sou · GTB343d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Utred- ningen nämner särskilt frågor om indirekt umgänge (se avsnitt 6.6 Annan kontakt än umgänge) och föreläggande till en förälder om att lämna information om barnet till den andra föräldern. Utred- ningen påpekar att någon ändring av de svenska verkställighetsreg- lerna, på grund av detta förhållande, inte gjordes inför den äldre II-förordningens ikraftträdande. Visserligen, menar utred- ningen, kan ett utländskt avgörande , till skillnad från förfaran- den enligt den äldre II-förordningen, bli direkt verkställ- bart här. Utredningen gör dock den bedömningen att detta inte är en skillnad som enbart i sig medför att de svenska verkställighets- reglerna skulle behöva ändras. Enligt utredningen är det snarare på det viset att de materiella förutsättningarna följer direkt av II- förordningen, och att svensk domstol med hjälp av de svenska verk- ställighetsbestämmelserna får hantera de villkor som den utländska domen ställer upp. När det gäller frågan om en bestämmelse om reservforum för de allmänna förvaltningsdomstolarna behöver in- föras anser utredningen att de gällande reglerna får anses täcka de situationer där verkställighet skall ske enligt den nya II- förordningen och något behov av reservforum torde inte ha upp- kommit (SOU 2004:80 s. 74 f.). Utredningen om föräldraansvar och skydd av barn i internatio- nella situationer har alltså haft i uppdrag att överväga om det be- höver införas några kompletterande bestämmelser med anledning av . Vi har därför inte anledning att närmare gå in på de frågor som den utredningen har övervägt, under förut- sättning att dessa inte direkt berörs av de förändringar som vi före- slår i kapitel om verkställighet. En fråga som inte berörs av de av oss föreslagna förändringarna är om det avgörande om föräldraansvar som skall verkställas enligt II-förord- ningen inte har någon direkt motsvarighet i 6 kap. FB. En annan fråga som inte heller berörs av de av oss föreslagna förändringarna är den omständigheten att vissa domar om umgänge och vissa domar som kräver återlämnande av barn under särskilda förutsättningar är direkt verkställbara i en annan medlemsstat utan exekvaturför- farande. När det gäller frågan om reservforum har Utredningen om för- äldraansvar och skydd av barn i internationella situationer utgått från de gällande bestämmelserna i verkställighetskapitlet. I verkstäl- lighetskapitlet saknas bestämmelser om hos vilken länsrätt verk- ställighet skall sökas. Som framgår av avsnitt 12.7 (Forumfrågor) anser vi att det bör införas forumregler i ärenden om verkställighet. Vi föreslår att frågan om verkställighet skall tas upp av tingsrätten i den ort där barnet har sitt hemvist och att, för det fall det inte finns någon behörig domstol, frågorna skall tas upp av . De föreslagna forumreglerna för verkställighetsärendenas del är utformade som de forumregler som gäller för mål enligt 6 kap. FB (se 6 kap. 17 § FB). Utredningen om föräldraansvar och skydd av barn i internationella situationer har gjort den bedömning- en att det inte, på grund av II-förordningens vidgade tillämp- ningsområde, finns behov av att införa regler om reservforum när det gäller mål och ärenden om vårdnad, boende och umgänge. Forum- bestämmelsen i 6 kap. FB har således ansetts tillräcklig. Av detta följer att den av oss föreslagna forumregeln för verkställighetsärendenas del också är tillräcklig och att regler om reservforum för dessa ärenden därför inte heller behöver införas. Som framgår av avsnitt 12.2.1 (Hinder mot verkställighet) före- slår vi att nuvarande regler om hinder mot verkställighet skall upp- hävas när det gäller ärenden om verkställighet. I stället bör verk- ställighetsprocessen enligt vår mening bara omfatta hinder av till- fällig natur. Om en invändning görs i verkställighetsprocessen om att verkställighet inte bör ske med hänvisning till ett hinder som inte är av endast