sou · GTB337 · 2006-01-01 00:00:00 — Enligt 13 § förordningen (1985:613) om auktorisation av tolkar och översättare ska det finnas en rådgivande nämnd knuten till Kammarkollegiet. Nämnden ska ge råd och upplysningar till Kam- markollegiet när det prövar ärenden enligt förordningen. I det nuvarande rådet ingår representanter för 12 organisationer och myndigheter. Dessa utses av Kammarkollegiet i taget. Representanterna kommer från myndigheter och organisationer som har anknytning till tolk- och översättarverksamheten. sammanträder nämnden ungefär en gång . har nämnden sammanträtt nio gånger. Vid samman- trädena behandlas ärenden av principiell karaktär. 6.7.3Tolkföreskrifter och God tolksed Kommerskollegiet utfärdade en tolkkungörelse (KFS 1980:14) om bl.a. ansökningsförfarande och kunskapsprov för godkännande av tolk. Denna har ersatts av Kammarkollegiets tolkföreskrifter (senaste föreskriften är KAMFS 2004:1). Föreskrifternas riktlinjer och den yrkeskodex som gäller inom tolkområdet finns presenterade i . Senaste versionen kom . gäller den auktoriserade tolken. Kammarkollegiet kan upphäva en aukto- risation om tolk uppsåtligen gör orätt i sin verksamhet eller på något annat sätt förfar oredligt. God tolksed och tolkföreskrifterna innebär att tolken ska återge allt som kommer till uttryck och får inte lägga till, dra ifrån eller ändra något av det som sägs. Tolken ska vara neutral – tolken är till för bägge parter i ett samtal och får inte delta i detta samtal. Neutra- litetsprincipen ställer stora krav på den tvåspråkliga kompetensen, men även på tolkens realiakunskaper och fackkunskaper. Den som tolkar ska avböja uppdrag som han eller hon bedömer att vederbörande inte kan fullgöra. För de icke auktoriserade tolkarna är föreskrifterna en rekom- mendation. Det finns inte heller några sanktioner mot icke auktori- serade tolkar som inte följer god tolksed. Kammarkollegiet anordnar auktorisationsprov för tolkar samt prov för speciell kompetens som rättstolk respektive sjukvårdstolk. Auktorisation kan en enskild person få efter särskild prövning av dennes kunskaper och färdigheter. Den är inte nödvändig för att utöva yrket, utan syftar till att peka ut de särskilt kompetenta och kvalificerade tolkarna. En auktorisation är giltig och kan därefter förnyas. För att få förnyad auktorisation ska tolken ha varit verksam i yrket eller ägnat sig åt språklig verksamhet som styrker eller vidmakthåller kunskaperna i auktorisationsspråket. För tillfället är det möjligt att genomgå auktorisationsprov i 37 språk, varav teckenspråk är ett. Auktoriserad tolk är en skyddad titel. Auktoriserade tolkar kan efter särskilda prov få speciell kompe- tens som rättstolk eller sjukvårdstolk i alla auktorisationsspråk utom somaliska. Den som vill bli auktoriserad ska enligt § 4 i förordningen (1985:613) om auktorisation av tolkar och översättare uppfylla vissa villkor. Tolken ska ha klarat Kammarkollegiets kunskapsprov med godkänt resultat eller ha ett utbildningsbevis över fullgjord tolkutbildning vid vid . Han eller hon ska vara bosatt i eller inom Euro- peiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), ha fyllt och vara känd för redbarhet. Dessutom ska hon eller han vara lämplig som tolk. Auktorisationsprovet består av två delar, ett skriftligt prov och ett muntligt prov med rollspel. Tolken måste behärska både svenska och tolkspråket, vara insatt i båda språkens ordförråd, grammatik och uttrycksmöjligheter samt ha god läsförståelse och skriv- kunnighet. Tolken ska även ha tillräckliga terminologi- och realia- kunskaper i sociala frågor, sjukvård, socialförsäkring, arbetsmark- nad och vardagsjuridik och vara tillfredsställande orienterad om hur det svenska samhället fungerar. I rollspel provas tolkens förmåga att tolka. Prov för speciell kompetens För bevis om speciell kompetens som sjukvårdstolk eller rättstolk krävs ytterligare kunskaper i terminologi och realiakunskaper inom specialområdet. Vid dessa prov ingår