sou · GTB3108 · 2006-01-01 00:00:00 — Utställaren skall ge användaren möjlighet att när som helst underrätta denne om att betalningsmedlet skall spärras, och skall vid spärrning skriftligen eller på liknande sätt bekräfta för användaren att spärrning har skett. I bekräftelsen skall tidpunkten för spärr- anmälan anges. Enligt åttonde stycket är utställaren oavsett vad som anges i andra till sjätte styckena ansvarig, om betalningsmottagaren kände till eller borde ha känt till att fråga var om obehörig användning av betalningsmedlet. Oavsett vad som anges i andra stycket är utställaren ansvarig om ett kontokort svikligen har använts i samband med ett distansavtal. Økonomi- og erhvervsministeren kan enligt nionde stycket ändra de belopp som anges i andra till femte styckena, i den utsträckning prisutvecklingen ger anledning till detta. Av 17 § första stycket följer att bestämmelserna i 11 § inte genom föregående avtal kan inskränkas till nackdel för användaren. Enligt 12 § är utställaren under vissa förhållanden ansvarig för skada som användaren drabbas av till följd av felregistrering av transaktioner eller konteringsfel. I paragrafen regleras också an- svaret vid uteblivna eller försenade transaktioner. Även inlösarens ansvar vid felregistrering av transaktioner och konteringsfel regleras i paragrafen. Utställaren och inlösaren har bevisbördan för att registrering och kontering av transaktioner har skett på korrekt sätt. I 14–16 §§ regleras inlösarens möjligheter att ta ut ersättning av betalningsmottagaren för betalningstransaktioner i syfte att täcka omkostnader för driften av betalningssystemet. Vidare regleras betalningsmottagarens möjlighet att ta ut ersättning för betalnings- transaktioner av användaren. 7.1.5Riktlinjer om distansköp med kontokort Forbrugerombudsmanden har utfärdat riktlinjer för distansköp med kontokort.14 Riktlinjerna, som trädde i kraft , tillkom efter förhandlingar mellan Forbrugerombudsmanden samt Dansk Postordreforening, Pengeinstitutternes BetalingsSystemer, , , Dansk Detail Kreditråd, /S och . Syftet med riktlinjerna är främst att skydda konsumenterna i fall då kontokort används obehörigt utan att avläsning av kontokortet sker. Av riktlinjerna framgår bl.a. följande. Betalningssystem som möjliggör distansköp med kontokort skall utformas så att konsumenten erbjuds skydd mot missbruk och feldebitering. Betalningsmottagaren får inte igångsätta en transak- tion utan att kortinnehavaren uttryckligen har accepterat detta. Kortutgivaren får inte hålla en kortinnehavare ansvarig med anledning av att denne har lämnat ut icke-hemliga nummer som finns på kontokortet. Gör kortinnehavaren gällande att denne varken genomfört eller godkänt en distanstransaktion eller att debiteringen är felaktig skall kortutgivaren avvakta med att debitera beloppet till dess att frågan har utretts. Kan påståendet inte med säkerhet avfärdas (ikke umiddelbart tilbagevises som uberettiget), kan kortutgivaren endast kräva ut det belopp som kortinnehavaren har godkänt. Har kortinnehavaren redan debiterats för transaktionen, skall det ifrågasatta beloppet återföras till kortinnehavaren. Kortut- givaren kan debitera kortinnehavaren senare, om kortutgivaren kan bevisa att klagomålet är felaktigt och kortutgivaren skall ansvara för transaktionen. Kortutgivaren får inte genom att föreskriva särskilda reklama- tionsfrister inskränka kortinnehavarens rätt att undgå betalnings- ansvar. Det förhållandet att en kortinnehavare invänder mot en distanstransaktion får inte i sig leda till att kortutgivaren drar in kortet eller säger upp kortavtalet. 