sou · GTB334 · 2006-01-01 00:00:00 — Med att gemenskapsrätten skall beaktas avses att medlemsstaterna är skyldiga att respektera de allmänna rättsprinciper som ligger till grund för gemenskapsrätten. Likabehandlingsprincipen är grunden för all gemenskapslagstift- ning och innebär att direkt eller indirekt diskriminering av en medborgare från ett annat land inte är tillåten. Att avskaffa hindren för fri rörlighet inom unionen är en av de grundläggande mål- sättningarna med EU. Bara det förhållandet att en person är unionsmedborgare innebär att det finns en rätt att fritt röra sig och bosätta sig inom medlemsstaternas territorier. Denna rätt måste också respekteras. Många av de principer som nämnts är inskrivna direkt i fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen (EG-fördraget). Detta gäller likabehand- lingsprincipen, principen om den fria rörligheten för arbetstagare och betydelsen av unionsmedborgarskapet. Dessa rättigheter som direkt framgår av EG-fördraget kallas primärrätt. Därutöver finns en omfattande sekundärrättslig lagstiftning genom rättsakter i form av förordningar och direktiv m.m. från EU:s institutioner. Dessa förordningar och direktiv har i sin tur sin grund i artiklarna i för- draget. 3.1.2Unionsmedborgare, tredjelandsmedborgare respektive EES-medborgare och medborgare i Man brukar skilja mellan unionsmedborgare och tredjelandsmed- borgare. Varje person som är medborgare i en medlemsstat är unionsmedborgare. Med tredjelandsmedborgare avses personer som inte är unionsmedborgare. Vad som gäller för tredjelands- medborgares rätt att vistas i framgår av avsnitt 7.5.3. EG-rätten och rätten till sociala förmåner Med EES-medborgare avses förutom EU-medborgare även medborgare från de tre , och . Avtalet om EES är ett avtal mellan länderna i EU och EFTA. I artikel 128 i avtalet om Europeiska ekonomiska sam- arbetsområdet (EES) föreskrivs att varje land som blir medlem av gemenskapen också skall ansöka om anslutning till . Så har också skett och överenskommelse har också träffats mellan å ena sidan Europeiska gemenskapen, dess medlemsstater och EES- anslutna EFTA-stater och å andra sidan EU:s nya medlemsstater om de nya medlemsstaternas deltagande i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Överenskommelsen trädde i kraft som anslutningsfördraget trädde i kraft, dvs. Genom avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess med- lemsstater å ena sidan och å andra sidan om fri rörlighet för personer har medborgare i i många sammanhang kommit att likställas med medborgare från en stat som är medlem i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. 3.1.3Ekonomiskt aktiva och ekonomiskt inte aktiva personer Med ekonomiskt aktiva personer avses t.ex. arbetstagare, egenföre- tagare, och arbetssökande. Begrepp som arbetstagare och arbets- sökande m.fl. är EG-rättsliga begrepp som skall tolkas enligt den innebörd som de tillagts genom praxis. Arbetstagarbegreppet kan ha olika innebörd beroende på inom vilket område av EG-rätten det tillämpas. Arbetstagare kan i vissa fall behålla sin ställning som arbetstagare även om han eller hon slutat att förvärvsarbeta. Med arbetssökande unionsmedborgare avses en person som beger sig till ett annat medlemsland och där aktivt söker arbete, utan att för den skull anses som arbetstagare. Vilka personer som räknas som anhöriga till en arbetstagare på så sätt att de bedöms som familjemedlemmar till arbetstagaren framgår av sekundärrätten. Även där kan det finnas skillnader mellan vilka personer som anses som familjemedlemmar enligt olika rättsakter och i vilken utsträckning de har rätt till sociala förmåner. Familje- medlemmar kan även på grund av sitt eget medborgarskap ha en självständig rätt till sociala förmåner. EG-rätten och rätten till sociala förmåner Genom förordning 1612/68 regleras bl.a. arbetstagares rättig- heter i värdmedlemsstaten. Enligt förordning 1612/68 har arbets- tagare rätt till likabehandling