tillfällig natur, skall domstolen under vissa förut- sättningar ge parterna och socialnämnden möjlighet att inom initiera en vårdnadsprocess. Denna vårdnadsprocess skall, som vi berört ovan, enligt gällande forumregler initieras vid tings- rätten i den ort där barnet har sitt hemvist. Finns inte någon be- hörig domstol, tas frågorna om vårdnad, boende eller umgänge upp av (6 kap. 17 § FB). Eftersom verkställig- hetsförfarandet, enligt den nya II-förordningen, skall reg- leras av lagen i den verkställande medlemsstaten kommer de av oss föreslagna verkställighetsreglerna naturligtvis också att gälla för avgöranden som meddelats enligt II-förordningen. betyder alltså att den svenska domstolen – om part åberopar bevis eller omständighet som inte har prövats genom avgörandet/avtalet och domstolen anser att det av hänsyn till barnets bästa är påkallat att den fråga verkställighetsansökan avser prövas på nytt – skall bereda parterna och socialnämnden tillfälle att väcka talan vid dom- stol om ändring i det avgörande/avtal som ansökan om verkställighet grundar sig på. Enligt vår bedömning är det i denna situation forum- bestämmelserna i som är tillämpliga. Detta innebär att talan som huvudregel skall väckas vid domstol i den medlemsstat där barnet har sitt hemvist då talan väcks (artikel 8 II-förordningen). Från denna huvudregel finns vissa angivna undantag (artiklarna 9, 10 och 12) och en kom- pletterande bestämmelse om behörighet grundad på barnets när- varo (artikel 13). Har barnet för vårdnadstalans väckande förvärvat hemvist i kommer de av oss föreslagna reglerna för verk- ställighetsförfarandet inte att medföra några problem. Gör part en sådan invändning mot verkställighet, som föranleder domstolen att bereda parterna och socialnämnden att väcka talan om ändring, skall talan väckas vid domstolen i den svenska ort där barnet har sitt hemvist (6 kap. 17 § FB). För det fall barnet vistas i , men har hemvist i annat land som omfattas av II-förordningen, kan däremot problem uppkomma. Likaså kan problem uppkomma då barnet inte befinner sig i , men verkställighetsansökan görs här på grund av att svaranden genom sitt hemvist eller t.ex. genom sina tillgångar har en sådan anknytning till att ett svenskt vitesföreläggande kan tänkas bli ett effektivt påtryckningsmedel (se , Svensk internationell privat- och processrätt, 6 uppl., 2004, s. 141–144). Eftersom en talan om vårdnad, boende, umgänge eller annan kon- takt än umgänge enligt II-förordningen som huvudregel skall tas upp vid domstol i den medlemsstat där barnet har sitt hemvist är svensk domstol i dessa situationer inte behörig att ta upp den aktuella frågan. Någon hänvisning till att väcka talan, i vart fall inte när det gäller socialnämnden, skulle därför inte kunna ske, trots att domstolen ansåg detta vara påkallat av hänsyn till barnet. För att säkerställa att barnets bästa även i dessa fall kan uppnås, bör därför enligt vår uppfattning en bestämmelse införas som innebär att domstolen skall vägra verkställighet om det inte finns någon svensk domstol som är behörig att ta upp frågan om vårdnad, boende, umgänge eller annan kontakt än umgänge. för att tillämpa bestämmelsen är att part har åberopat bevis eller omständighet som inte har prövats genom domen om t.ex. vårdnad och domstolen finner att det av hänsyn till barnets bästa är påkallat att den fråga verkställighetsansökan avser, dvs. i fallet frågan om vårdnad, prövas på nytt. Liksom i rent svenska förhållanden får så- ledes någon omprövning av den dom verkställighetsansökan avser inte komma ifråga (jfr artikel 26 II-förordningen enligt vilken en dom aldrig får omprövas i sak). Om barnet vistas i , men barnets hemvist inte kan fast- ställas och behörigheten inte kan bestämmas genom avtal, skall en- ligt den ovan nämnda kompletterande behörighetsbestämmelsen domstolarna i den medlemsstat där barnet befinner sig vara be- höriga, dvs. svensk domstol i detta fall (artikel 13 