sou · GTB386 · 2006-01-01 00:00:00 — Slutligen kan nämnas 48 § personuppgiftslagen (1998:204), enligt vilken person- uppgiftsansvariga är skyldiga att ersätta skada som uppkommer vid behandling av personuppgifter i strid med personuppgiftslagen. Uppsåtspresumtion i yttrande- och tryckfrihetslagstiftningen Konstruktioner med strikt eller objektivt ansvar brukar skiljas från s.k. uppsåtspresumtioner eller konstruerat uppsåt (se Leijonhufvud- , s. 14). Om utrymmet för en tilltalad att föra motbevis- ning är mycket litet, kan emellertid ifrågasättas om skillnaden i praktiken är så stor mellan dem (Jareborg, s. 332, se även RÅ 2000 ref. 66 I, som refereras i följande avsnitt). Vid tryckfri- hetsbrott och andra yttrandefrihetsbrott gäller speciella ansvars- regler i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Särregleringen har sin grund i den djupt förankrade uppfattningen att tryck- och yttrandefriheten utgör särskilt viktiga friheter av central betydelse för att ett demokratiskt och öppet samhälle skall kunna fungera. För att säkerställa ett fritt meningsutbyte och allsidig upplysning finns ett grundlagsreglerat s.k. anonymitetsskydd för författare till Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar tryckta skrifter och för personer som meddelat uppgifter för offentliggörande i tryckta skrifter. Skyddet gäller även för utgivare av icke periodiska skrifter. Ett liknande skydd finns för upphovs- mannen till ett radioprogram eller en teknisk upptagning. I mål som rör tryck- och yttrandefrihetsbrott får fråga inte väckas om dessa personers namn (3 kap. TF och 2 kap. YGL). I stället är det utgivaren av en periodisk skrift eller en teknisk framställning som i första hand är juridiskt ansvarig för innehållet i dessa (8 kap. TF respektive 6 kap. YGL). Om det inte finns något utgivningsbevis, är det i andra hand ägaren, för det tredje den som tryckt skriften och för det fjärde spridaren av skriften som ansvarar för innehållet i en tryckt skrift. För icke periodiska skrifter är i första hand skriftens författare ansvarig. I övrigt är ansvarskedjan liknande den som gäller för periodiska skrifter. Detsamma gäller beträffande yttrandefrihetsbrotten. Tryck- och yttrandefrihetsbrotten anges närmare i 7 kap. TF och 5 kap. YGL. De utgörs bl.a. av spioneri, olaga våldsskildring och hets mot folkgrupp som begås genom tryckt skrift, radioprogram eller teknisk upptagning och är straffbara enligt lag. På grund av ansvarsreglernas utformning skulle det vara mycket svårt att upp- ställa vanliga krav för personligt ansvar för periodiska skrifter, eftersom ansvar för tryckfrihetsbrott i sådant fall sällan skulle kunna ådömas. Detsamma gäller i fråga om andra ansvariga än för- fattaren till icke periodiska skrifter. Problemet har lösts på följande sätt i 8 kap. 12 § TF (en liknande regel finns i 6 kap. 4 § YGL). Vid bedömande av fråga om ansvar för den som enligt detta kapitel har att svara för tryckt skrift skall så anses som om vad skriften innehåller införts däri med hans vetskap och vilja. Om personen i fråga inte har läst den text eller sett den bild som är aktuell eller samtyckt till dess publicering, fingeras alltså att han eller hon har gjort detta (visst undantag finns i fråga om samtycke till publicering). I dessa fall görs ingen närmare prövning av den tilltalades uppsåt. Om det faktiskt är så att den ansvarige har läst texten eller sett bilden, skall prövningen av uppsåt eller oaktsamhet emellertid ske i vanlig ordning. Det blir då inte tal om något fiktivt uppsåt. I rättsfallet NJA 1991 s. 155 uttalade att den ansvarige utgivaren bara vid extrema omständigheter kan undgå ansvar för en tidningsartikel av sådant innehåll att dess offentlig- Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar görande objektivt framstår som ett tryckfrihetsbrott (i det angivna fallet fälldes utgivaren till ansvar för förtal genom att en krog- kung av misstag hade kommit att kallas för knarkkung på en löpsedel). Enligt Jareborg antyder detta att in- tagit en ståndpunkt som närmar sig ett godtagande av ett strikt an- svar (Jareborg, s. 333). har förekommit en debatt om i vilken utsträckning de rättssäkerhetsgarantier som följer av art. 6 EKMR är tillämpliga på olika typer av uppsåtspresumtioner. Denna fråga behandlas i nästföljande avsnitt. 