med värdmedlemsstatens medborgare i fråga om rätt till sociala förmåner. Motsvarande gäller i princip också för egenföretagare dock att rätten i detta fall grundar sig direkt på en tolkning av bestämmelserna i fördraget. Arbetssökan- de har tidigare inte ansetts komma i åtnjutande av någon lika- behandling på grundval av bestämmelserna i förordning 1612/68 men genom ett avgörande från domstolen i målet Collins5 är klarlagt att även arbetssökande kan ha rätt till likabehand- ling med värdmedlemsstatens medborgare. Grunden för detta ställningstagande är bestämmelserna i fördraget om fri rörlighet, om likabehandling och om unionsmedborgarskapet. Ekonomiskt inte aktiva personer Den fria rörligheten täcker också ekonomiskt inte aktiva personer som studenter, pensionärer m.fl. Genom de s.k. bosättningsdirek- tiven fick ekonomiskt inte aktiva personer en rätt till bosättning i andra medlemsstater. Med bosättningsdirektiven avses rådets direktiv /96/EEG om rätt till bosättning för studerande, rådets direktiv /364/EEG av om rätt till bosättning, rådets direktiv /365/EEG av om rätt till bosättning för anställda och egna företagare som är yrkesverksamma. Deras rättigheter till bosättning i en annan medlemsstat är enligt direktiven inte ovillkorlig utan kan begränsas. Europeiska unionens råd antog direktiv /38/EG om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (frirörlighetsdirektivet). Frirörlighetsdirektivet skall vara genomfört i nationell rätt och genom direktivet upphävs bl.a. bosätt- ningsdirektiven samt andra direktiv angående fri rörlighet för 5 Se dom av i mål C-138/02, , 2004, s. I-0000. EG-rätten och rätten till sociala förmåner personer som berörs i det följande samt artiklarna 10 och 11 i för- ordning 1612/68. Genom frirörlighetsdirektivet har principen om likabehandling och unionsmedborgarskapet i fördraget vidareutvecklats och de olika personkategoriernas rättigheter regleras i ett och samma direktiv oavsett om de är ekonomiskt aktiva eller inte. De eko- nomiskt inte aktivas rätt att uppehålla sig i värdmedlemsstaten är fortfarande underordnad vissa förutsättningar om att de kan försörja sig och har en heltäckande sjukförsäkring.6 I det följande kommer de allmänna rättsprinciperna om lika- behandling, fri rörlighet för personer och betydelsen av unions- medborgarskapet att gås igenom. Skillnaden mellan vad som gäller för olika personkategorier och i olika situationer kommer att avhandlas. Vad som gäller enligt primärrätten, dvs. enligt artiklarna 12, 18.1 och 39 i fördraget, liksom vad som framgår av olika rättsakter i sekundärrätten, fram- förallt genom förordning 1408/71 och förordning 1612/68 liksom direktiv som berör den fria rörligheten för personer kommer att beröras. Vidare redovisas hur förordning 1408/71 och förord- ning 1612/68 relaterar till varandra samt hur de EG-rättsliga grund- begreppen kan skilja sig åt i betydelse beroende på inom vilket område inom EG-rätten man rör sig. I slutet på avsnittet finns en redogörelse för bedömning i några av de viktigaste rättsfallen i avsnittet nämligen , D´Hoop, Grzelcsyk och Trojani. Fallet Antonissen behandlas utförligt i avsnitt 7.4. Bestämmelserna i förordning 1408/71 är komplicerade. Med anledning härav finns artiklarna 4, 5, 10 och 19 i förordningen in- tagna i en bilaga 3 till betänkandet. Artikel 7.2 i förordning 1612/68 och artiklarna 14.4. b och 24 i fri rörlighetsdirektivet finns intagna i sin helhet under respektive avsnitt. Till avsnittet finns en omfattande notapparat. De rättsfall från som berörs i avsnittet och i andra avsnitt har sammanställts i bokstavsordning i en bilaga 4 till betänkandet. Första gången rättsfallen nämns i texten i respektive avsnitt redovisas den officiella beteckningen på rättsfallen därefter görs 6 , Medborgarskapet i och , s. 323 och 329. EG-rätten och rätten till sociala förmåner bara en hänvisning till parterna i målet som sedan kan återfinnas i nämnda bilaga. Den