sou · GTB3117 · 2006-01-01 00:00:00 — 3.enligt vad som föreskrivs i lagen (1998:621) om misstankeregister, polisdatalagen (1998:622), lagen (1999:90) om behandling av person- uppgifter vid medverkan i brottsutredningar och i lagen (2005:787) om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet samt i förordningar som har stöd i dessa lagar, 4.till enskild enligt vad som föreskrivs i 27 kap. 8 § . Utan hinder av sekretessen får polisen på begäran av den som lidit person- eller sakskada vid en trafikolycka lämna uppgift om identiteten hos en trafikant som haft del i olyckan. Utan hinder av sekretessen enligt första stycket 1 får uppgift lämnas till konkursförvaltare, om uppgiften kan antas ha betydelse för konkurs- utredningen. Sekretess gäller inte för uppgift som hänför sig till sådan verksamhet hos som avses i första stycket 1–4 eller 6 eller motsva- rande verksamhet enligt äldre bestämmelser, om uppgiften har införts i en allmän handling . I fråga om annan uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst . I bestämmelsen regleras sekretess till skydd för den enskilde bl.a. i den brottsbekämpande verksamheten. Det nya femte stycket inne- håller en bestämmelse som innebär att sekretess inte hindrar att en brottsbekämpande myndighet i den verksamheten lämnar uppgifter till en annan brottsbekämpande myndighet. Vi utvecklar våra över- väganden kring detta i avsnitt 5.7.3. heterna är polismyndigheterna, , Ekobrotts- myndigheten, , och . Förslaget innebär att de brottsbekämpande myndigheterna inte behöver tillämpa någon av de övriga sekretessbrytande bestämmel- serna (14 kap. 2 och 3 §§ samt 1 kap. 5 § sekretesslagen) vid utbyte av uppgifter som omfattas av sekretess enligt 9 kap. 17 §. Behand- lingen av uppgifter om enskilda inom den brottsbekämpande verk- samheten kommer i fortsättningen enbart att regleras av registerför- fattningar (t.ex. polisdatalagen). Det nya sjätte stycket rör polisens och möjligheter att lämna uppgifter till Kriminalvården. Vi presenterar våra överväganden beträffande detta i avsnitt 6.2.7. Utgångspunkten är att det måste finnas ett väl fungerande samarbete mellan polisen och Kriminalvården dels för att upprätthålla säkerheten inom krimi- nalvården, dels för att upptäcka och förhindra brottslig verksamhet. En del i ett sådant samarbete måste vara att myndigheterna kan ut- byta information. Den sekretessbrytande bestämmelsen avgränsas på liknande sätt som den i 7 kap. 21 § sekretesslagen. Överensstämmelsen kan dock inte bli fullständig, eftersom det är polisen som skall utreda brott. Någon motsvarighet till den sekretessbrytande bestämmelsen för uppgifter hos kriminalvården som angår misstankar om brott är så- ledes inte nödvändig. Uttrycket upptäcka eller förhindra brottslig verksamhet har samma innebörd som i 7 kap. 21 § tredje stycket. Det syftar främst på un- derrättelseinformation, dvs. information som samlas in, bearbetas och analyseras trots att det inte finns en konkret misstanke om att brott redan begåtts. Bestämmelsen omfattar uppgifter om alla typer av brott. Det finns således ingen begränsning till brott med viss straffskala. Polisen och kan på eget initiativ lämna uppgifter till Kriminalvården om förutsättningarna i bestämmelsen är uppfyllda. Vidare är de skyldiga att lämna ut uppgifter när Krimi- nalvården begär det och förutsättningarna är uppfyllda (15 kap. 5 § sekretesslagen). De utlämnade uppgifterna omfattas av sekretess en- ligt 7 kap. 21 § hos . De tidigare femte till nionde styckena är nu sjunde till elfte styckena. 10.5Förslaget till lag om ändring i lagen (2001:558) om vägtrafikregister Regeringen får medge att fiktiva uppgifter förs in i vägtrafikregistret för fordon som används av brottsbekämpande myndigheter i spaningsverk- samhet. Paragrafen är ny och ger regeringen möjlighet att medge att fiktiva uppgifter förs in i vägtrafikregistret för fordon som används av brotts- bekämpande myndigheter i spaningsverksamhet. Frågan har behand- lats i kapitel 8. Fiktiva uppgifter kan röra exempelvis ägarförhållan- den och registreringsnummer. 