sou · GTB386 · 2006-01-01 00:00:00 — När det finns skäl till det, skall rätten erinra den som skall höras om innehållet i bestäm- melsen (36 kap. 14 § RB). Rätten att vara tyst gäller handlingar som enligt vittnets egen uppfattning faktiskt har ägt rum och oavsett om en rättegång rör ett mycket allvarligt brott eller en bagatell- förseelse. Det bör förtydligas att bestämmelsen om rätten att vara tyst gäller beträffande redan begångna gärningar. Den kan jämföras med regeln i 23 kap. 6 § första stycket BrB, som föreskriver straffansvar vid vissa fall av underlåtenhet att avslöja brott som är å färde. Detta stadgande gäller enbart förehavanden som inte har avslutats. Möjligheten att utvidga straffansvaret till att avse redan begångna gärningar skulle, enligt uppfattning, inne- bära att allmänheten ålades en form av angiveriplikt, som är främmande för västerländsk uppfattning (SOU 1996:185, s. 321). Domstolen måste i varje enskilt fall pröva om vittnets vägran att yttra sig är lagligen grundad. För att denna rätt inte skall bli illuso- risk, bör vittnets uppgifter godtas, såvida det inte finns särskild anledning att anta att vittnet försöker undandra sig att avge vittnesmål utan legitima skäl (Fitger, s. 36:28 a och däri gjorda hän- visningar). Av praxis – som i rättsfallet NJA 2001 s. 563 även har åberopats av – framgår att en person som är anklagad för brott har rätt att vägra yttra sig och inte kan tvingas lämna upplysningar mot sig själv under olika skeden av pro- cessen. Denna frågeställning tas upp nedan i samband med redo- görelsen för de rättssäkerhetsgarantier som följer av art. 6 EKMR. Ett brottmål avgörs enligt huvudregeln genom dom enligt reglerna i 30 kap. RB. Om huvudförhandling har hållits, skall domen grundas på vad som har förekommit vid förhandlingen. Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier beslutas skall överläggning hållas. Domen måste upprättas särskilt och undertecknas av de lagfarna domare som deltagit i avgörandet. För att hovrätten skall ta upp ett överklagande, krävs i vissa fall prövningstillstånd, bl.a. om den tilltalade inte har dömts till annan påföljd än böter eller frikänts från ansvar för brott för vilket det inte är föreskrivet svårare straff än fängelse (49 kap. 13 § RB). Prövningstillstånd måste således meddelas innan hov- rätten kan pröva domar i mål om trafikförseelser. En dom var- igenom någon har dömts att betala böter får inte verkställas förrän den har vunnit laga kraft (3 kap. 3 och 23 §§ UB). 3.2Rättssäkerhetsgarantier enligt art. 6 Vid prövning av en persons civila rättigheter och skyldigheter och av anklagelser för brott – såsom dessa begrepp har tolkats av – skall den enskilde tillförsäkras de rättigheter som beskrivs i art. 6 EKMR. Den enskilde har rätt till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som har upprättats enligt lag (art. 6 [1]). Vissa undantag från kravet på offentlighet finns i själva bestämmelsen. Vidare skall den som är anklagad för brott betraktas som oskyldig till dess hans eller hennes skuld lagligen fastställts (art. 6 [2]) samt även tillförsäkras vissa minimirättigheter enligt art. 6 (3). Rätten att överklaga brottmålsdomar till högre instans följer inte av art. 6, utan av art. 2 i sjunde tilläggsprotokollet till EKMR från . I förevarande avsnitt redogörs för några av de rättssäkerhets- garantier som regleras i art. 6 EKMR. Särskild tonvikt kommer att läggas vid de processuella garantier som följer av oskyldighets- presumtionen och den därmed förenade rätten till tystnad (de aspekter av oskyldighetspresumtionen som är av betydelse för de materiella reglernas utformning har behandlats i avsnitt 2.5.4). Framställningen bygger, förutom på de angivna rättsfallen, på , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, (s. 151 f.) och , Oskyldighetspresumtionen (s. 195 f.). Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier 3.2.1När inträder brottsmisstänktas rättigheter enligt art. 6? Den första och mycket viktiga frågan som måste besvaras är från vilken tidpunkt en person skall anses ha blivit anklagad för brott och därmed ha rätt att åberopa de rättigheter som art. 6 föreskriver. Denna tidpunkt är inte helt enkel att fastställa exakt. Ett viktigt skäl till det är att de flesta mål där frågan har varit uppe till pröv- ning har rört om en person har erhållit rättegång inom skälig tid (se , s. 151, och domar i målen Neumeister mot och Wemhoff mot , , Deweer mot , Eckle mot , Corigliano och m.fl., båda mot , ). Av uttalanden i de nämnda rättsfallen fram- går att en person generellt sett anses ha blivit anklagad för brott när någon myndighetsåtgärd vidtas som leder till att den enskildes situation väsentligt påverkas på grund av brottsmisstanken. Som huvudregel anses en person vara anklagad för brott när han eller hon får en officiell underrättelse om eller delges misstanke om brott. Underrättelsen kan konkret manifestera sig genom att per- sonen i fråga anhålls eller häktas eller att förundersökning inleds mot honom eller henne. Med officiell underrättelse jämställs även andra åtgärder som markerar att det finns en misstanke om brott och som på liknande sätt påverkar en enskild individs situation, t.ex. när personen i fråga kallas till förhör på grund av en sådan misstanke. Av särskilt intresse är uttalanden i målen Weh och , båda mot (dom respektive ). Dessa mål rörde utredningen av hastighetsförseelser där föraren inte hade identifierats i samband med förseelsen. En- bart den omständigheten att fordonets ägare som inledande åtgärd hade förelagts att uppge förarens namn och adress innebar inte att ägaren hade blivit anklagad för brott (se även avsnitt 3.2.5). Slutligen kan nämnas att i skattetilläggsmålen fann att den skattskyldige hade blivit anklagad för brott när han hade fått skattemyndighetens promemoria med förslag om att ta ut skattetillägg. För svensk rätts del kan nämnas rättsfallet NJA 2001 s. 344, där uttalade att den omständigheten att en man som anmälts för misshandel och kallats till polisen för att höras upp- lysningsvis, inte innebar att mannen hade blivit anklagad för brott i Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier Vidare uttalade Regeringsrätten i rättsfallet RÅ 1996 ref. 97 att det finns skäl att anta att skyddet enligt art. 6 i vart fall inte inträder innan någon skäligen kan miss- tänkas för att ha handlat i strid med någon författning eller veder- börande myndighet har vidtagit åtgärder som tyder på att det finns en sådan misstanke. 3.2.2Allmänt om den enskildes rättigheter enligt art. 6 (1) Den enskilde har således rätt till domstolsprövning av brotts- anklagelser mot honom eller henne. I viss utsträckning är det möj- ligt att avstå från detta, exempelvis genom att godkänna ett strafföreläggande. Rätten till domstolsprövning omfattar i princip även en rätt till muntlig och offentlig rättegång. Om en part inte uttryckligen begär en muntlig förhandling, behöver någon sådan förhandling normalt sett inte hållas. Om prövningen i högre instans helt och hållet är begränsad till rättsfrågor, finns ingen rätt till muntlig förhandling. När det gäller kraven på att förhandlingen skall vara offentlig och hållas inom skälig tid, att domen skall avkunnas offentligt, under vilka förutsättningar som rättegång kan hållas i den till- talades frånvaro samt den närmare innebörden av begreppen oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag m.m. hänvisas till framställning. I stället skall närmare utvecklas vad som menas med begreppet rättvis rättegång (fair hearing eller fair trial). 3.2.3Innebörden av rätten till en rättvis rättegång Rätten till en rättvis rättegång som uttrycks i art. 6 (1) EKMR kan beskrivas som en parts rätt att bli hörd av domstolen. Utmärkande för en rättvis rättegång är att parterna är likställda i processen och att förfarandet inte gynnar den ene på den andres bekostnad (equality of arms). Principen om ett kontradiktoriskt förfarande har ett nära samband med principen om parternas likställdhet, eftersom den avser att garantera att parterna får kännedom om allt material i processen och tillfälle att framföra sina synpunkter på materialet samt att i övrigt utföra sin talan. Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier likställdhet hindrar emellertid inte att den tilltalade favoriseras i vissa hänseenden under brottmålsprocessen (principen in dubio pro reo). En sådan ordning anses nödvändig för att eliminera risken för att någon döms för ett brott som han eller hon inte har begått. Principen om att den som är oskyldig inte skall kunna bli dömd för ett brott är fundamental för straffrättsprocessen. För att den skall få ett reellt innehåll måste den tilltalade tillerkännas rättig- heter som är nödvändiga för att han eller hon skall kunna försvara sig på ett fullgott sätt. Vissa av dessa rättigheter kan härledas både ur begreppet rättvis rättegång och ur de minimirättigheter som brottsanklagade har enligt art. 6 (3), bl.a. den tilltalades rätt att an- gripa den muntliga bevisning som åberopas genom att ställa frågor till vittnen. har utvecklat en omfattande praxis rörande den närmare innebörden av begreppet rättvis rättegång, t.ex. rätten att få tillgång till processmaterial och användningen av olovligen åtkomna bevis (se , s. 194 f.). Något om minimirättigheterna i brottmål enligt art. 6 (3) De minimirättigheter som räknas upp i art. 6 (3) kan sägas utgöra särskilda element i den allmänna rätten till en rättvis rättegång. Eftersom det är fråga om typiska och lättdefinierade straff- processuella rättigheter, har de brutits ut och definieras särskilt i art. 6 (3). Således har var och en som blivit anklagad för brott följande minimirättigheter: a)att utan dröjsmål i detalj underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen på ett språk som han eller hon förstår, b)att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar, c)att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som han eller hon själv har utsett och att få ett sådant biträde utan kostnad, om rättvisans intresse kräver det och den anklagade inte har till- räckliga medel för att själv betala biträdet, d)att förhöra motpartens vittnen och själv få kalla in och förhöra vittnen under samma förutsättningar som motparten samt e)att utan kostnad få biträde av tolk, om den anklagade inte förstår eller talar det språk som används av domstolen. För den närmare innebörden av dessa rättigheter, såsom de tolkats av , hänvisas till (s. 239 f.). Det bör understrykas att rätten till bistånd av advokat inte är ovillkorlig. Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier flera av de mål där kränkning av art. 6 (3) c) kunnat konstateras hade den tilltalade dömts till längre fängelsestraff. 3.2.4Rätten till en rättvis rättegång och oskyldighetspresumtionen I straffprocessen måste det finnas särskilda rättssäkerhetsgarantier för att i möjligaste mån förhindra att någon blir dömd för ett brott som han eller hon inte har begått. Begreppet rättvis rättegång får därför en lite annorlunda betydelse i mål som gäller brottsanklagel- ser än i mål om civila rättigheter och skyldigheter. För att garantera att den tilltalade får en rättvis rättegång och därigenom skapa förutsättningar för en materiellt riktig dom, före- skrivs i art. 6 (2) EKMR att en person som står anklagad för brott skall betraktas som oskyldig till dess hans eller hennes skuld lagligen fastställts. En mycket viktig aspekt av oskyldighetspre- sumtionen utgörs av regeln om åklagarens bevisbörda, som om- fattar både ett brotts objektiva och subjektiva rekvisit. Det är således åklagaren som skall bevisa att en person har gjort sig skyldig till ett brott och inte den tilltalade som skall bevisa sin oskuld. Detta måste ske utan användande av någon form av tvång eller hot. Den som är anklagad för brott har rätt att vara helt passiv. Han eller hon skall med andra ord inte behöva bidra till utredningen eller bevisningen i målet genom att göra medgivanden eller