grundläggande bestämmelsen om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet finns i artikel 12 i EG-fördraget. Inom detta fördrags tillämpningsområde och utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestämmelse i fördraget, skall all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden. Bestämmelsen är grundläggande för all gemenskapslagstiftning. Artikeln täcker enligt ordalydelsen endast diskriminering på grund av nationalitet. har vidgat tolkningen av artikeln till en allmän likabehandlingsprincip. Likabehandlingsprincipen kan dock endast få självständig betydelse i de fall där EG-fördraget inte innehåller någon särskild bestämmelse för situationen ifråga. Arti- kel 12 (tidigare artikel 6) kan åberopas tillsammans med andra grundläggande artiklar i EG-fördraget t.ex. artikeln om unions- medborgarskap. Förutom i artikel 12 finns likabehandlingsprincipen uttryckt i ett antal särskilda artiklar i fördraget bl.a. i artikel 39 där den fria rörligheten för arbetstagare regleras, i artikel 43 (etableringsfri- heten) samt i artiklarna 49 och 50 (friheten att tillhandahålla tjänster). Likabehandlingsprincipen har även kommit till uttryck i sekundärrätten, genom förordningar och direktiv, bl.a. i artikel 7.2 i förordning 1612/68, i artikel 3 i förordning 1408/71 och i arti- kel 24.1 i frirörlighetsdirektivet. Som tidigare nämnts har likabehandlingsprincipen genom rätts- praxis vidgats till en allmän likabehandlingsprincip. Detta innebär att likabehandlingsprincipen inte bara förbjuder direkt diskrimine- ring utan även indirekt diskriminering. En diskriminerande be- handling är endast tillåten om den kan motiveras på objektiva grunder. Med detta avses att diskrimineringen kan vara tillåten om den är grundad på objektiva hänsyn som är oberoende av de EG-rätten och rätten till sociala förmåner berörda personernas nationalitet och som står i proportion till det legitima syfte som eftersträvas.7 Enligt praxis innebär direkt diskriminering att olika regler tillämpas i jämförbara situationer eller att samma regler tillämpas i olika situationer.8 När en skenbart neutral bestämmelse, dvs. regler som ställer upp andra kriterier än nationalitet, får samma effekt som en direkt diskriminering talar man om indirekt diskri- minering. Det är således inte tillåtet att förvandla ett krav på nationalitet till t.ex. ett krav på bosättning i värdmedlemsstaten som får samma faktiska resultat som ett krav på nationalitet, om inte detta kan motiveras på sakliga grunder. Det är typiskt sett förbjudet med villkor som gör det lättare för värdmedlemsstatens arbetstagare att erhålla en förmån än vad det är för en migrerande arbetstagare. I varje situation måste dock verkligen undersökas om det är fråga om liknande eller jämförbara situationer. Hur den person som menar sig ha blivit diskriminerad har behandlats måste jämföras med hur någon eller några andra personer behandlas, har blivit behandlade eller skulle ha behandlats. Endast om jämförelsen visar en avvikelse därvidlag kan det vara fråga om diskriminering. För ekonomiskt aktiva personer, som arbetstagare och egen- företagare, har integrationen och rätten till likabehandling en framskjuten position. Det kan tyckas att likabehandlingsprincipen inte skulle kunna åberopas med samma framgång av ekonomiskt inte aktiva personer. Sådana personers rätt till vistelse i ett mot- tagarland är som tidigare nämnts inte ovillkorlig utan beroende av vissa villkor som att de kan försörja sig och har en heltäckande sjukförsäkring. Domstolen har uttalat att en medborgare i Euro- peiska unionen som är lagligt bosatt i värdmedlemsstaten kan göra artikel 12 i fördraget gällande när det gäller rätten till socialt bistånd.9 har domstolen uttalat att ekonomiskt inte aktiva unionsmedborgare kan åberopa likabehandlingsprincipen i artikel 12 EG när det gäller socialt bistånd enligt den belgiska lagstift- ningen om existensminimumbidrag (minimex) under förutsättning 7Se dom av i mål C-274/96, 1998, s. I-7637, Bickel och , punkt 27, av i mål C-224/98, D´Hoop, 2002, s. I-6191, punkt 36 och av i mål C-148/02, Garcio Avello, 2003, s. I-11613, punkt 31. 