14 Forbrugerombudsmanden, Retningslinjer vedrørende fjernsalg m.v. i betalingssystemer med betalingskort, . Nämndens mandat och stadgar Av lov om forbrugerklager, 5 §, följer att Økonomi- og erhvers- ministeren kan godkänna att privata nämnder upprättas för att inom vissa branscher pröva vissa tvister.15 Pengeinstitutankenævnet har i enlighet med denna lag godkänts att pröva förmögenhets- rättsliga tvister som rör danska finansiella institut. Nämnden upp- rättades 1988 av Bankforeningen, Sparekasseforeningen, Sammen- slutningen Danske och . Nämndens verksamhet grundar sig på stadgarna, Vedtægter for Pengeinstitut- ankenævnet. Nämnden är vid prövning i allmänhet sammansatt av en ord- förande, som är domare, samt två ledamöter som har utsetts av och två ledamöter som utsetts av . Förfarandet vid nämnden är skriftligt. Nämndens avgöranden kallas kendelser. Dessa är inte bindande, men det finansiella institutet skall efter avgörandet meddela nämnden i fall kendelsen inte kommer att följas. Klaganden informeras då av nämnden om möjligheterna till prövning vid domstol. Nedan följer ett sammandrag av några av Pengeinstitutankenævnets kendelser angående en kontohavares ansvar vid obehörig använd- ning av kontokort. Kendelserna tar upp vissa hos nämnden återkommande frågeställningar. 438/1994, : K blev bestulen på sitt kontokort när han befann sig i en livsmedelsaffär. Han förvarade kortet i sin jacka, som hängde på kundvagnen. Han antar att kortet stals när han hjälpte en dam med en läskback. En lapp med PIN-koden låg löst i samma jacka, men inte i samma ficka som kontokortet. Tre obehöriga kontantuttag om sammanlagt gjordes genom inknappning av korrekt kod innan kortet spärrades. 15 Lov nr 456, , lovbekendtgørelse nr 815, . Nämnden ansåg att K uppvisat viss oaktsamhet i samband med tillgreppet och att han kan klandras för att ha förvarat kort och kod i samma jacka. Enligt nämnden kan han vid en samlad bedömning dock inte anses ha handlat grovt oförsvarligt på det sätt som avses i 21 § tredje stycket 2 betalingskortloven. Nämnden framhöll särskilt att det i lagens förarbeten förutsatts att det utvidgade ansvaret endast bör göras gällande i ett fåtal situationer. K skulle därför endast ansvara med självriskbeloppet, . 5/1995, : K:s kontokort användes för 19 obehöriga kontantuttag om sammanlagt 7 till . När K meddelade banken att kortet förlorats hade spärrning redan skett i samband med en transaktion i uttagsautomat, då kortet uppvisade ett stort negativt saldo. K visste inte när han förlorade kortet, men uppgav att han förvarat kortet och koden tillsammans i en etui som han burit i innerfickan på sin jacka. I avtalsvillkoren angavs bl.a. att kortinnehavaren med jämna mellanrum skall kontrollera att kortet inte har tappats bort. I sitt informationsmaterial till kortinnehavare upplyste banken att koden inte får förvaras tillsammans med kortet och att en kortinnehavare som inte kan minnas koden bör kontakta banken för att få ett hjälpmedel för att säkert förvara koden (s.k. pinkodehusker). K yrkade att han endast skulle hållas ansvarig med självriskbeloppet, . Banken ansåg att K möjliggjort de obehöriga transaktionerna genom grovt oförsvarligt handlande och därför skulle ansvara med . Nämnden uttalade att omständigheterna inte utvisar att K har möjliggjort de obehöriga uttagen genom grovt oförsvarligt handlande i samband med att han förlorade kortet. Även om K kan klandras för att han förvarat en lapp med koden antecknad tillsammans med kortet kan han vid en samlad bedömning inte anses ha uppvisat sådant grovt oförsvarligt handlande som avses i lagen. Att K under en knapp veckas tid underlåtit att kontrollera om han alltjämt hade kortet i sin besittning föranleder inte en annan bedömning. Nämnden har härvid beaktat att det i lagens förarbeten anges att bestämmelserna om grovt oförsvarligt handlande bör göras gällande endast i ett fåtal situationer. Vidare kan avtalsvillkoren inte medföra att kortinnehavaren hålls ansvarig i större utsträckning än vad som följer av lagen. Nämnden ansåg mot denna bakgrund att K endast kunde hållas ansvarig med självriskbeloppet, . 