två rollspel, terminologiprov till och från svenska samt realiaprov. (Ur: (KAMFS 2004:1), § 4 och 5). Det skriftliga provet består av två delar, realiaprov och terminolo- giprov. Realiaprovet består av 50 frågor inom ämnesområdena sjukvård, sociala frågor, arbetsmarknad och allmän försäkring, vardagsjuridik samt allmän samhällskunskap. En förutsättning för att terminolo- giprovet ska rättas är att man klarar realiaprovet. Man ska ha rätta svar för att bli godkänd. Terminologiprovet består av 100 facktermer som ska översättas till svenska och 100 facktermer som ska översättas från svenska. Termerna är hämtade från de ovan nämnda ämnesområdena. Även här ska man ha klarat en viss del av frågorna, . Bägge delproven inom den skriftliga delen måste vara godkända för att man ska gå vidare till det muntliga provet. Om det skriftliga realiaprovet är på gränsen till godkänt kan man få ett komplet- terande muntligt realiaförhör. Som tolkningsprov genomförs högst fyra rollspel inom ämnes- områdena sjukvård, sociala frågor, arbetsmarknad och allmänna försäkringar samt vardagsjuridik. Rollspelen utförs så autentiskt som möjligt och bedöms av en bedömarkommitté. Vid proven får man använda hjälpmedel som exempelvis ordböcker, papper och penna. Det muntliga provet omfattar också förhör i tolknings- teknik och yrkesetik. Blir man underkänd i antingen det kompletterande realiaförhöret eller i tolkningsprovet kan man få delta i ett nytt muntligt prov . Det nya provet omfattar enbart det moment man blev underkänd i. 6.7.6Antal som klarar provet Antalet sökande varierar år från knappt 100 till knappt 200, tabell 6.7. I genomsnitt klarar provet för allmän auktori- sation . Till proven i rättstolkning och sjukvårdstolkning ansöker cirka 20–25 respektive 10–20 personer , av dem klarar provet. deltog personer 123 personer i auktorisa- tionsprovet, av dessa blev 18 underkända på realiaprovet och ytterligare 50 på terminologiprovet. 55 personer gick vidare till det muntliga provet. deltog 61 personer (exkl. teckenspråkstolkarna), 7 av dessa underkändes på realiaprovet och 33 på terminologi- provet. 21 personer gick vidare till det muntliga provet. Tabell 6.7 Deltagare i auktorisationsprov och utfärdade diplom 2001–2004 AT 184 (exkl. tecken- AT = Auktoriserad tolk RT = Rättstolk Kommentar: Antalet utfärdade diplom avser kalenderåret och kan inte direkt jämföras med antalet deltagare i skriftliga prov . Proven anordnas , och i , , och . Ansökningsavgiften, som regleras av avgiftsförordningen (1992:191), är för att delta i auktorisationsprovet eller i provet för speciell kompetens som rättstolk eller sjukvårdstolk. Kammarkollegiet har ett rullande schema över de språk man kan söka auktorisation i. arrangerades proven i bosniska/serbiska/kroatiska, kantonesiska, litauiska, nederländska, polska, rikskinesiska, turkiska och ungerska samt teckenspråk. Dessutom anordnades prov i grekiska, meänkieli, nordsamiska och tigrinska men ingen sökande deltog i provet. Språkplanen för finns som tabell 5, bilaga 9. Det har från tolkarnas sida riktats viss kritik mot att det dröjer så länge mellan provtillfällena i de olika språken. I de större språken, arabiska, bosniska/kroatiska/serbiska, har det anordnats prov , men anordnas prov med intervall. I exempelvis kantonesiska ges möjlighet . Det finns inte alltid sökande till de språk som det anordnas aukto- risationsprov i. har det erbjudits provtillfällen i isländska och urdu men ingen har anmält sig. Alternativ till rullande språkplan Kammarkollegiet har diskuterat möjligheten att inte på förhand bestämma i vilka språk auktorisationsproven ska genomföras utan ha öppna anmälningar och efter genomgång av ansökningarna bestämma språk. Ett sådant förfaringssätt skulle, enligt Kammar- kollegiet, medföra att kostnaderna för proven, ökar genom att bl.a. planeringen och genomförandet av framför allt de muntliga proven blir mycket mer omfattande än dagens system. Personal vid Kammarkollegiet konstruerar