8Se dom av i mål C-279/93, , 1995, s. I-225, punkt 30. 9Se dom av i mål C-184/99, Grzelczyk, 2001, s. I-6193, punkt 32. EG-rätten och rätten till sociala förmåner att han har uppehållit sig lagligt i värdmedlemsstaten eller att han har ett uppehållstillstånd.10 En likabehandlingsprincip är därför i princip tillämplig även för ekonomiskt inte aktiva personer under de förutsättningar som angetts av domstolen. Trots detta står det enligt domstolen värd- medlemsstaten fritt att anse att en person som är medborgare i en annan medlemsstat och som erhåller socialt bistånd inte längre uppfyller villkoren för uppehållsrätt. Värdmedlemsstaten får då, med iakttagande av de begränsningar som uppställs i gemenskaps- rätten, vidta åtgärder för att avlägsna personen i fråga från sitt territorium. Sådana åtgärder får emellertid inte bli den automatiska följden av att en unionsmedborgare använder sig av det sociala biståndssystemet. Artikel 13 i fördraget Genom Amsterdamfördraget infördes en artikel 13 i fördraget. Med stöd av artikel 13 kan rådet, inom ramen för de befogenheter som fördraget ger gemenskapen, genom enhälligt beslut, på förslag av kommissionen och efter att ha hört Europa- parlamentet, vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Artikel 13 ger alltså ett mandat att vidta lämpliga åtgärder men artikeln är inte som artikel 12 i fördraget i sig en förbuds- bestämmelse. Med artikel 13 som grund har rådets direktiv /78 antagits (arbetslivsdirektivet).11 Arbetslivsdirektivet förbjuder all slags diskriminering i arbetslivet, vare sig den är direkt eller in- direkt, på grund av religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Enligt direktivet kan det utgöra en form av diskriminering om man inte vidtar rimliga anpassningsåtgärder på arbetsplatsen för personer med funktionshinder.12 Det är att märka att arbetslivsdirektivet genom uttryckliga bestämmelser inte om- fattar särbehandling på grund av nationalitet och direktivet på- verkar inte bestämmelser och villkor för inresa till och bosättning 10Se dom av i mål C-456/02, Trojani, 2004, s. I-000, punkt 43. 11Rådets direktiv /78/EG av om inrättande av en allmän ram för likabehandling. 12Direktivet implementerades i svensk rätt genom bl.a. lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av funktionshinder. Förbud mot diskriminering av personer med funktionshinder återfinns även i lagen (2001:1286) om likabehandling av stu- denter i högskolan. EG-rätten och rätten till sociala förmåner på medlemsstaternas territorium för medborgare i tredje land och statslösa personer. Det påverkar inte heller sådan behandling som beror på den rättsliga ställning som medborgare i tredje land och statslösa personer har (jfr art 3.2). 3.2.2Fri rörlighet för personer Att avskaffa hindren för fri rörlighet för personer är en av de grundläggande målsättningarna med EU (artikel 3c i EG-för- draget). I sin ursprungliga version föreskrev fördraget att den fria rörligheten var knuten till arbetstagare och utövandet av eko- nomisk aktivitet. är målsättningen att avskaffa hinder även för ekonomiskt inte aktiva personer som t.ex. studenter och pensionärer. För den fria rörlighetens närmare innehåll och vilka begränsningar i friheten som är tillåtna enligt EG-rätten har det fortfarande betydelse om en person är ekonomiskt aktiv eller inte. Enligt artikel 39.2 i fördraget innebär den fria rörligheten att all diskriminering av arbetstagare från medlemsstaterna på grund av nationalitet skall avskaffas vad gäller anställning, lön och övriga arbets- eller anställningsvillkor. Den fria rörligheten skall enligt artikel 39.3, med förbehåll för de begränsningar som grundas på hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa, innefatta rätt att a)anta faktiska erbjudanden