516/1995, : Obehöriga kontantuttag om sammanlagt hade gjorts med K:s kontokort då K var i på affärsresa. K hade varit kraftigt berusad. Han mindes dock att han träffat 2–3 för honom okända personer, och att han följde med till någon av dessa personers bostad för att dricka alkohol och kaffe. Nämnden fann utrett att K i kraftigt alkoholpåverkat tillstånd och i sällskap av för honom okända personer gjort uttag med sitt kort, samt att dessa personer därefter frånhänt K kortet utan att han märkt det och företagit dispositioner. Nämndens majoritet (tre ledamöter) ansåg att K därmed möjliggjort de obehöriga uttagen genom grovt oförsvarligt handlande och att K därför skulle ansvara med . Minoriteten (två ledamöter) ansåg att K förvarat kortet på sedvanligt sätt och att han inte bar med sig koden nedtecknad någonstans, varför hans handlande sammantaget inte kunde anses grovt oförsvarligt och att han därför endast skulle ansvara med självriskbeloppet, . 386/1997, : innehållande ett kontokort stals från handskfacket i hans olåsta bil. En lapp som angav koden, maskerad som ett telefonnummer, fanns i plånboken. Obehöriga uttag om sammanlagt gjordes. Nämnden ansåg att K, genom att förvara kortet i handskfacket på sin olåsta bil tillsammans med en lös lapp med koden ned- tecknad som ett telefonnummer, hade möjliggjort de obehöriga uttagen genom grovt oförsvarligt handlande. Han skulle därför ansvara för hela det förlorade beloppet, då detta understeg . 51/2001, : K blev i samband med ett restaurangbesök bestulen på sin plånbok innehållande två kontokort. I plånboken förvarade han också en papperslapp, på vilken han hade antecknat koden maskerad som ett telefon- nummer. Han upptäckte förlusten kl. 2.15 och gjorde spärranmälan . Obehöriga uttag hade då gjorts vid fem tillfällen. K begärde att banken skulle ersätta honom med dessa belopp. Banken ansåg att K skulle ansvara för med per kort med hänvisning till att han möjliggjort de obehöriga uttagen genom grovt oförsvarligt handlande och att spärranmälan gjorts . Nämnden hänvisade till tidigare praxis och förarbetena till ändringar av betalingskortloven, samt konstaterade att förvaring av koden tillsammans med kortet inte i sig kan anses utgöra grovt oförsvarligt handlande, utan att sådan oaktsamhet även måste föreligga beträffande förlusten av kortet. Det förhållandet att K antecknat koden, maskerad som ett telefonnummer, på en lapp utgör alltså inte tillräckliga skäl att på denna grund hålla honom ansvarig med . Nämnden konstaterade att kortinnehavaren enligt 11 § tredje stycket 1 betalingsmidlerloven skall ansvara med , om denne har underlåtit att meddela kortutgivaren att en obehörig person fått kännedom om koden. Även om lagtexten till skillnad från motsvarande bestämmelse i betalingskortloven inte nämner att spärranmälan skall ske vid förlust av kortet, ansåg nämnden att någon ändring inte kan ha varit avsedd beträffande skyldigheten att spärranmäla även att kortet kommit orätta händer. Hur som helst skulle bestämmelsen om ansvar vid grovt oförsvar- ligt handlande kunna vara tillämplig i fall då en kortinnehavare underlåter att spärranmäla kortet. I beaktande av att K måste ha på sig att ta reda på numret till spärrservice ansåg nämnden att han inte bör hållas ansvarig för de tre transaktioner som skedde efter att han upptäckte förlusten, men att han däremot skulle hållas ansvarig för de transaktioner som skedde . 286/2004, : K upptäckte i samband med ett restaurangbesök att han hade bestulits på sin plånbok inne- hållande två kontokort. Obehöriga kontantuttag om genomfördes med användning av kod. Banken ansåg att K skulle ansvara med självrisken, . K ifrågasatte att korrekta säkerhetskontroller gjorts, då han i enlighet med bankens instruktioner förvarat koden i en s.k. pinkodehusker. Nämnden uttalade att Forbrugerombudsmanden utövar tillsyn över att bl.a. betalningssystem för kontokort är säkra och väl- fungerande. Enligt bankens uppgifter finns inget som tyder på annat än att uttagen gjorts genom inknappning av korrekt kod. K skall därför ansvara med självriskbeloppet, . Kreditavtal regleras genom lov om kredittkjøp m.m. (kredittkjøpsloven).16 Lagen omfattar alla kreditavtal, men inne- håller särskilda bestämmelser om kreditgivning i