och rättar realiaprovet för auktorisation. Realiaprovet för de speciella kompetenserna som rättstolk och sjukvårdstolk har så höga krav på ämneskunskaper att proven måste konstrueras och bedömas av personer med kvalifice- rad juridisk, respektive medicinsk utbildning. Terminologiproven från främmande språk till svenska för såväl auktorisation som för de speciella kompetenserna beställs av konsulter. Kammarkollegiets personal utarbetar terminologiprovet från svenska för tolkauktorisationen. I likhet med realiaprovet för de speciella kompetenserna konstrueras terminologiprovet från svenska av konsulter med kvalificerad juridisk respektive medicinsk utbildning. Samtliga terminologiprov bedöms av språkkonsulter. Såväl realiaprovet som terminologiprovet från svenska är gemen- samt för alla språken. 6.7.8Kammarkollegiets krav på konsulter Konsulten som ska arbeta som språkexpert vid tolkproven måste ha gedigna kunskaper både i svenska och det främmande språket. har konsulten det främmande språket som sitt modersmål, men det är inte ett krav. Den som ska vara språkexpert bör helst ha akademisk examen antingen från hemlandet eller från . Han eller hon ska dessutom ha en bred allmänbildning och vara väl för- trogen med förhållandena i båda länderna. Konsulten ska även ha goda kunskaper om tolkarnas arbetssituation och de speciella krav som finns på tolkyrket. Förutom språkexperter används även språkassistenter vid tolk- prov. Språkassistenterna spelar invandrarrollen i rollspelen. Språk- assistenterna ska ha gedigna kunskaper i svenska och det främ- mande språket som han dessutom bör ha som sitt modersmål. Han eller hon ska även vara förtrogen med tolkarbetet och dess krav. Vid proven för rättstolk medverkar två jurister, en som agerar rättens ordförande och en åklagare eller advokat. Vid proven till sjukvårdstolk deltar en läkare. Även personal från Kammarkollegiet kan delta som provledare eller assistent vid rollspelen, men oftast köps dessa tjänster in utifrån. Språkkonsulterna/experterna rekryteras i första hand från uni- versiteten. Eftersom det inte finns undervisning i många invandrar- språk vid universiteten är det svårt att finna experter. En möjlighet är då att rekrytera via tidigare anlitade konsulter som ofta har kännedom om lämpliga personer. Det finns sammanlagt 37 auktorisationsspråk inklusive teckenspråk, som var det språk som det senast infördes auktorisa- tion i. Innan teckenspråk blev auktorisationsspråk tog Kammar- kollegiet fram prov i litauiska och somaliska. Kammarkollegiet undersöker förutsättningarna för att anordna aukto- risationsprov för tolkar i nya språk, bl.a. thailändska, vietnamesiska, slovenska, swahili samt hindi. Prov i något eller några nya språk kan tidigast anordnas om . Även andra språk kan bli aktuella. Det tar att arbeta fram ett nytt språk. Ambi- tionen har varit att lägga till ett språk . Den största svårigheten med att få fram ytterligare auktoriserings- bara språk är att få fram terminologi för de nya tolkspråken. En del av dessa saknar en etablerad terminologi för företeelser i , särskilt på nivån för speciella kompetenser. Så är till exempel fallet med somaliska, där det inte finns någon möjlighet att få speciell kompetens som rättstolk. Bedömaren menar att det inte finns någon etablerad terminologi på somaliska. Möjligheten att ta hjälp av terminologiprov från andra länder är inte genomförbart eftersom provet bygger på svenska företeelser. En annan svårighet är att få fram språkkonsulter/bedömare med nödvändig kompetens. Kammarkollegiet har anställt ytter- ligare en person som arbetar med att vidareutveckla auktorisations- verksamheten bl.a. för att rekrytera bedömare till fler auktorisa- tionsspråk. Kammarkollegiet har enligt uppgift anlitat examina- torer/bedömare som är verksamma vid universiteten i , i danska, persiska och turkiska. I dessa fall kan bedömningen ske på skandinaviska. Bedömare från har däremot inte anlitats beroende på att det inte har