II-för- ordningen). Detta gäller även flyktingbarn och barn som har för- drivits på grund av oroligheter i hemlandet. I en sådan situation skulle alltså svensk domstol vara behörig att ta upp frågan om ändring i t.ex. vårdnaden, varför den föreslagna bestämmelsen om vägrad verkställighet inte skulle bli tillämplig. En annan sak är att en fråga om verkställighet enligt inhemska verkställighetsbestämmelser inte torde aktualiseras i alla fall. Finns barnet olovligt i , dvs. har barnet olovligen bortförts från en annan stat eller hålls barnet olovligen kvar här, gäller nämligen mellan bl.a. EU:s medlemsstater den i dagtecknade konventionen om de civila aspekterna på internatio- nella bortföranden av barn. har införlivats med svensk rätt genom lagen (1989:14) om erkännande och verkställig- het av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn (se avsnitt 12.6 Överflyttningslagen). Den nya II-för- ordningen hindrar inte att även fortsättningsvis tillämpas mellan EU:s medlemsstater. II-förordningen innehåller dock regler som kompletterar . Om det är fråga om ett olovligt bortförande eller kvarhållande, är en konventionsstat i princip skyldig att besluta att barnet skall åter- lämnas i enlighet med , men under vissa för- utsättningar kan återlämnande vägras. En part kan således välja att – i stället för att ansöka om verkställighet enligt inhemska bestäm- melser – göra en ansökan enligt överflyttningslagen. En fråga som uppkommer till följd av den i detta avsnitt föreslagna bestämmelsen är om den kan anses vara förenlig med II-för- ordningen. Som vi redogör för ovan får regeln till följd att en verk- ställighetsansökan som grundar sig på ett avgörande enligt II- förordningen inte skall tas upp till prövning i de fall svensk dom- stol inte är behörig att ta upp en talan om ändring i det under- liggande avgörandet om vårdnad, boende eller umgänge. När det däremot gäller ett ärende om verkställighet där svensk domstol – på grund av barnets hemvist – är behörig att ta upp en sådan talan om ändring skall ansökan om verkställighet prövas i de fall parterna eller socialnämnden inte väcker en sådan talan (dock utan avseende på den omständighet som föranlett domstolen att bereda parterna och socialnämnden tillfälle att väcka talan). Eftersom en prövning av ansökan om verkställighet inte skall ske i det första fallet, medan förhållandet är det omvända i det senare, kan det göras gällande att likabehandling av nationella och utländska domar inte uppnås (vilket är II-förordningens syfte). Enligt vår uppfattning kan be- stämmelsen emellertid inte anses utgöra en sådan särreglering, som enbart tar sikte på avgöranden enligt II-förordningen. Be- stämmelsen är i enlighet med sin lydelse tillämplig i alla fall där det inte finns någon svensk domstol som är behörig att ta upp frågan om vårdnad e.d. och således inte tillämplig enbart i förhållande till II-förordningen. Vi är därför av den uppfattningen att be- stämmelsen inte står i strid med förordningen. Men även om bestäm- melsen skulle anses vara oförenlig med förordningen kan vi – om de av oss föreslagna verkställighetsreglerna skall införas – för vår del inte se någon annan lösning på nämnda problem än den bestämmel- se som vi föreslår i detta avsnitt. Enligt vår uppfattning blir det i så fall en fråga om vad som är den lämpligaste och för barnet bästa ordningen. Vi har utformat verkställighetsprocessen enbart utifrån vad vi anser är det för barnet bästa systemet. Vi anser inte att det skulle vara lämpligt och inte heller förenligt med barnets bästa att införa en regel enligt vilken domstolen, för de fall svensk domstol inte vore behörig att ta upp en talan om ändring, skulle pröva an- sökan om verkställighet. I dessa fall har nämligen domstolen funnit – utan att det är fråga om en omprövning av avgörandet enligt II-förordningen – att avgörandet inte bör verkställas med hänsyn till barnet. Utan den av oss föreslagna bestämmelsen skulle