konsumentför- hållanden. Lagen trädde i kraft . Frågor om obehörig användning av kreditkort reglerades ur- sprungligen i 13 § kredittkjøpsloven. Dessa bestämmelser har upphävts, men återges ändå i det följande. Kontohavaren var enligt 13 § första stycket endast ansvarig för förlust som uppstår på grund av obehörig användning av kontokort som har utfärdats i samband med ett avtal om kontokredit, om någon av fyra angivna förutsättningar var uppfyllda. Dessa var dels att det uttryckligen avtalats att kontohavaren skall vara ansvarig för ett fastställt belopp som inte överstiger (självrisk), dels att kontohavaren eller någon denne överlämnat kortet till uppsåt- ligen eller av grov oaktsamhet förlorat kortet, dels att konto- havaren eller någon denne har överlämnat kortet till har underlåtit att meddela kreditgivaren möjligt efter att denne fått känne- dom om att kortet förlorats eller inom rimlig tid efter förlusten, eller dels att kortet används obehörigt av någon som kontohavaren överlämnat kortet till. För köp som företas efter att kreditgivaren fått meddelande om att kontohavaren inte längre innehar kortet, var kontohavaren enligt paragrafens andra stycke bara ansvarig om kreditgivaren visar att han inte kunde eller borde ha kunnat förhindra användningen av kortet. När det gäller frågan om självrisk på uttalade Justis- departementet i förarbetena till den nämnda paragrafen bl.a. följande.17 En lösning med en begränsad självrisk överensstämmer med nuvarande avtalspraxis och bidrar till att upprätthålla eller skärpa kontohavarens aktsamhet. Enligt departementets mening är det viktigt att rättsreglerna upprätthåller folks värdepapperskänsla (verdipapirsfølelse) vid användningen av kort. Regeln skall ses mot bakgrund av att ansvar förutsätter grov oaktsamhet, inte enkel oaktsamhet som i allmänhet inom ersättningsrätten. 16Lov , nr 82. nr 38 (1984-85). mentet kan bedöma har inte nuvarande ordning med avtalad självrisk visat sig vara oskälig mot konsumenterna. Bestämmelserna i 13 § kredittkjøpsloven i dess dåvarande lydelse omfattade endast användning av kontokort som var förknippade med kredit. Nyss nämnda bestämmelser i 13 § kredittkjøpsloven upphävdes per , då lov om finansavtaler og finansoppdrag (finansavtaleloven) trädde ikraft.18 Av 13 § kredittkjøpsloven i dess nuvarande lydelse framgår att vid obehörig användning av kontokort som utfärdats i samband med avtal om kontokredit gäller 35–37 §§ finansavtaleloven. Finansavtaleloven gäller avtal och uppdrag om finansiella tjänster, som banker och vissa andra finansiella institut ingår med konsumenter eller näringsidkare. I konsumentförhållanden är lagen tvingande. I lagen finns bestämmelser om bl.a. kontoavtal, dis- position av konton, obehöriga uttag från konton, betalningsöver- föringar, låneavtal, borgen och vissa finansiella uppdrag. Finansavtalelovens regler om obehörig användning av kontokort bygger till stor del på ett avtal som ingicks 1992 mellan Forbruker- ombudet och flera organisationer som företräder banker och kortutgivare.19 Huvudprinciperna i den nya lagstiftningen hade således redan tillämpats . Nedan följer en genomgång av finansavtalelovens bestämmelser om obehörig disposition av konton och kontokort, främst 34–37 §§. Obehörig disposition av konton och betalningsinstrument (34 §) I 34 § finansavtaleloven regleras obehörig disposition av konton och betalningsinstrument. Med betalningsinstrument avses enligt 12 § samma lag check, giroblankett, betalningskort eller annat särskilt hjälpmedel för uttag eller överföring av betalningsmedel. 18Lov , nr 46. 