till- handahålla material som är belastande för honom eller henne (vilket i och för sig inte anses hindra lämnande av blodprov m.m., se nästföljande avsnitt). Den brottsanklagade har även rätt att inte uttala sig alls och är inte heller i övrigt skyldig att på något sätt underlätta åklagarens arbete, t.ex. genom att vittna mot sig själv (the right to silence och the right not to incriminate oneself). Dessa principer syftar inte bara till att garantera en rättvis rätte- gång, utan även till att respektera och upprätthålla oskyldighetspre- sumtionen, och därigenom motverka att någon blir oskyldigt dömd för ett brott. Vissa författare menar att rätten till tystnad kan härledas direkt ur oskyldighetspresumtionen, bl.a. av det skälet att den förhindrar att tvång används för att pressa fram oriktiga er- kännanden eller falska utsagor (, s. 195 och , JFT, 1993, s. 594 f.). Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier 3.2.5Europadomstolens praxis angående rätten till tystnad I de mål där olika aspekter på den tilltalades rätt till tystnad varit uppe till bedömning har hänvisat till endera av eller båda bestämmelserna i art. 6 (1) och 6 (2) EKMR. En tendens verkar vara att om domstolen har kunnat konstatera en kränkning av art. 6 (1), så har ingen närmare prövning gjorts av förfarandets förenlighet med art. 6 (2). Enligt synsätt har rätten till tystnad – och den därmed sammanhängande rätten att inte vittna mot sig själv – således nära beröringspunkter med både rätten till en rättvis rättegång och oskyldighetspresumtionen. Det är viktigt att återigen understryka att dessa rättigheter i princip gäller från det att en person delges brottsmisstanke eller kallas till förhör på grund av en sådan misstanke eller liknande åtgärder vid- tas i administrativa och andra förfaranden som faller in under tillämpningsområdet för art. 6. Vidare bör observeras att ännu inte har konstaterat en uttrycklig och generell rätt till tystnad för personer som själva (ännu) inte står anklagade för brott i konventionsrättslig mening, men som är underkastade vittnesplikt och som vid av- givande av vittnesmål riskerar att avslöja att de själva eller deras närstående har begått brott (, s. 416 och s. 421, jfr regeln i 36 kap. 6 § RB). I ett sådant fall har ju tidpunkten för när vittnet eller dennes närstående skall anses ha blivit anklagade för brott ännu inte inträtt (jfr avsnitt 3.2.1). Art. 6 EKMR är därför inte tillämplig. Enligt skulle en sådan rätt emellertid vara för- enlig med praxis, eftersom EKMR skall garantera rättigheter som är praktiskt tillämpbara och effektiva (, s. 421). Åläggande att yttra sig eller företa andra åtgärder I flera länder finns regler som ålägger personer som anses vara anklagade för brott att lämna uppgifter eller företa andra hand- lingar under hot om vite eller andra sanktioner. Sådana förfaranden kan strida mot art. 6. Målet Heaney och McGuinness mot (dom ) gällde misstänkta IRA-män som hade gripits i anslutning till ett bombdåd med flera dödsoffer som följd. Heaney och McGuinness ålades att redogöra för sina förehavanden omkring den tid då attentatet hade förövats, men vägrade att lämna Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier De åtalades för bombdådet och för sin vägran att lämna uppgifter. De dömdes till sex månaders fängelse på grund av att de inte hade efterkommit åläggandet (men inte för själva bombdådet). ansåg att rätten att iaktta tystnad och rätten att inte tvingas anklaga sig själv är centrala element i begreppet rättvis rättegång och att de även är nära förknippade med oskyldig- hetspresumtionen. Domstolen konstaterade att dessa rättigheter i och för sig inte är absoluta. I det aktuella fallet hade klagandena emellertid hotats av en straffrättslig påföljd, om de inte försåg myndigheterna med information som gällde utredningen av brott som de eventuellt hade begått. Det hade därigenom funnits ett inslag av tvång, vilket strider mot det centrala innehållet i klagan- denas rätt