funnits bedömare i som behärskat aktuellt tolkspråk och dessutom svenska. Bedömningen sker alltid mellan svenska och tolkspråket. Bedömning via ett tredje språk tillämpas aldrig. Under förutsättning att bedömarna behärskar svenska har Kammarkollegiet anlitat även bedömare bosatta i det land, företrädesvis de baltiska länderna, där tolk- språket talas. I detta kapitel ger vi en återblick över utbildningen till kontakttolk och hur utbildningen vuxit fram och förändrats när det gäller huvudmannaskap, utbildningsanordnare, omfattning och innehåll. Vi beskriver bl.a. Tolk- och översättarinstitutets ansvar, gällande regelverk för nuvarande kontakttolkutbildning, statsbidragsfördel- ning samt pågående försöksverksamhet med krav på förkunskaper och omdömen. 7.1Statens ansvar för kvalificerad tolkning Myndigheter, domstolar och andra offentliga organ har ett lag- stadgat ansvar att vid behov anlita tolk, s.k. kontakttolkar. Detta ansvar har skärpts och regleras i flera lagar. Mängden av lagar och förordningar för området är svåröverskådligt genom att det saknas ett sammanhållet regelverk för tolkfrågorna (kapitel 5). Svensk tolkservice bygger på att man ser tolken som en neutral part i ett samtal mellan tolkanvändaren och den svenske tjänste- mannen. Tolken är inte ombud för någondera part utan fungerar som en språklig bro i kommunikationen, vars syfte t.ex. kan vara att fastställa skäl för asyl, lämplig behandling av en sjukdom eller yrkes- och studierådgivning. Personer som är beroende av tolk står i en stark beroendeställ- ning till tolkarna. För tolkanvändaren är det därför av största vikt att tolken har god kompetens inom sitt område. Det handlar t.ex. om rättssäkerhet för den enskilde individen och att likvärdig tolk- ning kan erbjudas oavsett var i landet tolkanvändaren finns. Av detta ansvar att erbjuda fullgod tolkservice följer det statliga åtagandet att se till att tillräckligt många tolkar utbildas och att ut- bildningen håller hög kvalitet. 7.2Statens ansvar för tolkutbildning Utbildningen till kontakttolk finansieras av staten, vilket är en för- utsättning för att utbildning ska komma till stånd. Det är också en markering av att det ligger i samhällets intresse att de invandrare och flyktingar som tar emot får ett rättssäkert och lik- värdigt bemötande genom användning av utbildade och helst auktori- serade tolkar. Det statliga ansvaret för tolkutbildning i vilar på () (7.3.5). är därmed unikt i världen med ett särskilt tolk- och översättarinstitut, som inom sina ramar rymmer alla former av tolk- och översättarutbildning med undan- tag för den militära tolkutbildningen. Enligt förordningen (1993:920) har TÖI till uppgift att anordna tolkutbildning och översättarutbildning fördela statsbidrag till kontakttolkutbildning mellan studieför- bund och folkhögskolor, utöva tillsyn över sådan verksamhet samt följa upp och utvärdera utbildningen fördela statsbidrag till teckenspråkstolk- och teckenspråkslärar- utbildning mellan folkhögskolor, utöva tillsyn över sådan verk- samhet samt följa upp och utvärdera utbildningen svara för pedagogiskt och metodiskt utvecklingsarbete, initiera och samordna lexikaliskt arbete i för utbildningarna aktuella språk samt vara engagerat i terminologiskt arbete med invand- rarspråk främja forskning och utvecklingsarbete verka för information och kompetensutveckling fungera som kontaktorgan i nordiskt samarbete kring tolk- och översättarfrågor. Sedan TÖI:s tillkomst har uppgifterna och ansvaret successivt ökat. Merparten av institutets medel hänför sig till utbildning vid folkhögskolor och studieförbund av dels kontakttolkar, dels tolkar för döva, dövblinda och vuxendöva. inträde i EU har medfört att konferenstolk- och översättarutbildningarna har kommit allt mer i fokus. Utbildning av kontakttolkar har förekommit i . Under dessa år har utbildningen utvecklats och förändrats när det gäller innehåll, antal studerande och antal språk som utbildningen erbjuder. Även huvudmannaskapet för kontakttolkutbildningen har ändrats . 