om anställning, b)förflytta sig fritt inom medlemsstaternas territorier för detta ändamål, c)uppehålla sig i en medlemsstat i syfte att inneha anställning där i överensstämmelse med de lagar och andra författningar, som gäller för anställning av medborgare i den staten, d)stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställd där, på villkor som skall fastställas av kommissionen i tillämpningsföreskrifter. Diskrimineringsförbudet enligt artikel 39 träffar aldrig rent interna förhållanden. Artikeln kan således inte åberopas av en enskild för att motsätta sig tillämpningen av sitt eget lands lagstiftning om han eller hon aldrig använt sig av sin rätt till fri rörlighet. Domstolen har slagit fast att arbetstagarbegreppet inom EG- rätten inte är entydigt utan beror på tillämpningsområde. Arbets- tagarbegreppet i artikel 39 i fördraget och i den sekundärrätt som EG-rätten och rätten till sociala förmåner bygger på artikeln, nämligen förordning 1612/68, är ett gemen- skapsrättsligt begrepp som inte skall tolkas restriktivt. Begreppet förutsätter att personen ifråga utför ett faktiskt och verkligt arbete, med undantag av arbete som utförs i så liten omfattning att arbetet framstår som ett marginellt komplement. Kännetecknande är att en person mot ersättning utför arbete åt en annan person under dennes ledning.13 Några ytterligare krav kan inte ställas för att en person skall anses som arbetstagare. Något tidsmässigt krav är inte knutet till begreppet arbetstagare. Domstolen har uttalat att en stat inte kan betinga rätten att få sociala förmåner av att arbetstagaren skall ha förvärvsarbetat under en viss tid.14 Inte heller krav på nationalitet eller bosättning är tillåtna.15 När det gäller tillträde till anställning gäller rätten att uppehålla sig enligt artikel 39.3 c) i fördraget även för arbetssökande.16 Det finns en omfattande sekundärrättslig reglering som har sin rättsliga grund i artikel 39. Förordning 1612/68 har redan nämnts. I rådets direktiv /360/EEG av om avskaffan- de av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medlemsstaternas arbetstagare finns bestämmelser som reglerar arbetstagarens rätt att få uppehållstillstånd för en femårsperiod. Genom kommissionens förordning (EEG) nr 1251/70 av om arbetstagares rätt att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställda finns närmare bestämmelser om detta. För egenföretagare grundas den fria rörligheten direkt på bestämmelserna i fördraget om etableringsrätt, artikel 43. För mottagare eller tillhandahållare av tjänster grundas rätten till fri rörlighet och uppehåll på artikel 49 i fördraget. Härutöver finns rådets direktiv /148/EEG av om avskaffande av 13Se bl.a. dom av i mål 66/85, Lawrie-Blum, 1986, s. 2121, punkterna 16 och 17, svensk specialutgåva, volym 8, s. 661, dom av i mål C-85/96, Martínez Sala, 1998, s. I-2691, punkt 32, och dom av i mål C-337/97, Meeusen, 1999, s. I-3289, punkt 13. 14Se dom av i mål 197/86, , 1988, s. 3295, svensk specialutgåva, volym 9, s. 489, jfr även dom av i mål 157/84, Frascogna, 1985, s. 1739. 15Se, exempelvis, dom av i mål C-326/90, kommissionen mot (1992, s. I-5517), om garanterad inkomst för äldre personer och existensminimum, av i mål C-185/96, kommissionen mot (1998, s. I-6601), om förmåner för barnrika familjer, och av i mål C-299/01, kommissionen mot (2002, s. I-5899), om garanterad minimiinkomst. 