2.5.4Uppsåtspresumtioner enligt – Oskyldighetspresumtionen och dess konsekvenser för svensk rätt Artikel 6 (2) – oskyldighetspresumtionen Enligt art. 6 (1) EKMR har var och en som anklagats för brott rätt till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en opartisk och oavhängig domstol som upprättats enligt lag. Vidare gäller enligt art. 6 (2) EKMR att den anklagade skall betraktas som oskyldig till dess hans eller hennes skuld lagligen fastställs. Den oskyldighetspresumtion som kommer till uttryck i detta stadgande finns i flera andra internationella instrument. Som exempel kan nämnas art. 14 (2) i den Internationella konventionen om medbor- gerliga och politiska rättigheter (antagen av ), art. 66 i Romstadgan för den (antagen vid en diplomat- konferens i ) och art. 48 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (antagen vid i , såvitt avser det närmare förhållandet mellan EKMR och EG-rätten, se vidare , Oskyldighetspresumtionen, 2003, s. 96 f., nedan ). Som framgått inledningsvis, innebär auto- noma och vidsträckta tolkning av begreppet brottsanklagelse att oskyldighetspresumtionen och de övriga rättssäkerhetsgarantierna i art. 6 EKMR är tillämpliga inte bara i fråga om brottsanklagelser och straffrättsliga förfaranden i sträng mening. Även administrativa sanktionsavgifter av olika slag kan omfattas, om de är allmänt ut- Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar formade och har ett repressivt och preventivt syfte, t.ex. skattetillägg och vissa avgifter som påförs vid trafikförseelser. Av praxis angående den närmare innebörden av art. 6 framgår att oskyldighetspresumtionen ställer olika krav på utformningen av ett lands rättssystem, främst när det gäller proces- suella – men även materiella – regler av straffrättslig karaktär. Med materiella straffrättsliga regler menas de som beskriver vad som ut- gör en brottslig handling och vilken påföljd handlingen kan resul- tera i. För den materiella rättens del utgörs en särskilt viktig aspekt av frågan i vilken utsträckning lagstiftaren kan använda sig av presumtioner för uppsåt som ligger nära ett objektivt eller strikt ansvar vid utformningen av regler som utgör brottsanklagelser i konventionsrättslig mening. Denna behandlas nedan. Oskyldig- hetspresumtionen innebär även en rätt för en brottsanklagad per- son att vara tyst och att inte tvingas vittna mot sig själv. Dessa rättigheter behandlas vid genomgången av de straffprocessuella reglerna i nästföljande avsnitt. En viktig aspekt av oskyldighetspresumtionen består i regeln om bevisbördans fördelning i brottmål. En person som är anklagad för brott anses vara oskyldig till dess att hans eller hennes skuld har fastställts genom domstols utslag. Detta medför att åklagaren har bevisbördan för att de objektiva och subjektiva förutsättningarna för ett brott är uppfyllda och att varje tvivel skall verka till den till- talades förmån (principen in dubio pro reo). Dessutom måste dom- stolen tillåta den tilltalade att anföra motbevisning. En straffrättslig presumtion innebär i detta hänseende att en person uppsåtligen anses ha begått en brottslig gärning, om vissa objektiva förutsätt- ningar är uppfyllda. Därmed behöver åklagaren inte styrka att den tilltalade har haft något uppsåt. Med andra ord medför en sådan presumtion att åklagaren får en lättnad i sin bevisbörda, vilket kan strida mot oskyldighetspresumtionen. Trots att den således främst är en grundläggande straffproces- suell princip, får oskyldighetspresumtionen på detta sätt återverk- ningar även på materiella regler av straffrättslig karaktär som faller in under tillämpningsområdet