10.6Förslaget till förordning om ändring i förundersökningskungörelsen (1947:948) Av förundersökningsprotokollet skall det framgå vem som är undersök- ningsledare, vem som har varit förhörsledare och vem som har samman- ställt protokollet. Den som sammanställer protokollet skall i det ange när detta sker. I protokollet skall antecknas: angivelsen eller vad som eljest föranlett förundersökningen, tid och plats för företagande av åtgärder under förundersökningen, iakttagelser vid brottsplatsundersökning, utsagor av hörda personer samt erforderliga upplysningar om dem, uppgift om den misstänkte medverkar i utredningen och i så fall på uppgift huruvida den misstänkte var påverkad av starka drycker eller annat berusningsmedel vid brottets begående och huruvida brottet kan antagas stå i samband med missbruk av alkohol eller annat berusnings- medel av denne, namn å förhörsvittne och övriga vid förhör närvarande, beslut huruvida annan än förhörsvittne medgivits övervara förhör samt att vad som framkommit vid förhör ej må uppenbaras, framställningar till rätten om vittnesförhör eller annan utredning under förundersökningen, om upptagande av bevisning jämlikt 23 kap. 15 § samt om föreläggande att förete skriftligt bevis eller tillhandahålla föremål för besiktning ävensom beslut däröver, beslut om uppgifter rörande användande av tvångsmedel, underrättelse till misstänkt jämlikt 23 kap. 18 § första stycket första meningen samt till misstänkt och hans försvarare enligt samma stycke fjärde meningen med angivande även av om de krävt ytterligare utredning eller i övrigt velat anföra något, anmaning enligt 2 § strafföreläggandekungörelsen (1970:60), uppgift huruvida målsägande eller den som övertagit målsägandens anspråk ämnar föra ersättningstalan i anledning av brottet, erforderliga uppgifter om enskilt anspråk när åklagaren förbereder även talan därom och, om det är möjligt, den misstänktes yttrande över sådant anspråk, uppgift om uppmaning enligt 5 a §, ävensom vad i övrigt finnes vara av betydelse att anteckna i proto- kollet. Protokoll skall innehålla erforderliga diarieuppgifter, såsom nummer å inkommen angivelse och aktnummer (dossiernummer), ävensom kort beteckning av saken. Bestämmelsen har kompletterats med en regel om att det i förunder- sökningsprotokollet skall antecknas om den misstänkte medverkat i utredningen och i så fall på vilket sätt. Syftet är att ge ett bra under- lag för bedömningen av om en lindrigare påföljd kan väljas enligt den föreslagna lydelsen av 29 kap. 5 § första stycket 3 . Vi utvecklar våra överväganden kring detta i avsnitt 3.7.2. 10.7Förslaget till förordning om ändring i förordningen (2001:682) om behandling av personuppgifter inom kriminalvården Chefen för och de personer inom myndigheten som denne utser får ha direktåtkomst till uppgift om en person finns registre- rad i säkerhetsregistret. Uppgifter i säkerhetsregistret får, efter prövning av chefen för nalvården eller av de personer som denne utser, även lämnas ut till om uppgiften kan antas ha betydelse i ärende om nåd i brottmål, utvisning, särskild utlänningskontroll eller i ärende enligt 31 § eller 58 a § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Förslaget innebär att det nuvarande första stycket andra meningen och andra stycket tas bort. Första stycket andra meningen innebar att under vissa förutsättningar får lämna ut en uppgift den har fått genom direktåtkomst till säkerhetsregistret. Frå- gan om kan lämna ut en uppgift regleras i sekretess- lagen, polisdatalagen och polisdataförordningen. Den borttagna be- stämmelsen kunde dock ge intryck av att begränsa möjligheterna till utlämnande. Vi diskuterar detta närmare i avsnitt 6.2.7. Enligt det borttagna andra stycket gällde att uppgifter i Kriminal- vårdens säkerhetsregister får lämnas ut till en polismyndighet endast om uppgiften kan antas ha särskild betydelse för en pågående under- sökning i brottsutredande verksamhet, andra brottsbekämpande