avser själva uppfinningen (3 § tredje stycket tredje punkten patentlagen). En annan betydelsefull inskränkning av ensamrätten är att s.k. konsumtion inträder om ett patentskyddat alster av patenthavaren bringats i omsättning inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) (3 § tredje stycket andra punkten patent- lagen). Det betyder att trots sitt territoriellt begränsade patent- skydd kan patenthavaren inte hindra den fria cirkulationen av sådana lovligt utsläppta alster inom EES. Denne kan alltså vare sig hindra parallellimport eller återimport av de en gång marknadsförda produkterna. I 46 a § patentlagen regleras förhållandet mellan patent- och växtförädlarrätt med korsvisa tvångslicenser. Bestämmelsen överensstämmer med 46 § patentlagen, som föreskriver att en innehavare av ett patent på en uppfinning som beror på ett patent som tillhör någon annan kan få en tvångslicens att utnyttja den hindrande uppfinningen, om det kan visas att den nya uppfin- ningen utgör ett viktigt tekniskt framsteg av betydande ekono- miskt intresse i förhållande till den första uppfinningen. Patentets maximala giltighetstid är räknat från den dag patentansökan lämnades in till PRV. Patent upprätthålls dock sällan under hela utan genomsnittligt av Huvuddragen i gällande rätt Det beror både på teknikutvecklingens snabbhet och att många uppfinningar i praktiken aldrig utnyttjas. För läkemedel och växtskyddsmedel finns det dock en möjlighet till tilläggsskydd enligt förordningarna (EEG) nr 1768/92 av om införande av tilläggsskydd för läkemedel och (EG) nr 1610/96 av om införande av tilläggsskydd för växtskydds- medel. Skyddstidsförlängningen motiveras av de särskilda pröv- ningsförfaranden som föregår försäljningstillstånd för sådana pro- dukter. Syftet är att den reella skyddande tiden skall bli densamma som för andra patent. Upphovsrätten ger författare, kompositörer, konstnärer och andra upphovsmän en ensamrätt till sina intellektuella prestationer. Den rättsliga regleringen om upphovsrätten finns främst i upphovs- rättslagen. Lagen tillämpas i första hand på svenska verk och pre- stationer. Som ovan angetts äger emellertid bestämmelserna i betydande utsträckning tillämpning också på verk och prestationer med ursprung i andra länder genom anslutning till skilda internationella konventioner på området. Regler härom finns i den internationella upphovsrättsförordningen (1994:193). Enligt 1 § upphovsrättslagen gäller att den som skapat ett litterärt eller konstnärligt verk har upphovsrätt till verket. Litterära och konstnärliga verk är t.ex. böcker, avhandlingar, artiklar, tid- skrifter, dikter, sångtexter, fotografier, datorprogram, musikaliska verk, sceniska verk, konstverk m.m. Lagen har alltså ett mycket brett tillämpningsområde. Upphovsrätten kännetecknas av två grundläggande principer, som dock inte är uttryckligen lagfästa. För det första skall det som är ett upphovsrättsligt skyddat verk vara resultatet av ett indi- viduellt skapande och präglas av ett visst mått av självständighet, s.k. verkshöjd. Den närmare innebörden av detta villkor får avgöras från fall till fall. Alltför banala (enkla) alster som inte innebär något nyskapande kan dock inte få skydd. För det andra är upphovsrätten ett formskydd, och till de idéer som ligger bakom ett verk kan man inte få någon upphovsrätt. Det är endast den konkreta utform- ningen av en idé som omfattas av upphovsrätt. Skydd uppkommer i och med att ett verk skapas och det varar normalt efter upp- hovsmannens dödsår (1 och 43 §§ upphovsrättslagen). Huvuddragen i gällande rätt Den ekonomiska rätten och den ideella Upphovsrätten består av den ekonomiska rätten och den ideella rätten. Den ekonomiska rätten har två delar, nämligen rätten att framställa exemplar av verket och rätten att göra verket tillgängligt för allmänheten (2 § upphovsrättslagen). Verket görs tillgängligt genom att det överförs till allmänheten, framförs offentligt, exem- plar av verket visas offentligt eller exemplar av verket bjuds ut till försäljning, uthyrning eller utlåning eller annars sprids till