domstolen vara tvungen att förordna om verkställighet av ett av- görande som är till barnets bästa t.ex. på grund av en efter vårdnadsavgörandet inträffad omständighet, exempelvis bar- nets ändrade inställning. En bestämmelse om att domstolen skall vägra verkställighet i de nu aktuella fallen är därför nödvändig. II-förordningen omfattar varje avgörande i frågor som rör bl.a. vårdnad, boende och umgänge som har meddelats av domstol. Samma fråga som ovan, dvs. förenligheten med II-för- ordningen, kan därför ställas när de gäller det förhållandet att en ansökan om verkställighet av ett interimistiskt beslut inte kan göras i ett separat verkställighetsförfarande med den av oss föreslagna ut- formningen av verkställighetsprocessen. I avsnitt 12.3 (Verkställig- hetsprocessen integreras så långt som möjligt i vårdnadsprocessen) har vi föreslagit att frågan om verkställighet av ett interimistiskt be- slut skall prövas inom ramen för ett pågående mål om vårdnad, bo- ende och umgänge. Det av oss föreslagna systemet innebär att det för interimistiska avgöranden inte skall finnas något separat verkställig- hetsförfarande, utan ett sådant skall, om våra förslag genomförs, enbart finnas för domar och avtal. Detta innebär således att ett utländskt interimistiskt avgörande inte kan bli föremål för verk- ställighet i med stöd av II-förordningen. Det kan i och för sig diskuteras om en särskild regel bör införas i verkställig- hetskapitlet, som tillåter ett separat verkställighetsförfarande avse- ende enbart interimistiska avgöranden som har meddelats i annan medlemsstat. Det är emellertid inte helt klart att en sådan regel inte skulle stå i strid med II-förordningen, eftersom syftet med denna alltså är att uppnå likabehandling av nationella och utländska avgöranden. Vi förordar inte lösningen med en särskild regel och anser inte heller att frågan ligger inom ramen för vårt uppdrag. Vi vill emellertid redovisa att vi är av den uppfattningen att den av oss föreslagna ordningen gällande interimistiska beslut är förenlig med II-förordningen. Ett avgörande som meddelats i en annan medlemsstat skall verkställas i den verkställande medlemsstaten på samma villkor som om det hade meddelats i den medlemsstaten (artikel 47). Uppkommer frågan om verkställighet av ett interimis- tiskt beslut får denna, oavsett om fråga är om ett inhemskt eller ut- ländskt beslut, lösas med tillämpning av den föreslagna bestämmelsen i 21 kap. 3 § FB. 12.10.2Lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område Förslag: En ansökan enligt lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område, som rör verkställighet av avgöranden om vårdnad eller umgänge, skall göras hos tingsrätt i stället för hos länsrätt. Lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område (lag) införlivar nordiska konvention om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, medan lagen (1932:540) om erkännande och verkställighet av dom, som meddelats i , , eller (lag) införlivar nordiska konvention om er- kännande och verkställighet av domar. lag gäller enbart i förhållande till , medan lag gäller i förhållande till övriga nordiska länder. I förhållande till gäller dock, i fråga om vårdnads- och umgängesavgöranden, den nya II- förordningens verkställighetsregler i stället lag. lag finns bestämmelser om bl.a. verkställighet av vård- nadsavgöranden som har meddelats i konventionsländerna. Avgör- anden av domstol eller andra myndigheter rörande vårdnad, um- gänge eller överlämnande av barn skall verkställas i , om de är verkställbara i det land där de meddelats (6 § lag). En ansökan om verkställighet görs hos länsrätten och verkställighet sker enligt vad som är föreskrivet om verkställighet av svensk dom- stols avgörande i motsvarande fall (9 och 12 §§ lag). Detta innebär således att de av oss föreslagna reglerna för verkställighets- processen också kommer att bli tillämpliga i dessa fall. Enligt vår bedömning är de frågor