åt- gärder eller för att upprätthålla ordningen och säkerheten inom kri- minalvårdens verksamhet. Denna tidigare lydelse av bestämmelsen kunde i vissa fall innebära ett större hinder mot uppgiftslämnande från Kriminalvården till polisen än förslaget till nytt tredje stycke i 7 kap. 21 § sekretesslagen. Vi har i avsnitt 6.2.7 gjort den avvägning mellan behovet av informationsutbyte och integritet som ligger till grund för den sekretessbrytande bestämmelsen i 7 kap. 21 §. Det finns inget ytterligare behov av inskränkningar i möjligheterna att lämna uppgifter från Kriminalvården till polisen. Polisens möjligheter att använda uppgiften i sin egen underrättelse- verksamhet är alltjämt begränsad av bestämmelserna i polisdatalagen och polisdataförordningen. Det innebär bl.a. att uppgifter får regi- streras i kriminalunderrättelseregistret endast om de rör brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket är föreskrivet fängelse eller mer. Detsamma gäller möjlig- heter att använda uppgifter ur säkerhetsregistret i sin underrättelse- verksamhet. En beredning för rättsväsendets utveckling Beslut vid regeringssammanträde . En beredning tillkallas med uppgift att verka för rättsväsendets ut- veckling. En huvuduppgift för beredningen blir att undersöka möj- ligheterna att med bibehållen rättssäkerhet öka effektiviteten och kvaliteten i rättsväsendets arbete. När det gäller lagföringen av brott skall beredningen särskilt undersöka möjligheterna att förkorta den genomsnittliga genomströmningstiden från brottsanmälan till dom och straffverkställighet. Beredningen skall också särskilt överväga på vilket sätt brottsutredningsverksamheten kan förbättras. Beredningen skall vidare uppmärksamma frågor om myndigheters lokalisering. I beredningens uppgift skall även ingå att överväga frågor om utbild- ning, kompetensutveckling och personalrörlighet inom rättsväsendet. Beredningens överväganden bör kunna leda till förslag som kan komma att innefatta allt från författningsändringar till ändringar av såväl administrativ som organisatorisk karaktär. Beredningens arbete skall ske i nära samverkan med berörda myn- digheter inom rättsväsendet och därvid ta hänsyn till det utvecklings- arbete som pågår. Detta utgör en fortsättning på och ett komplement till det arbete som redan inletts mellan företrädare för myndigheter- na inom rättsväsendet och . Delbetänkanden skall presenteras av beredningen efter hand som olika frågor behandlas. Beredningen skall senast före utgången av redovisa det aktuella läget inom rättsväsendet för de frågor som an- kommer på beredningen samt en plan för det fortsatta arbetet. Målet för rättsväsendet är den enskildes rättstrygghet och rättssäker- het (prop. 2000/2001:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.3.1, bet. 2000/01:JuU1). Häri ligger bl.a. krav på att brott skall upp samt leda till lag- föring så snabbt och effektivt som möjligt utan att rättssäkerhets- kraven åsidosätts. I syfte att uppnå detta har ett omfattande utveck- lingsarbete bedrivits inom rättsväsendet . har vid en internationell jämförelse kommit långt i arbetet med att skapa ett rättsväsende som svarar mot högt ställda krav på snabbhet, effektivitet och rättssäkerhet. Samarbetet mellan rättsväsendets olika myndigheter utvecklas positivt. Samverkan är etablerad i många olika former och på flera nivåer. Denna positiva utveckling till trots har ibland frågor av t.ex. admi- nistrativ, organisatorisk och författningsmässig karaktär betraktats utan tillräcklig samordning. Processer som hänför sig till gränssnitten mellan myndigheterna förtjänar således att ägnas ytterligare upp- märksamhet. En utvecklad och djupgående myndighetssamverkan som ett sätt att uppnå bl.a. en ökad snabbhet och effektivitet bör ha förutsättningar att få större genomslag. Samverkan skall ske med respekt för den grundläggande rollfördelningen mellan rättsväsen- dets myndigheter. Denna rollfördelning utgör ytterst en garanti för den demokratiska rättsstaten. I detta sammanhang