16Se dom av i mål C-292/89, Antonissen, 1991, s. I-745, svensk specialutgåva, volym 11, s. I-55 och dom av i mål C-171/91, Tsiotras, 1993, s. I-2925, punkt 8. EG-rätten och rätten till sociala förmåner restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medborgare i medlemsstaterna i fråga om etablering och tillhanda- hållande av tjänster. Övriga grupper, studenter, pensionärer m.fl. har också rätt till bosättning i mottagarländerna enligt de s.k. bosättningsdirektiven. Därutöver kan rådets direktiv /221/EEG av om samordningen av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa, nämnas. Enligt direktiv /221 får medlemsstaterna avvika från bestämmelserna om den fria rörligheten för personer endast av hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Direktivet föreskriver bl.a. att hänsyn till allmän ordning och säkerhet inte får åberopas för att tjäna ekonomiska syften. Åtgärder för att avlägsna en person på grund av allmän ordning och säkerhet skall grunda sig enbart på den berörda personens eget uppförande. domar för brott får inte i sig utgöra anledning att vidta åtgärder för att avlägsna en person på dessa grunder. Direktiv /221 har genom två ytterligare direk- tiv 72/194 och 75/34 utvidgats till att även avse arbetstagare och egenföretagare som pensionerat sig. Unionsmedborgarskapet, som behandlas nedan, innebär också en rätt till bosättning i en värdmedlemsstat men på en annan rättslig grund nämligen att en person är medborgare i en av med- lemsstaterna. Artikel 18.1 i EG-fördraget Varje unionsmedborgare skall ha rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, om inte annat följer av de begräns- ningar och villkor som föreskrivs i detta fördrag, och i bestämmelserna om genomförande av fördraget. Varje person som är medborgare i en medlemsstat är också unions- medborgare. Unionsmedborgarskapet skall komplettera och inte ersätta det nationella medborgarskapet. Även andra rättigheter än de som framgår av artikel 18.1 är knutna till unionsmedborgar- skapet (jfr artiklarna 19-21 i EG-fördraget). EG-rätten och rätten till sociala förmåner Redan av artikelns lydelse framgår att uppehållsrätten inte är ovillkorlig utan föremål för begränsningar och villkor enligt för- draget och de bestämmelser som utfärdats för fördragets genom- förande. Begränsningar och villkor måste tillämpas med iakttagande av de begränsningar som följer av gemenskapsrätten och i enlighet med dess allmänna principer. Rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom EU enligt artikel 18.1 gäller oberoende av om unionsmedborgaren utövar ekonomisk verksamhet eller inte. Rätten omfattar i princip unionsmedborga- rens familjemedlemmar även om de inte är unionsmedborgare. Rätten förutsätter inte bosättning i den medlemsstat gentemot vilken rätten åberopas. Medlemsstaterna har möjlighet att begränsa uppehållet med åberopande av hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller skydd för människors liv och hälsa. Ekonomiskt inte aktiva personer måste kunna visa att de disponerar över tillräckliga ekonomiska medel och att de har en sjukförsäkring, så att de inte riskerar att utgöra en belastning för uppehållslandets sociala system. Dessa begränsningar framgår närmare av sekundärrätten. Unionsmedborgarskapet har gradvis fått betydelse i domstolens rättspraxis och så särskilt . Domstolen har tillagt införandet av artikel 18.1 i fördraget betydelse framförallt i kom- bination med andra artiklar i fördraget särskilt i kombination med likabehandlingsprincipen i artikel 12 i fördraget. Martínez-Sala-domen 1998 var det första avgörandet där bestäm- melserna om unionsmedborgarskapet prövades av domstolen. Där konstaterade domstolen att en unionsmedborgare som är lagligen bosatt i värdmedlemsstaten kan åberopa artikel 12 i fördraget om likabehandling gällande alla situationer som i materiellt hänseende omfattas av gemenskapsrättens tillämpningsområde.17 Bestämmel- sen om unionsmedborgarskapet tillerkändes direkt effekt i fallet Baumbast och R år 2002,18 vilket innebär att enskilda kan grunda rättigheter på artikeln, som kan åberopas av dem inför domstolar. har domstolen uttalat att ställningen som unionsmedborgare är avsedd att vara den grundläggande ställning för medlemsstaternas medborgare så att de medborgare som befin- ner sig i samma ställning inom ramen för fördragets materiella tillämpningsområde skall kunna få samma behandling i rättsligt hän- 17Se Martínez Sala, punkt 63. 18Se dom av i mål C-413/99, Baumbast och R, 2002, s. I-7091, punkt 84.