19Rammevillkår om uttaks- og betalingskontrakter, . Enligt 34 § första stycket är kontohavaren inte ansvarig för obehöriga uttag eller andra belastningar, om inte den som företagit dispositionen legitimerat sig enligt reglerna i kontoavtalet och belastningen varit möjlig till följd av uppsåtligt handlande eller grov oaktsamhet av kontohavaren eller annan som enligt kontoavtalet har rätt att disponera kontot. Ansvaret är enligt 34 § andra stycket begränsat till det belopp som var disponibelt på kontot vid belastningstidpunkten. Har den obehöriga dispositionen skett inom och med användning av ett elektroniskt betalningsinstrument, kan ansvaret inte heller överskrida de belastningsgränser som gäller för den tjänst som använts. Begränsningen gäller vidare inte om kontohavaren eller annan som enligt kontoavtalet har rätt att disponera kontot uppsåtligen har medverkat till att den obehörige personen kunnat legitimera sig. Kontohavaren ansvarar enligt tredje stycket inte för obehöriga dispositioner som äger rum efter att det finansiella institutet fått kännedom om förhållanden som ger anledning att befara obehöriga dispositioner, t.ex. att ett betalningsinstrument har kommit bort eller att en kod eller någon annan säkerhetsprocedur har blivit tillgänglig för obehöriga. Kontohavaren är likväl ansvarig, om denne eller någon som enligt kontoavtalet har rätt att belasta kontot uppsåtligen möjliggjort dispositionerna. Oavsett vad som sägs i paragrafen i övrigt är kontohavaren enligt fjärde stycket alltid ansvarig för förlust som uppstår på grund av att kontohavaren eller annan som enligt kontoavtalet har rätt att disponera kontot uppträtt svikligt eller medverkat till svek mot det finansiella institutet. Obehörig användning av kontokort (35 §) I 35 § finansavtaleloven finns en särskild reglering av obehörig användning av kontokort (misbruk av betalingskort). Med betalingskort avses enligt 12 § samma lov elektronisk eller manuelt benyttet uttaks-, debet- og kreditkort eller lignende kort for uttak eller overføring av betalningsmidler. Kontohavaren ansvarar enligt 35 § första stycket upp till för förlust som uppstår på grund av annans obehöriga användning av kontokort, om en tillhörande personlig kod eller annan liknande säkerhetsprocedur har använts. Enligt andra stycket ansvarar kontohavaren upp till 8 för förlust som uppstår på grund av annans obehöriga användning av ett kontokort, om någon av två angivna situationer är för handen. Den första är att kontohavaren eller någon som konto- kortet har överlämnats till genom grov oaktsamhet har möjliggjort den obehöriga dispositionen. Den andra situationen är att den obehöriga dispositionen har möjliggjorts av att kontohavaren eller någon kontokortet överlämnats till har underlåtit att meddela det finansiella institutet möjligt efter att ha fått kännedom om att kortet kommit bort, eller inom rimlig tid efter att detta borde ha uppdagats. Av tredje stycket följer att om den obehöriga användningen av kortet har skett i kan ansvaret enligt andra stycket inte överstiga de belastningsgränser som gäller för den tjänst som använts. Begränsningarna enligt andra och tredje styckena gäller inte om kontohavaren eller någon kortet överlämnats till uppsåtligen möjliggjort att kortet disponerats. Begränsningarna gäller inte heller för förlust som uppstår på grund av att kontohavaren eller någon kortet överlämnats till underlåter att meddela det finansiella institutet möjligt efter att ha fått kännedom om att kortet använts obehörigt. Enligt femte stycket skall vad som sägs i 34 § tredje och fjärde styckena även gälla för kontohavares ansvar enligt 35 §. I dessa stycken regleras bl.a. det finansiella institutets ansvar när man fått anledning att befara obehöriga dispositioner och kontohavarens ansvar vid svek. Kongen kan genom forskrift (förordning) bestämma att para- grafens bestämmelser helt eller delvis skall gälla även för andra slags betalningsmedel. Detta framgår av sjätte stycket. En sådan åtgärd skulle innebära att de striktare regler som enligt 35 § gäller för kontokort skulle bli tillämpliga även beträffande andra betalnings- instrument som avses i 34 §. Jämkning av kontohavarens ansvar (36 §) Enligt 36 § första stycket finansavtaleloven kan ansvaret enligt 34 och 35 §§ jämkas, om det sätt som kontot kan disponeras på inte är betryggande. Detsamma kan ske om betalnings- eller konto- systemet inte uppfyller rimliga