måste främst domstolarnas och domarnas oberoende och särskilda roll framhållas. En utgångspunkt bör kunna vara att en ökad samverkan myndig- heter emellan samt en helhetssyn på rättsväsendet och ett flödes- orienterat tänkesätt kan bidra till ökad effektivitet, snabbhet och rättssäkerhet. Det bör också bidra till att allmänheten uppfattar myndigheterna som mera tillgängliga och att stärka uppfattningen om en bra information och ett positivt bemötande. Behov av en reformering Det fortsatta reformarbetet bör liksom utgå från ett medbor- garperspektiv och en helhetssyn på verksamheten inom rättsväsen- det (jfr prop. 2000/2001:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.4.1). Medborgar- perspektivet innebär att det alltid är nyttan för den enskilde med- borgaren av tilltänkta förändringar och reformer som skall stå i fokus. Helhetssynen innebär bl.a. att konsekvenserna för samtliga myndig- heter av tilltänkta reformer och förändringar måste beaktas. Hinder av administrativ, organisatorisk och författningsmässig art som mot- verkar en snabb, effektiv och rättssäker hantering inom rättsväsen- det bör identifieras och – i den mån det är möjligt och önskvärt – undanröjas. En långtgående myndighetssamverkan – med fortsatt bibehållen respekt för den grundläggande rollfördelningen – skall eftersträvas. Rättskedjeperspektivet, där samverkan och sambanden mellan myndigheterna poängteras, tillsammans med medborgarper- spektivet skall således utgöra ledstjärnor i arbetet. När det gäller innebörden av uttrycket rättsväsendet skall fram- hållas att i detta sammanhang avses – om inte annat uttryckligen an- ges – myndigheter som omfattas av politikområdet rättsväsendet. I det följande redovisas ett antal områden där det bör finnas utrymme för förändringar av olika slag. intar därvid frågor om minskade genomströmningstider i brottmål, den brottsutredande verksamheten, myndigheters lokalisering, utbildning, kompetens- utveckling och personalrörlighet en central plats. I ett senare skede kan det också bli aktuellt att mera direkt inrikta sig mot andra frå- gor, t.ex. sådana som rör tvistemål och förvaltningsmål. Regeringen återkommer i så fall till dessa frågor. Här skall framhållas att det arbete med att utveckla och reformera rättsväsendet som och bedrivs av rättsväsendets myndigheter och av regering och riksdag inte får hämmas av den tillkallade beredningens uppdrag. Det är tvärtom viktigt att detta reformarbete fortsätter med oför- minskad kraft. Ett exempel på vad som pågår inom detta område är reformeringen av tingsrättsorganisationen. De frågor som behandlas i det följande hör nära samman med och går delvis in i varandra. Så torde t.ex. en väl fungerande brottsutred- ningsverksamhet vara en förutsättning för ett snabbare flöde genom brottmålskedjan. Myndigheters lokalisering bör även ha betydelse för en effektiv och snabb hantering etc. Minskade genomströmningstider i brottmål En huvuduppgift i ett framtida reformarbete är att se över rättsväsen- dets hantering av brottmål för att undersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet förkorta de totala genomströmningstiderna. Det kan här vara relevant att återge viss statistik som rör genom- strömningstider i brottmål. Antalet till polisen inkomna ärenden utgjorde ca 1 160 1997, 1 170 1998 och 1 164 1999. De balanserade ärendena minskade med drygt 23 000 ärenden eller samt (se prop. 2000/2001:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.6.1 samt prop. 1999/2000:1, utgiftsområde 4, avsnitt 4.3.4). Trots de minskade balanserna ökade andelen balanserade ärenden som var äldre än från vid utgången av år vid utgången av . Vid utgången av hade denna andel dock minskat till . Genomströmningstiderna blev –1999 längre inom nästan samtliga områden. Inom närpolisen har dock den genomsnittliga handläggningstiden inte ökat nämnvärt. Vid utgången av var den . Antalet ärenden som redovisats till åklagare minskade från 192 482 ärenden till 185 430 ärenden . minskade antalet ytterligare