att inte behöva anklaga sig själva och att iaktta tystnad. Det förhållandet att brottsmisstankarna avsåg allvarliga brott mot allmän säkerhet ansågs inte utgöra tillräcklig grund för att kunna göra avkall på dessa rättigheter. Garantierna i art. 6 gäller enligt domstolen alla förfaranden, från det enklaste till det mest kompli- cerade. fann därmed att förfarandet stred både mot art. 6 (1) och 6 (2), på grund av det nära sambandet mellan rätten till en rättvis rättegång och oskyldighetspresumtionen. I målet mot (dom ) var omständigheterna snarlika och utgången blev densamma. Av särskild betydelse för utredningens syften är domen i målet Weh mot , som även låg till grund för utgången i målet mot , där omständigheterna var snarlika (se ovan, se även , SvJT, 2004, s. 591, rättsfallet diskuteras närmare i avsnitt 7.10.2). I båda målen fann att det österrikiska systemet med straffsanktionerad upplysningsskyldig- het för fordonsägaren vid handläggning av trafikförseelser där föraren är okänd var förenligt med art. 6 (1). I det första fallet hade en lokal myndighet konstaterat att en bil som var registrerad i Wehs namn hade körts för fort. Som första åtgärd förelades denne att lämna fullständiga upplysningar om förarens namn och adress. Han uppgav en annan persons namn och adress och bötfälldes för att inte ha lämnat tillräckligt precisa upp- gifter. Ingen ytterligare utredning gjordes för att ta reda på vem som var skyldig till själva trafikförseelsen och något åtal väcktes aldrig. Domstolens majoritet (fyra röster) konstaterade att det inte fanns något pågående eller ens förestående rättsligt förfarande an- Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier gående hastighetsförseelse mot Weh, eftersom myndigheterna inte hade någon misstanke alls mot honom. Ingenting tydde på att Wehs situation väsentligt hade påverkats på det sätt som krävs för att han skulle anses ha blivit anklagad för brott i konventions- rättslig mening. Weh hade inte gjort gällande att det var han själv som hade kört bilen. Han hade enbart straffats för att ha lämnat ofullständiga uppgifter om vem som kört hans fordon vid ett visst tillfälle. Under sådana förhållanden var sambandet mellan uppgifts- skyldigheten och ett eventuellt framtida åtal mot Weh för hastig- hetsöverträdelse alltför avlägset och hypotetiskt för att Weh skulle anses ha tvingats att lämna uppgifter som var belastande för honom själv. Minoriteten (tre röster) fann att art. 6 (1) hade kränkts. Anled- ningen var att Weh befann sig i en situation där han inte hade något egentligt val. Om han bröt sin tystnad och tillhandahöll informa- tion som kunde vara belastande för honom, skulle han åtalas och ställas till svars för själva hastighetsförseelsen. Om han i stället för- blev tyst, skulle han bötfällas för att inte ha lämnat några uppgifter. Även om Weh hade straffats för att ha tillhandahållit en annan persons namn och ofullständiga adress och inte för sin tystnad, är det möjligt att han hade gjort så för att själv undgå åtal för hastig- hetsöverträdelse. Det fanns inte heller något bevis som uteslöt att Weh själv kunde ha varit förare. Situationen bör skiljas från de fall där det står klart att ägaren inte varit förare och det därför inte finns någon risk att ägaren anger sig själv. Några fall har rört ålägganden att företa en viss åtgärd, t.ex. att utge vissa handlingar (s.k. editionsplikt). I målet mot (dom ) var klaganden misstänkt för valutabrott. En husrannsakan hos ledde emellertid inte till något åtal. I stället ålade tullmyndigheterna honom att vid äventyr av vite överlämna kontobesked och andra handlingar rörande sina utländska konton till dem. Ett sådant agerande ansåg Europadom- stolen inte vara förenligt med art. 6 (1) med hänvisning till en brottsanklagads rätt till tystnad och rätt att inte tvingas överlämna bevisning mot sig själv. Eftersom brott mot art. 6 (1) hade konsta- terats, ansågs någon ytterligare prövning av saken inte vara nöd- vändig. Omständigheterna