7.3.1De första kurserna för kontakttolkar På initiativ av arbetsgruppen för invandrarfrågor inom dåvarande startade försöksverksamhet med ut- bildning av tolkar för invandrare, s.k. kontakttolkar. Till en början utbildades finska tolkar vid på Biskops . () tog över ansvaret för verksam- heten i och med att verket bildades . Försöksverksamheten fortsatte i regi. Efter hand utökades kurserna till att omfatta med en mellanliggande period för själv- studier. Utbildning av tolkar gavs på 14 språk inom huvudområdena social-, sjukvårds/försäkrings-, arbetsmarknads/- arbetsplats- och rättstolkning. Genom Invandrarverket utbildades 90 personer som skulle fungera som studiecirkelledare och folkhögskolelärare inom tolkutbildningen på finska, serbokroatiska och grekiska. föreslog i sitt delbetänkande, Tolk- service, Nordisk språkkonvention (SOU 1972:83) bl.a. att studieför- bund och folkhögskolor skulle svara för den fortsatta tolkutbild- ningen. Utredningen föreslog också en breddning av kontakttolk- utbildningen, auktorisation av tolkar och översättare genom en statlig nämnd samt tystnadsplikt för tolkar. Huvudansvaret för den regionala och lokala kontakttolkutbildningen skulle enligt utred- ningens förslag överföras från till Skolöversty- relsen (SÖ). Utredningen föreslog att en statlig tolkskola, som en universi- tetsinstitution med egen styrelse, skulle inrättas. Styrelsen för tolk- skolan föreslogs bestå av företrädare för myndigheter och organi- sationer inom utbildnings-, invandrar- och arbetsmarknads- områdena. Tolkskolan skulle stå i nära kontakt med berörda stu- dieförbund och folkhögskolor i tolkutbildningsfrågor samt utbilda tolkar och bedriva utvecklingsarbete på tolk- och översättar- området. Utredningen ansåg det väsentligt att tolkskolan tillförsäkrades effektiva möjligheter till samverkan med sådana universitets- institutioner som bedriver undervisning och forskning i ämnen med anknytning till tolkskolans undervisningsplan. Utredningen utgick ifrån det tolkbehov som fanns för invandrare, men ansåg också att tolkskolan skulle kunna byggas ut för utbildning även av tolkar för näringslivets behov. Vidare föreslog utredningen att en högre tolkutbildning om 60 poäng skulle anordnas vid universiteten. Målet för utbildningen skulle vara att tillgodose behovet av lärare för olika former av lägre tolkutbildning samt att utbilda tolkar för kvalificerade tolknings- uppdrag. () övertog ansvaret för kontakttolkutbild- ningen /75 och förslag till ny utbildningsplan lämnades till regeringen . beslutade att ut- bildningen till kontakttolk skulle starta /78 och förläggas till av SÖ utsedda studieförbund och folkhögskolor. Studierna omfattade social-, sjukvårds-, arbetsmarknads-, arbets- plats- och rättstolkning. Särskilda introduktionskurser om inledde tolkutbildningen. Inom varje ämnes- område rekommenderades språk- och terminologiövningar, tolk- etik, tolkningstekniska övningar och . Varje ämnesområde skulle omfatta . Studierna kunde enligt SÖ bedri- vas i studiecirkelform, som folkhögskolekurs, som kombination av studiecirkel och folkhögskolekurs eller som lång folkhögskolekurs. I det senare fallet med minst två ämnesområden varvade med undervisning i skolans ordinarie långa kurs. Fram till /83 kunde 1 800 tolkar utbildas varje läsår. I enlighet med förslag (SOU 1972:83) har kontakttolkutbildning, , i enstaka språk anordnats som universitets-/högskoleutbildning. Tanken på att inrätta en särskild tolkskola övergavs i och med att dåvarande () fick i upp- drag att utreda på vilket sätt den högre tolkutbildningen kunde organiseras inom filosofisk fakultet. Uppdraget redovisades och trädde Högskolereformen 1977 i kraft. Detta innebar bl.a. att tolklinjen inrättades som allmän ut- bildningslinje om 60 poäng. För antagning till linjen krävdes allmän behörighet till högskolestudier och godkänt antagningsprov. Pro- vet mätte språkfärdighet och språkförståelse