till 168 228 ärenden. Ur polisens årsredovisning framgår att den genomsnittliga genomströmningstiden nu är för t.ex. våldsbrottsärenden , narkotikabrottsärenden och tillgrepps- och skadegörelse- brott . Det finns naturligtvis flera förklaringar till de ökande genomström- ningstiderna. Så förlänger, statistiskt sett, t.ex. avarbetningar av balanser av äldre mål den genomsnittliga genomströmningstiden för nya mål/ärenden. Runt om i landet pågår nu en rad försöksprojekt som syftar till att, inom ramen för gällande regelverk, förkorta de totala genom- strömningstiderna från brottsanmälan till dom. De första projekten startade i Handen och i . Ett av flera medel som man i projekten har använt för att minska genomströmningstiderna har varit att öka parallelliteten i handlägg- ningen. Det innebär att nästa led i kedjan påbörjar handläggningen innan det tidigare ledet är helt klart med sin del. Man har också – i detaljerna – sett över rollfördelningen mellan framför allt polis och åklagare men även mellan åklagare och tingsrätt. En positiv effekt – vid sidan av minskade genomströmningstider – av det utökade sam- arbetet på dessa orter uppges för t.ex. domstolarnas del ha varit att antalet inställda huvudförhandlingar har minskat. Det finns inte några givna svar på frågan hur brottmålsprocessen kan effektiviseras och förbättras. En författningsöversyn i syfte att skapa ett permanent snabbt förfarande i brottmål bör dock kunna övervägas. För att nämna några exempel skulle det inom ramen för en sådan översyn kunna vara aktuellt att t.ex. se över rollfördelningen inom brottmålskedjan men också att överväga att införa särskilda tidsfrister för olika led i brottmålsprocessen. Frågan om tidsfrister är emellertid komplicerad, bl.a. eftersom detta skulle komma att innebära en ytterligare prioritering av vissa brottmål vid sidan av de prioriteringar som redan finns. måste också beaktas att ett snabbförfarande inte får leda till sämre rättssäkerhet för den som är berörd av brottsutredningen. Det kan också finnas anledning att överväga vilken omfattning som brottsutredningarna måste ha i olika situationer. Det är möjligt att förenklingar kan genomföras i detta avseende som i kombination med andra åtgärder kan leda till en snabbare genomströmning. Även frågor om dokumentationskraven under en förundersökning kan vara aktuella att överväga i detta sammanhang. Det finns naturligtvis även andra åtgärder än en författningsöver- syn som kan vara aktuella. Det kan t.ex. gälla allt från att se över administrativa rutiner till frågan om harmonisering av organisationer. En särskild fråga när det gäller att förkorta genomströmnings- tiderna är möjligheterna att utnyttja modern teknik. Den moderna tekniken bör i långt större utsträckning än kunna bidra till att stödja brottmålsprocessen och därigenom också medverka till att förkorta genomströmningstiderna i rättsväsendet. Inom detta om- råde bör det således finnas utrymme för förändringar av olika slag. Den brottsutredande verksamheten m.m. Hanteringen av brottmål intar en central plats inom rättsväsendet. I brottmålskedjan intar brottsutredningarna hos polisen en särställning. Frågan om hur denna utredningsverksamhet skall kunna ytterligare förbättras bör också hamna i fokus i det fortsatta reformarbetet. Brottsutredningar bedrivs inom polisen på olika nivåer, näm- ligen hos närpolisen samt vid kriminal- och länskriminalavdelningar. Viss brottsutredande verksamhet bedrivs centralt vid Rikspolissty- relsen hos och Säkerhetspolisen. Även i den lokala polisens utryckningsverksamhet bedrivs brottsutredning i form av s.k. förstahandsåtgärder. arbetar av landets 16 200 poliser med brottsutredningar. Av dessa beräknas ca 1 200 vara närpoliser medan 3 700 arbetar vid kriminal- och länskriminalavdelningarna (Polisväsendets budgetunderlag för åren 2001–2003, avsnitt 7.3). En stor del av landets brottsutredningar avseende ekonomisk brottslighet bedrivs av poliser som är inkommenderade att tjänst- göra vid . – som är en