för art. 6 EKMR. SOU 2005:86 Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar om användningen av uppsåtspresumtioner Frågan om en presumtion för uppsåt kan vara förenlig med oskyl- dighetspresumtionen besvarades av Europadom- stolen i målet Salabiaku och i det mycket när- besläktade målet , båda mot (domar den s. 237 f., s. 461 f., s. 347 f.). Salabiaku hade burit med sig en väska fylld med narkotika genom franska tullen. Han gjorde gällande att han inte haft känne- dom om väskans innehåll, men dömdes ändå för narkotika- smuggling. Enligt fransk lag var det inte nödvändigt för åklagaren att styrka något uppsåt i en sådan situation. Den som passerade tullen med förbjudet gods presumerades nämligen ha uppsåt att smuggla. Bara om den tilltalade kunde visa att force majeure (om- ständigheter utanför hans kontroll) hade förelegat, var det möjligt att undgå straffansvar. konstaterade att EKMR i princip inte för- bjuder faktiska och rättsliga presumtioner, men att det krävs att staterna håller dem inom rimliga gränser med beaktande av de in- tressen som står på spel och med bevarande av den brottsanklaga- des rätt att försvara sig. ansåg att om oskyldig- hetspresumtionen enbart var avsedd att respekteras under själva rättegången, och inte genom de materiella reglernas utformning, skulle den i praktiken sammanfalla med plikten till opartiskhet i art. 6 (1). Det skulle i sin tur innebära att den nationella lagstiftaren fritt kunde beröva den dömande domstolen en verklig prövnings- rätt och därmed oskyldighetspresumtionen dess reella innehåll, i strid med de rättssäkerhetsprinciper som ligger till grund för art. 6. I Salabiaku-fallet, liksom även i det senare fallet , fann att lagstiftaren inte hade överskridit de an- givna gränserna. Vid sin bedömning lade vikt vid att de franska domstolarna hade varit försiktiga i sin tillämpning av presumtionen och att de hade beaktat omständigheter som tytt på att de inblandade hade handlat med uppsåt. Det bör förtydligas att uttalanden inte avsåg strikt ansvar, utan just uppsåtspresumtioner (se även RÅ 2000 ref. 66 I, nedan, , s. 14, samt Jareborg, s. 331 f.). Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar Regeringsrättens uttalanden om skattetillägg m.m. I rättsfallet RÅ 2000 ref. 66 I fick Regeringsrätten anledning att analysera frågan hur den dåvarande utformningen av de svenska skattetilläggen förhöll sig till oskyldighetspresumtionen i angivet hänseende. Som berörts inledningsvis, kan skattetillägg påföras en skattskyldig fysisk eller juridisk person som på annat sätt än munt- ligen lämnar oriktig uppgift till ledning av taxeringen enligt närmare förutsättningar som anges i 15 kap. SBL och 5 kap. taxeringslagen. Skattetillägg som beslutas med stöd av skatte- betalningslagen uppgår till av den skatt som inte skulle ha påförts om den oriktiga uppgiften hade godtagits. Varken upp- såt eller oaktsamhet krävs. Däremot är det möjligt att under vissa förutsättningar undanröja eller meddela eftergift av tillägget. De sistnämnda reglerna fanns för domar i skattetilläggsmålen i 15 kap. 4 och 7 §§ SBL respektive 5 kap. 4 och 6 §§ taxeringslagen. Undanröjande kunde ske på mer objektiva grunder, bl.a. vid rättelse av felräkning eller felskrivning som uppbenbart framgår av skattedeklarationen eller om den skattskyldige frivilligt rättat en oriktig uppgift (dessa regler är i huvudsak desamma även lagändringar). Eftergift eller befrielse från skattetillägg kunde meddelas, oavsett parts yrkande, med hänsyn till mer subjektiva förhållanden (förut- sättningarna för att befria från skattetillägg har delvis ändrats, se nedan). Så kunde ske bl.a. om felaktigheten eller underlåtenheten hade ett sådant samband med den skattskyldiges ålder, sjukdom, bristande erfarenhet eller liknande förhållande att den framstod som ursäktlig eller om den med hänsyn till uppgiftens art eller någon annan särskild omständighet framstod som ursäktlig. Efter- gift kunde även meddelas om det skulle vara uppenbart oskäligt att ta ut skattetillägg. Regeringsrätten konstaterade att skattetilläggen utgjorde ankla- gelse för brott och att de därmed omfattades av rättssäkerhets- garantierna i art. 6 EKMR. Med hänvisning till Salabiaku-målet fann Regeringsrätten att för att vara tillåtligt från konventions- synpunkt, får straffrättsligt ansvar inte utkrävas helt automatiskt när de objektiva rekvisiten är uppfyllda. Den enskilde måste ha möjlighet att anföra någon form av försvar som grundas på subjek- tiva förhållanden. Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar Regeringsrätten drog slutsatsen att eftergiftsgrunderna – även om de inte är helt jämförbara med de ansvarsförutsättningar som de subjektiva rekvisiten utgör inom straffrätten – tillsammans med de fall där skattetillägg bortfaller på rent objektiva grunder, får an- ses ge den skattskyldige sådana möjligheter att undgå skattetillägg att någon konflikt inte uppkommer med oskyldighetspresumtio- nen. Som en allmän förutsättning för detta gäller enligt Regerings- rätten emellertid att domstolarna i varje enskilt fall gör en nyanse- rad och inte alltför restriktiv bedömning av om skattetillägget bör undanröjas eller efterges. I rättsfallet RÅ 2004 ref. 17 gällde frågan om förutsättningar förelegat för att ta ut en särskild avgift när en person med insyns- ställning i aktiemarknadsbolag underlåtit att göra anmälan om ändrat aktieinnehav inom föreskriven tid enligt lagen (2000:1087) om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instru- ment (tidigare den s.k. insiderlagen). Enligt 23 § i nämnda lag får en avgift helt eller delvis efterges, om överträdelsen är ringa eller ursäktlig eller det annars finns synnerliga skäl. Regeringsrätten fann att målet rörde brottsanklagelser i den mening som avses i art. 6 EKMR. Med hänvisning till rättsfall underströk Regeringsrätten återigen att i sådana mål får ansvar inte utkrävas helt automatiskt när de objektiva rekvisiten är uppfyllda, utan den enskilde måste ha möjlighet till någon form av försvar grundat på subjektiva förhållanden. Vidare betonades än en gång att en konventionsenlig tillämpning av ett sådant avgifts- system kräver att domstolarna i varje enskilt fall gör en nyanserad och inte alltför restriktiv bedömning av om förutsättningar finns för att helt eller delvis efterge den särskilda avgiften. Skattetilläggsmålen, Janosevic respektive och Vulic (se även avsnitt 2.1.2) gällde båda beskattning av taxirörelse vid taxering. Efter skatterevision påfördes klaganden dels skatt, dels skattetillägg om (Janosevic) respektive (och dess ägare Vulic). , bolaget och Vulic begärde omprövning av besluten hos skatte- myndigheten och ansökte om anstånd med betalningen av skulderna. Eftersom de inte kunde ställa någon säkerhet, avslogs begäran om anstånd. Besluten överklagades till länsrätten och där- Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar efter till både kammarrätten och Regeringsrätten, men utan fram- gång. försattes klagandena i konkurs på grund av de obetalda skatterna och skattetilläggen, efter ansökan av krono- fogdemyndigheten. uttalade att skattetilläggen (inte skatten) ut- gjorde brottsanklagelse i konventionsrättslig mening på grund av deras generella utformning och avskräckande och bestraffande karaktär. De omfattades därmed av art. 6. Därefter gjordes en analys av konstruktionen med objektivt ansvar utifrån de krav som följer av oskyldighetspresumtionen. underströk, precis som i Salabiaku-målet, att det måste finnas proportionalitet mellan lagstiftarens intresse av att ställa upp presumtionsregler i vissa situationer och rätten till för- svar. Domstolen fann att presumtionen för påförande av skattetillägg i och för sig var svår att vederlägga, men att den skatt- skyldige ändå inte var helt berövad möjligheten att försvara sig med anförande av subjektiva befrielsegrunder. Vidare beaktades det viktiga statsfinansiella intresse som ett