som kan uppkomma när det gäller lag, de frågor som vi har behandlat med anled- ning av den nya II-förordningen. Vi hänvisar därför till vårt resonemang i det avsnittet och menar således att även ärenden en- ligt lag kan hanteras inom ramen för de av oss föreslagna verkställighetsreglerna. Med hänsyn till att vi föreslår att handlägg- ningen av frågor om verkställighet av domstolsavgöranden och av- tal bör flyttas till allmän domstol (avsnitt 12.4), bör de bestäm- melser lag som handlar om verkställighet hos länsrätten änd- ras i detta avseende. Följdändringar måste då också göras i förordning- en (1977:1005) om nordisk verkställighet på privaträttens område. Förslag: De föreslagna lagändringarna föreslås träda i kraft . Den föreslagna lagändringen om att prövnings- tillstånd skall krävas vid överklagande från tingsrätt till hovrätt skall dock träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Det upphävda 21 kap. FB skall tillämpas i fråga om ansök- ningar enligt det upphävda 21 kap. FB, som inkommit till länsrätt före ikraftträdandet. Om det pågår ett mål eller ärende om vård- nad, boende, umgänge eller annan kontakt än umgänge mellan parterna i allmän domstol och rör målet om verkställighet eller överflyttning samma sak, skall dock förvaltningsdomstolen av- skriva målet från vidare handläggning. Det upphävda 21 kap. FB skall också tillämpas i fråga om ansökningar enligt lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privat- rättens område samt, i tillämpliga delar, i fråga om ansökningar enligt lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn, som inkommit till länsrätt före ikraftträdandet. Några särskilda övergångsbestämmelser skall inte meddelas i övrigt. De nya bestämmelserna i , ÄktB och SoL skall alltså tillämpas fullt ut fr.o.m. ikraftträdandet. De föreslagna lagändringarna bör träda i kraft . Med beaktande av den tid som kommer att förflyta innan kan fatta beslut i lagstiftningsärendet är en lämplig ikraftträdande- tidpunkt . När det däremot gäller förslaget om att det skall krävas prövningstillstånd vid överklagande från tings- rätt till hovrätt (se avsnitt 11.6) anser vi att denna lagändring bör träda i kraft den dag regeringen bestämmer. 2004/05:131, där regeringen föreslår bl.a. att systemet med prövningstillstånd skall utvidgas till att omfatta tingsrättens avgöranden i flertalet slag tvistemål och i domstolsärenden som överklagas till hovrätt, före- slås att lagändringarna skall träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Vi förutsätter att de ändringar som föreslås i nämnda proposition kommer att träda i kraft innan våra övriga förslag träder i kraft. Därför bör en annan ikraftträdandetidpunkt än gälla för vårt förslag angående prövningstillstånd. Enligt vår uppfattning är det angeläget att de nya bestämmel- serna i FB får genomslag . En föreskrift om att de nya reglerna skall tillämpas endast i mål och ärenden som inleds efter ikraftträdandet kan gå ut över vad som är bäst för barnet. Följden kan visserligen bli att tingsrätt och hovrätt kommer att tillämpa olika regler i ett och samma mål, om tingsrätten beslutar före och hovrätten efter ikraftträdandet. Med hänsyn till att avsikten med de föreslagna reglerna är att göra förbättringar för det enskilda barnet är det svårt att se något bärande skäl till att de nya reglerna inte skulle kunna tillämpas i högre rätt. De föreslagna lagändringarna bör därför inte förses med övergångsbestämmelser utan – i den mån processrättsliga bestämmelser inte lägger hinder i vägen – tillämpas fullt ut även i pågående mål och ärenden. Även de nya bestämmelser- na i ÄktB och SoL bör tillämpas fullt ut redan vid ikraftträdandet. Vad gäller de föreslagna ändringarna i behörighetsreglerna i 21 och 22 kap. FB, lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn (överflyttningslagen) samt lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område (lag) anser vi att de frågor som har