standarder för identifikation, kontroll och varningsrutiner. I båda fallen förutsätts att den obehöriga dispositionen står i samband med nämnda brister. Hänsyn skall också tas till bristande aktsamhet och andra för- hållanden på det finansiella institutets sida som har bidragit till att den obehöriga dispositionen har kunnat ske. Av andra stycket följer att kontohavarens ansvar också kan sättas ned om den leverantör av varor eller tjänster som tog emot betalningen förstod eller borde ha förstått att användningen av betalningsinstrumentet var obehörig. Reklamation och återföring av belopp (37 §) I den utsträckning kontohavaren med hänvisning till reglerna i 34 och 35 §§ bestrider ansvar för en belastning, skall det finansiella institutet enligt 37 § första stycket finansavtaleloven återföra det obehörigt disponerade beloppet jämte ränta från belastnings- tidpunkten, under förutsättning att kontohavaren framställer krav på återföring utan skäligt dröjsmål efter att denne fått kännedom eller borde ha fått kännedom om förhållandet. Skyldigheten att återföra belopp gäller inte självriskbeloppet enligt 35 § första stycket. Av 37 § andra stycket följer att vad som sägs i 37 § första stycket inte gäller, om kontohavaren skriftligen medgett ansvar för belastningen. Detsamma gäller om det finansiella institutet från att ha fått skriftligt besked från kontohavaren väckt talan vid domstol eller fört saken inför en sådan nämnd som avses i 4 § första stycket finansavtaleloven. Här avses Bank- klagenemnda, som diskuteras närmare i det följande. Blir saken avvisad av Bankklagenemnda eller domstolen löper en ny frist då det finansiella institutet fick kännedom om avvisningen. 7.2.3Förarbetena till 34–37 §§ finansavtaleloven Banklovskommisjonen tillsattes genom kongelig resolusjon . Kommissionens uppdrag omfattade i huvudsak att modernisera, samordna och revidera lagstiftningen om finansiella institut och kreditgivning samt att se över frågor som rör konsumentskydd vid banktjänster. I uppdraget ingick att utreda och lägga fram förslag om betalningsförmedling, inbegripet betalnings- och kreditkort. Kommissionens betänkande Finansavtaler og finansoppdrag överlämnades till Justisdepartementet den 15 december 1994.20 Betänkandets förslag rörande betalningsförmedling och obehörig användning av kontokort kom att ligga till grund för bestämmel- serna i 34–37 §§ finansavtaleloven. Obehörig disposition av konton Kommissionens lagförslag omfattade alltså inte endast obehörig användning av kontokort utan all obehörig disposition av konton. Kommissionen föreslog att en kontohavare vid obehörig disposition av konton som huvudregel endast skall ansvara i fall då den obehörige personen legitimerat sig i enlighet med kontoavtalet och transaktionen möjliggjorts av kontohavarens uppsåtliga handlande eller grova oaktsamhet.21 Är båda dessa förutsättningar uppfyllda skall kontohavaren ansvara för hela det obehörigt disponerade beloppet. Villkoret beträffande krav på legitimering är enligt kommissionen en naturlig konsekvens av institutets plikt att säkerställa att utbetalning endast sker till rätt person.22 Ansvaret skall emellertid enligt kommissionen inte kunna överstiga disponibelt belopp vid transaktionstidpunkten eller, vid transaktioner inom , den av det kontoförande institutet fastställda belastningsgränsen. Med disponibelt belopp avses det innestående belopp som fritt kan disponeras, liksom beviljade men icke utnyttjade krediter.23 Belastningsgränsen utgörs av det högsta belopp som kan disponeras av kontohavaren under en viss tids- period, t.ex. . Begränsningen till transaktioner som sker inom motiveras av att sådana transaktioner kan kontrolleras av institutet. Skulle samma kontroll kunna ske vid transaktioner utomlands bör bestämmelsen enligt kommissionen göras tillämplig även för sådana fall. Även bristande hantering på det kontoförande institutets sida kan enligt kommissionens förslag medföra att ansvaret begränsas, 21NOU 1994:19, avsnitt 12.2, s. 74 f.