i svenska och det andra språket. omfattade utbildningen 80 poäng i vissa språk med möjlighet till etappavgångar. Den första etappen på 40 poäng ledde fram till nivån för dåvarande Kommers- kollegiets prov som godkänd tolk. En andra etapp på 60 poäng ledde fram till nivån för prov för speciell kompetens inom bl.a. sjukvårds- eller rättstolkning. Utbildning förekom i 12 språk. I den ursprungliga planeringen för högskolans tolkutbildning hade man räknat med att det skulle finnas ett behov av fast anställda högutbildade tolkar, men efterfrågan blev mindre än för- väntat. Tillströmningen till utbildningen minskade och omfatt- ningen av utbildningen skars därför successivt ned. Från början fanns 240 nybörjarplatser 1984 ha minskat till 80 platser. () tillkom 1986 efter riksdags- beslut med anledning av propositionen om tolk- och översättar- utbildning m.m. (prop. 1984/85:132). Propositionen baserades bl.a. på förslag i betänkandet Reformerad tolkutbildning (DS U 1982:10) och rapporten och översättarservice i utveckling (DS A 1984:11). Syftet var bl.a. att få till stånd en samordning av frågor rörande tolk- och översättarutbildning. Vidare skulle institutet bedriva handledarutbildning, pedagogiskt utvecklingsarbete, framställa läromedel och tolkordlistor, främja forskning samt samverka med övriga nordiska länder. Institutet, som enligt förslaget skulle ledas av en styrelse utsedd av regeringen, knöts till med uppgift att ansvara för merparten av tolkutbildningen i landet. Styrelsen före- slogs bestå av representanter från , dåva- rande , , , , , , och exportråd. Enligt förordningen om (1993:920) ska styrelsen bestå av högst 13 personer som förordnas för av . efter bildandet av TÖI hade styrelsen en bred representation. –2001 saknade . Åren 2002–2004 utgjordes styrelsen av sju ordinarie ledamöter med representanter från bl.a. , , Kammar- kollegiet och . fanns ny ordförande men inte ny styrelse utsedd. Genom att inrätta ett särskilt tolk- och översättarinstitut i och koncentrera utbildnings- och utvecklingsarbetet dit var förhoppningen att verksamheten skulle få den kontinuitet som dittills saknats inom högskolan. Man såg också en möjlighet att utnyttja de mest kvalificerade tolklärarna på ett mer rationellt sätt än vad som skett tidigare. I och med att TÖI bildats övergick ansvaret för kontakttolkut- bildningen till TÖI . I institutets uppdrag ingick dock inte att fördela statsbidrag, utan detta uppdrag låg kvar på SÖ. Ansvaret att fördela statsbidragen till kontakttolkutbildningen fördes över från SÖ till TÖI /92 i enlighet med regeringens förslag i propositionen om folkbildning (prop. 1990/91:82). Högskoleutbildningen till tolk vid TÖI inordnades i den huma- nistiska fakulteten 1999 men med fortsatt tillhörighet till TÖI. Överföringen av ansvaret för kontakttolkutbildningen till TÖI har inneburit större möjligheter att i enlighet med förordningen (1991:976, ändrad 1996) om kontakttolkutbildning påverka inrikt- ning och lokalisering med hänsyn tagen till aktuella behov av tolkar. Utbildningsvolymen i timmar räknat ökade kraftigt efter att TÖI övertagit ansvaret för utbildningen. Som exempel kan nämnas en ökning med ca . Under dessa år steg även deltagarantalet. Därefter har en successiv minskning av utbildningsvolymen skett, som man satsat på fler tolkövningar i olika språk. befinner man sig på ungefär samma nivå som 1992/93 när det gäller antalet studietimmar. Antalet deltagare har dock stadigt ökat. Det är viktigt att poängtera att antalet personer som genomgått kontakttolkutbildningen inom folkbildningen är färre än antalet deltagare, eftersom en person som deltar i t.ex. tre kurser räknas som tre deltagare. I tillgänglig statistik saknas uppgifter om hur många personer som deltagit i utbildningen. Statsbidraget till utbildning av kontakttolkar regleras i förord- ningen (1991:976, ändrad 1996) om statsbidrag till kontakttolk- utbildning. Enligt förordningen prövas frågor om statsbidraget av TÖI vid .