allmän- heten. Av 2 kap. upphovsrättslagen följer dock en rad inskränk- ningar i den ekonomiska rätten. Exempel på sådana inskränkningar är rätten att framställa ett eller några få exemplar av offentliggjorda verk för uteslutande privat bruk (12 § upphovsrättslagen), rätten att citera ur verk enligt god sed och i den omfattning som motiveras av ändamålet (22 § upphovsrättslagen) och rätten att för undervisningsändamål framställa exemplar av utgivna verk (42 c § upphovsrättslagen). Också den ideella rätten består av två delar (3 § upphovs- rättslagen). Upphovsmannen har för det första rätt att, i den om- fattning och på det sätt god sed kräver, bli angiven när exemplar av verket framställs eller verket görs tillgängligt för allmänheten. För det andra har upphovsmannen rätt att motsätta sig att verket ändras så att dennes litterära eller konstnärliga anseende eller egen- art kränks eller att verket görs tillgängligt för allmänheten i sådan form eller i sådant sammanhang att upphovsmannens litterära eller konstnärliga anseende eller egenart kränks. En underförstådd och indirekt följd av både den ideella och den ekonomiska rätten är vidare att det är upphovsmannen och ingen annan som avgör om, när och hur ett verk skall offentliggöras (jfr 8 § upphovsrättslagen). Detta är en viktig grundläggande upphovs- rättslig princip. Till upphovsrätten närstående rättigheter I upphovsrättslagen finns det också bestämmelser om skydd för de till upphovsrätten närstående rättigheterna (5 kap. upphovs- rättslagen). De avser utövande konstnärers (t.ex. sångare, musiker, skådespelare) framförande av verk, fonogram-, skiv- och filmpro- ducenters upptagningar (t.ex. cd-skivor och filmer), radio- och televisionsföretags utsändningar och rätten för framställare av Huvuddragen i gällande rätt kataloger, tabeller eller annat sådant arbete med ett stort antal upp- gifter (databaser) och fotografiska bilder. För de närstående rättig- heterna gäller i stort motsvarande inskränkningar som för den egentliga upphovsrätten. De närstående rättigheterna varar från framförandet, ljud- eller bildupptagningen, utsändningen eller framställningen av respektive prestation. Skyddet för framställare av kataloger gäller dock endast från det år arbetet framställdes. Bland de närstående rättigheterna är det framför allt databas- skyddet och skyddet för fotografiska bilder som kan aktualiseras för högskoleforskare. Inom immaterialrätten gäller att den person som har gjort en skyddsvärd prestation har ensamrätt till det som skapats i form av t.ex. upphovsrättsliga verk eller uppfinningar. Denna princip gäller som regel även inom ramen för ett anställningsförhållande. Utgångspunkten är att rätten till det immateriella arbetsresultatet initialt tillhör arbetstagaren, men kan sedan helt eller delvis över- låtas på arbetsgivaren. En arbetsgivare kan således endast få en från den anställde avledd rätt att nyttiggöra det immaterialrättsligt skyddbara arbetsresultatet, och en sådan rätt skall ha stöd i lag eller avtal. Det avgörande för överlåtelse av immaterialrätt i ett anställ- ningsförhållande är anställningsavtalets innehåll. Avtalet kan fyllas ut av kollektivavtalsbestämmelser, som reglerar förhållandet mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. Om inget uttryckligt är avtalat eller kan anses vara avtalat, finns det inom patenträtten en särskild lag som rör arbetsgivarens rätt, uppfinnarlagen. I upphovsrätten är det däremot, med undantag för rätten till datorprogram, inte reglerat i lag hur befogenheterna över anställdas verk skall fördelas mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. Uppfinnarlagen reglerar förhållandet mellan arbetsgivaren och den arbetstagare som gjort en uppfinning med anknytning till en anställning (se prop. 1949:101 och SOU 1946:21). Huvuddragen i gällande rätt går under vilka omständigheter och i vilken utsträckning en arbets- givare äger rätt till arbetstagares uppfinningar. Arbetsgivarens rätt varierar alltefter uppfinningens mer eller mindre starka samband med anställningsförhållandet. I lagen finns