åklagarmyndighet – inrättades . Inrättandet av har inneburit att två av länkarna i den s.k. brottmålskedjan i viktiga avseenden har kommit närmare varandra med betydande effektivitetsvinster som följd. Vid myndigheten arbetar åklagare, poliser och även andra specialister i nära samverkan med varandra. tjänstgjorde i genomsnitt 387 personer vid . Av dessa var 194 anställda vid myndig- heten. Övriga 193 var poliser. Även vid skattemyndigheterna bedrivs brottsutredande verk- samhet. Denna verksamhet utförs vid skattebrottsenheterna, som in- rättades . Enheterna har bedrivit operativ verksamhet med inriktning på skatte- och bokföringsbrott . tjänstgjorde ca 100 personer vid skattebrottsenhe- terna och en ytterligare utbyggnad planeras. Enheterna har inne- burit ett resurstillskott för utredning av ekonomisk brottslighet. har ansvaret för utredning av alla smugglingsbrott. Brottsutredningarna verkställs av särskilda tullkriminalenheter inom verket. Enheterna är organisatoriskt åtskilda från den fiskala verk- samheten. Personalen vid tullkriminalenheterna är tulltjänstemän som har fått kompletterande utbildning för handläggning av brotts- utredningar. tjänstgjorde ca 94 personer vid enheterna. Uppklaringsprocenten för samtliga brott var . uppgick uppklaringsprocenten för brott mot till . Andelen uppklarade brott har minskat successivt, främst . Det har dock skett en tydlig för- bättring (uppgifterna är hämtade ur Brotts- förebyggande rådets kriminalstatistik och Brottsförebyggande rådets tidskrift, APROPÅ nr 2/2000 s. 30 f). Det totala antalet ärenden som redovisades från polisen till åkla- gare minskade . Betydande minskningar i denna del gällde för tillgrepps- och skadegörelsebrott, våldsbrott, övriga brott och ekobrott (uppgifterna är hämtade ur Polisens årsredovisning ). av polisens ärenden överlämnas nu till åklagare mot . Drygt en miljon ärenden lades ned eller skrevs av på grund av att spaningsuppslag saknades eller spaningarna inte gett något resultat (uppgifterna är hämtade ur den s.k. SAMRED- rapporten 991011 från ). har det, från olika håll, framförts vissa synpunk- ter när det gäller den brottsutredande verksamheten. Riksåklagaren har konstaterat att möjligheten att klara upp ett brott väsentligt har minskat . Riksåklagaren framhåller att det inom hela åklagarorganisationen finns en oro för att polisens resurser för den brottsutredande verksamheten inte till- godoser de krav som måste ställas på en av de kanske viktigaste funktionerna i ett rättssamhälle, nämligen att de brott som har be- gåtts skall upp och leda till lagföring. Det gäller en oro för såväl kvalitet som kvantitet. Riksåklagaren har från åklagarväsendet inhämtat att kvalitén på polisutredningarna ofta inte uppnår en god- tagbar nivå och att det i mycket stor utsträckning krävs komplette- ringar av utredningarna såväl vad gäller rena formella krav som mer materiellt inriktade uppgifter. Riksåklagaren uppger också att många åklagare upplever att de får kämpa om utredningsmän och att det blir allt svårare att driva utredningar med de krav som gäller i fråga om förbättrad lagföring och kortare handläggningstider (uppgifterna är hämtade ur Riksåklagarens budgetunderlag för ). i anledning av brottsutredningen efter mordet på har i sitt betänkande pekat på brister och oklarheter i brottsutredningssystemet (SOU 1999:88). I betänkan- det behandlas således frågor om bl.a. ansvars- eller rollfördelningen mellan polis och åklagare samt förundersökningsledarskapets inne- börd. När det gäller frågan hur utredningsverksamheten hos polisen bör vara organiserad har i ett tillkännagivande till regeringen uttalat att regeringen bör se över denna fråga och vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma en specialisering av utredningsverk- samheten inom närpolisen (bet. 1999/2000:JuU11, rskr. 1999/2000:211). har uppgett att den brottsutredande verksam- heten, till följd av resursläget, inte är helt tillfredsställande (Polis- väsendets budgetunderlag för åren 2001–2003, avsnitt 6.4).