effektivt taxeringssystem utgör för medlemsstaterna. Genom anförande av i huvudsak dessa argument drog slutsatsen att proportionalitets- principen hade respekterats. De svenska skattetilläggen var därmed förenliga med oskyldighetspresumtionen. Lagändringar på grund av krav domar i målen Janosevic respektive och Vulic föranledde en diskussion i om behovet av eventuella ändringar i reglerna om skattetillägg, bl.a. när det gällde möjligheterna att befria den skattskyldige från sådant tillägg. Regeringen ansåg att de krav som följer av oskyldighetspresumtio- nen i art. 6 (2) EKMR inte innebär att en oriktig uppgift måste ha lämnats uppsåtligen eller av oaktsamhet, för att skattetillägg skall kunna påföras (prop. 2002/03:106, s. 136 f. och s. 239 f.). Vidare ansågs att de subjektiva förutsättningarna för att påföra skattetillägg även i fortsättningen skulle utformas som befrielse- grunder. Däremot fanns enligt regeringen skäl att överväga vissa förändringar och förtydliganden i syfte att åstadkomma en mer rättvis och generös rättstillämpning samt ökad förutsebarhet. Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar Mot denna bakgrund föreslogs att befrielse från skattetillägg skall kunna ske, om felaktigheten eller underlåtenheten framstår som ursäktlig eller om ett uttag med fullt belopp annars skulle vara oskäligt (som ovan nämnts gällde detta även tidigare, med undan- tag av kravet på uppenbar oskälighet). Vissa förtydliganden föreslogs också, delvis med avsikt att lyfta fram det subjektiva inslaget i bestämmelserna. Sålunda föreslogs att det vid bedömningen av ursäktlighetskriteriet särskilt skulle beak- tas om felaktigheten eller underlåtenheten kan antas ha berott på den skattskyldiges ålder, hälsa eller liknande förhållande, på att den skattskyldige felbedömt en skatteregel eller betydelsen av de faktiska förhållandena eller om felaktigheten eller underlåtenheten föranletts av vilseledande eller missvisande uppgifter. Vid bedömningen av oskälighetskriteriet föreslogs att det sär- skilt skulle beaktas om avgiften inte står i rimlig proportion till felaktigheten eller underlåtenheten, om oskäligt förflutit efter det att skattemyndigheten (numera ) har funnit anledning att anta att skattetillägg skulle påföras eller om felaktig- heten eller underlåtenheten även har medfört att den skattskyldige har fällts till ansvar för skattebrott. (När det gäller sistnämnda be- frielsegrund bör förtydligas att ett beslut om skattetillägg i och för sig inte hindrar att en person därefter döms för exempelvis skatte- bedrägeri, se NJA 2000 s. 622 och RÅ 2002 ref. 79). Vidare före- slogs att det skulle bli möjligt att medge delvis befrielse från skattetillägget och därigenom ta större hänsyn till tilläggets storlek i relation till felaktigheten eller underlåtenheten. Liknande ändringar föreslogs i reglerna om tulltillägg i 8 kap. tullagen (2000:1281). Tulltilläggen är uppbyggda på i princip samma sätt som skattetilläggen och påförs den som på något annat sätt än muntligen lämnat oriktig uppgift till ledning för tulltaxe- ring. tillstyrkte regeringens förslag och lagändringarna trädde i kraft (bet. 2002/03:SkU16 och rskr. 2002/03:167, de nuvarande befrielsegrunderna finns i 15 kap. 10 § SBL respektive 5 kap. 14 § taxeringslagen samt 8 kap. 10 § tullagen). Det kan noteras att de nya reglerna om befrielsegrunder i skattebetalningslagen även är tillämpliga på beslut om fordons- skattetillägg genom en följdändring i 47 § fordonsskattelagen (1988:327). Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar I sitt delbetänkande sanktionssystem och hänsyns- regler föreslår ändringar i reglerna om miljö- sanktionsavgift i 30 kap. MB med hänvisning till Europadom- stolens praxis i fråga om användningen av uppsåtspresumtioner (SOU 2004:37, s. 93 f. och s. 392 f.). Enligt gällande regler skall miljösanktionsavgift betalas av en näringsidkare – fysisk eller juridisk person – som vid bedrivandet av näringsverksamhet bl.a. åsidosätter föreskrifter som har meddelats med stöd av miljö- balken, påbörjar en tillståndspliktig verksamhet utan tillstånd eller åsidosätter tillstånd eller villkor som har meddelats med stöd av balken (30 kap. 1 § MB). Avgiften påförs även om överträdelsen inte har skett uppsåtligen eller av oaktsamhet. Avgift skall emeller- tid inte tas ut om det är uppenbart oskäligt. ifrågasätter om ett sådant strikt ansvar är förenligt med EKMR, eftersom de nuvarande reglerna om avgifts- befrielse inte ger utrymme för annat än en mycket restriktiv tillämpning. Kommittén anser därför att möjligheterna att befria från avgift bör utvidgas något. framhålls vikten av att be- hålla ett enkelt och schabloniserat system av effektivitetsskäl. Vidare påpekas att miljösanktionsavgifter inte är lika ingripande för den enskilde som t.ex. skattetillägg och att avgiften är avsedd att utgå i stället för straff vid mindre allvarliga överträdelser. Mot denna bakgrund föreslår kommittén att meningen om att avgift kan tas ut även om överträdelsen inte har begåtts av uppsåt eller oaktsamhet tas bort. Därigenom tydliggörs enligt kommittén att även omständigheter som är hänförliga till den betalnings- skyldiges person, den s.k. subjektiva sidan, kan få betydelse för frågan om avgift skall utgå. Ändringen innebär emellertid inte att det krävs uppsåt eller oaktsamhet för att avgift skall kunna påföras. Vidare föreslås att rekvisitet uppenbart oskäligt ändras till sär- skilda skäl. Enligt kommittén är det emellertid inte fråga om någon större utvidgning av utrymmet för att kunna besluta om avgiftsbefrielse. I detta avsnitt har redogjorts för de grundläggande förutsättning- arna för att ett visst beteende skall kunna kriminaliseras. Av- görande vid bedömningen om en gärning bör beläggas med straff Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar eller, omvänt, om avkriminalisering inte bör ske, är gärningens allvar eller klandervärdhet utifrån de skyddsintressen som bl.a. anges i 2 kap. RF, exempelvis skyddet för liv och hälsa. För att kriminalisering skall ske, bör beteendet med andra ord vara straff- värt. En straffbestämmelse måste också utformas på ett effektivt sätt. Med det menas att straffhotet måste ha en viss avskräckande effekt på medborgarna och således hindra dem från att handla på ett visst sätt. Dessa krav innebär att ju större betydelse som en konkret gärning har för upprätthållandet av ett visst skydds- intresse, desto starkare anledning finns det att kriminalisera gärningen eller att inte avkriminalisera den. I samband härmed har även redovisats de allmänna förutsättningarna för att en person skall kunna ådra sig straffansvar, bl.a. i fråga om ett brotts objektiva och subjektiva rekvisit (uppsåt och oaktsamhet) och de rättssäker- hetsgarantier som följer av legalitetsprincipen – inklusive skuld- och konformitetsprinciperna – och oskyldighetspresumtionen i art. 6 (2) EKMR. En viktig fråga i sammanhanget är under vilka förutsättningar som straff för en viss överträdelse kan ersättas med en administra- tiv avgift. En väsentlig skillnad mellan avgifter och straff är att av- gifter brukar tas ut oberoende av om den handling som leder till att avgiften påförs har begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Enligt kan emellertid även trafikförseelser som beivras genom uttagande av en särskild avgift anses utgöra anklagelse för brott i konventionsrättslig mening, om reglerna är av allmän och repressiv karaktär. Därmed faller de in under tillämpningsområdet för art. 6 EKMR. har uppställt vissa krav för hur sådana be- stämmelser måste vara utformade, för att inte komma i konflikt med oskyldighetspresumtionen. Domstolen har inte direkt uttalat sig om strikt eller objektivt ansvar. Av dess praxis följer emellertid att varje person som är anklagad för brott måste ha möjlighet att anföra subjektiva omständigheter som skäl för att inte ådra sig straffansvar eller befrias från en straffliknande avgift.