det även bestämmelser om arbetstagarens rätt till ersättning utöver lön för den rätt som arbetsgivaren har förvärvat. Det finns vidare bestämmelser om vad arbetsgivaren och arbetstagaren har att iaktta gentemot varandra och om en särskild om lagens tillämpning. Uppfinnarlagens tillämpningsområde anges i 1 §. Av bestämmel- sens första stycke framgår att lagen avser patenterbara uppfinningar i . Hit räknas numera även sådana uppfinningar som av EPO bedöms vara patenterbara (se SOU 1980:42 s. 153). Lagens bestäm- melser gäller arbetstagare i såväl allmän som enskild tjänst. Av 1 § andra stycket framgår det att två grupper av arbetstagare har undantagits från lagens tillämpningsområde. Lärare som tillhör undervisningsväsendet och viss militär personal skall i denna egen- skap inte anses som arbetstagare enligt lagen. Avtal i förhållande till lagen I 2 § första stycket slås principen fast att arbetstagare har samma rätt till sina uppfinningar som andra uppfinnare, om inte något an- nat följer av lagens bestämmelser. Av 2 § andra stycket framgår det att lagens bestämmelser i huvudsak är dispositiva, dvs. det står i princip parterna fritt att reglera de frågor som behandlas i lagen som de själva vill. För att sådana avtal skall vara giltiga är det inte nödvändigt att parterna uttryckligen har kommit överens om annat. Det kan indirekt följa av anställningsförhållandet eller av omständigheterna i det enskilda fallet att andra bestämmelser än lagens helt eller delvis skall gälla mellan parterna. Parternas avtals- frihet har emellertid i viss mån beskurits genom att den anställdes väsentligaste intressen skyddas genom tvingande bestämmelser, som inte kan avtalas bort. Det gäller reglerna om skälig ersättning och avtal om inskränkning i arbetstagarens förfoganderätt över uppfinning . I lagförarbetena betonas det att en sådan inskränkning i avtalsfriheten är berättigad med hänsyn till Huvuddragen i gällande rätt den obalans som ofta råder mellan arbetsgivare och arbetstagare i en förhandlingssituation. 3 § reglerar den centrala frågan om och i vilken utsträckning arbets- givaren skall ha rätt till anställdas uppfinningar. En allmän förut- sättning för att arbetsgivaren skall ha någon rätt till en arbets- tagares uppfinning är att det rör sig om en uppfinning vars ut- nyttjande faller inom arbetsgivarens verksamhetsområde. De uppfinningar som uppfyller detta krav delas in i tre kategorier. Dessa uppfinningskategorier kännetecknas av ett mer eller mindre starkt samband med uppfinnarens anställning respektive inget sam- band alls och ger en motsvarande varierande stark rättsställning för arbetsgivaren. I 3 § första stycket regleras de s.k. forskningsuppfinningarna. Arbetsgivaren har rätt att helt eller delvis träda in som rättighets- havare, om arbetstagarens huvudsakliga arbetsuppgift består i forsknings- eller uppfinnarverksamhet och en uppfinning kommit till väsentligt som resultat av verksamheten, eller om den annars innefattar lösningen av en i tjänsten förelagd, närmare angiven uppgift. I sådana fall är sambandet mellan anställningen och upp- finningen så starkt att arbetsgivaren har befogenhet att förvärva en exklusiv rätt till hela uppfinningen. Arbetsgivarens exklusiva för- foganderätt över uppfinningen omfattar både och utlandet. Arbetsgivaren kan emellertid nöja sig med en mindre omfattande rätt, t.ex. utnyttja uppfinningen i den egna verksamheten. Arbets- givarens exklusiva övertaganderätt enligt bestämmelsens första stycke är snävt begränsad såtillvida att den bara gäller om bestäm- melsens samtliga kriterier är uppfyllda (se SOU 1980:42 s. 37 f., 104 och 159 samt SOU 1996:70 s. 209). I 3 § andra stycket finns regler om s.k. andra tjänsteuppfinningar. Det är fråga om uppfinningar som har kommit till i något annat samband med anställningen än vad som föreskrivs i första stycket. Sambandet mellan anställningen och uppfinningen är mindre starkt och därför har arbetsgivaren inte någon exklusiv rätt till sådana uppfinningar. Arbetsgivaren får endast förvärva en rätt att använda uppfinningen i sin verksamhet.