var liknande i fallet Crémieux mot (dom ) och utgången blev densamma. mot (dom ) handlade om en person som var misstänkt för undandragande av skatt och som Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier hade förelagts att inge handlingar rörande vissa investeringar. Han efterkom inte föreläggandet, blev eftertaxerad av skattemyndig- heten och dömdes även till böter för att inte ha lämnat begärd information. framhöll att rätten för den som är anklagad för brott att iaktta tystnad och rätten att inte behöva anklaga sig själv är allmänt erkända principer. Även om de inte är direkt utskrivna i konventionen, ingår de enligt domstolen som centrala element i rätten till ett rättvist förfarande. underströk att dessa rättigheter är viktiga garantier för att skydda den enskilde mot tvång och rättsövergrepp från myndigheternas sida och till att ändamålen bakom art. 6 (1) säkerställs. Domstolen konstaterade att en kränkning av art. 6 (1) hade ägt rum. Rätten att inte tvingas belasta sig själv Rätten till tystnad står i nära samband med rätten att inte tvingas belasta sig själv eller vittna mot sig själv. Om en brottsanklagad person tvingas att lämna uppgifter som sedan läggs till grund för en fällande dom, kan ett sådant förfarande strida mot art. 6. Fallet mot (dom ) gällde en offentlig utredning som syftade till att klarlägga om aktiekurser hade manipulerats i samband med en stor bryggeriaffär. hade en ledande befattning i ett av de berörda bolagen och förhör- des under utredningen. Om han vägrade att besvara de frågor som ställdes, riskerade han att dömas till böter eller upp till fängelse. Utredningen ledde till att åtalades för brott. Vid rättegången åberopades flera av de uppgifter som hade lämnat under utredningen som bevis mot honom. Han dömdes till fängelse, bl.a. på grundval av dessa upp- gifter. erinrade om att den brottsanklagades rätt till tystnad och att inte behöva vittna mot sig själv är allmänt erkända grundsatser i ett rättvist förfarande, trots att de inte finns inskrivna i art. 6. Rätten att inte vittna mot sig själv förutsätter enligt dom- stolen att det är åklagaren som skall bevisa den tilltalades skuld och att detta skall ske utan hjälp av bevisning som åtkommits genom tvång. Därigenom är rätten att inte vittna mot sig själv nära be- släktad med oskyldighetspresumtionen. Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier Emellertid är denna rätt enligt domstolen i första hand avsedd att säkerställa den anklagades rätt till tystnad. Domstolen konstaterade att rätten till tystnad vanligtvis inte omfattar användandet av material som kan anskaffas genom lagliga tvångsmedel och som existerar oberoende av den misstänktes vilja, exempelvis dokument som erhållits i samband med husrannsakan och blodprov. Med detta betraktelsesätt ansåg domstolen som sin uppgift att granska om användningen av förhörsprotokollen kunde jämställas med en otillbörlig inskränkning i rätten till tystnad. Efter att ha analyserat de omständigheter under vilka förhörs- utsagorna hade använts under rättegången mot , konstate- rade domstolen att det hade skett i syfte att svartmåla denne. hade på detta sätt bidragit till en fällande dom mot sig själv. Hans rätt att inte behöva vittna mot sig själv hade därigenom kränkts, vilket innebar ett brott mot art. 6 (1). Det kan noteras att domstolen särskilt uttalade att denna rätt, precis som rätten till tystnad, gäller alla typer av brott oavsett svårhetsgrad. Särskilt om vägran att avlägga vittnesed Frågan vad rätten att inte vittna mot sig själv innebär rörande möjligheterna att bestraffa personer som vägrar att avlägga vittnesed har prövats i ett fall. Målet Serves mot (dom ) rörde en fransk officer, , som åtalades för att ha mördat en man under sin tjänstgöring i . En tid senare ägde rättegång rum mot några andra soldater vid Serves förband avseende samma händelse. Serves kallades som vittne. Han vägrade att avlägga vittnesed och att vittna och dömdes till böter för detta.