anhängiggjorts före ikraftträdan- det av de nya reglerna bör avgöras av den domstol som var behörig vid anhängiggörandet. Detta innebär att mål enligt 21 kap. FB i dess upphävda lydelse, mål enligt överflyttningslagen och mål enligt lag, som inletts före de nya bestämmelsernas ikraftträdande, bör slutföras i förvaltningsdomstolarna. Enligt vår uppfattning bör därför samtliga upphävda bestämmelser i 21 kap. FB fortsätta att gälla i de mål som anhängiggjorts vid länsrätt före tidpunkten för ikraftträdandet. För att inte särskilda samordningsproblem skall uppkomma i pågående mål och ärenden enligt 6 och 21 kap. FB, som inletts före ikraftträdandet, och som rör samma fråga bör en särskild över- gångsbestämmelse meddelas för förvaltningsdomstolarnas del. I en sådan situation bör, oavsett om målet i allmän domstol har inletts före eller efter ikraftträdandet, förvaltningsdomstolen avskriva målet om verkställighet eller överflyttning från vidare handläggning. 14 Kostnads- och konsekvensanalys Bedömning: De föreslagna ändringarna torde leda till vissa kost- nadsökningar i ett initialskede men kan i ett längre perspektiv inte antas leda till några ökade kostnader för det allmänna. Grunden för samtliga våra förslag är att barnets ställning skall stärkas när det gäller frågor om vårdnad, boende, umgänge, verkställighet m.m. Enbart och uteslutande barnets bästa ur ett barnperspektiv skall beaktas när beslut i dessa frågor fattas i domstol och hos social- nämnder. Detsamma gäller för framtagandet av det beslutsunderlag som skall ligga till grund för besluten. Vår bedömning är att för- stärkningen av barnets ställning sett över tiden inte leder till ökade kostnader för samhället. Genom att vi föreslår att resurser i stället skall sättas in på ett tidigare stadium än vad som är fallet , torde i stället våra förslag leda till en minskad kostnad för sam- hället genom att antalet långvariga och svårlösta processer minskar. I avsnitt 6.4 föreslår vi att socialnämnden skall beredas tillfälle att yttra sig innan en domstol beslutar om att umgängesstöd (tidigare benämnt kontaktperson) skall medverka vid en förälders umgänge med barnet. Detsamma gäller om domstolen avser att besluta om en annan åtgärd som socialnämnden skall medverka till. I och för sig är detta ingen ny uppgift för socialnämnden. förutsätts att domstolen tar kontakt med socialnämnden innan beslut om um- gängesstöd fattas, men det är dock inte vanligt att så sker. åläggs nu att formellt inkomma med yttrande till domsto- len i nämnda fall. Vi bedömer att det inte medför några merkostnader för socialnämnden annat än initialt. I ett längre perspektiv torde det tvärtom innebära att socialnämnden bättre kan anpassa sina resurser genom att den får en förfrågan om vilken form av stöd nämnden kan medverka till innan domstolen beslutar i saken. Det innebär också att onödiga processer motverkas genom att domstolen inte beslutar om åtgärder som inte går att genomföra, kanske med påföljd att um- gängesprocessen måste göras om. I avsnitt 6.5 föreslår vi att socialnämnden – utöver den möjlighet den har att väcka talan om överflyttning av vårdnaden – även skall kunna väcka talan om umgänge eller annan kontakt än umgänge mellan barnet och en förälder. Vi bedömer att detta kommer att på- verka socialnämndens arbete endast marginellt. Sådana processer kommer sannolikt inte att bli särskilt vanligt förekommande och i de fall socialnämnden väljer att väcka en sådan talan torde det undan- tagslöst grunda sig på en redan genomförd barnavårdsutredning. Behovet av ytterligare utredning för att kunna väcka talan är då litet. Möjligheten för domstolen att förordna om annan kontakt än um- gänge (avsnitt 6.6) är ett komplement till möjligheten att besluta om umgänge och ryms inom detta förfarande. Det kan inte antas för- anleda några extra eller ytterligare kostnader. I avsnitt 8 föreslås att barnets möjlighet att komma till tals och få påverka skall stärkas.