sou · GTB381d9 · 2006-01-01 00:00:00 — Klienters behov kan inte kategoriseras och standardiseras, hävdar han, man måste använda mer individuella och flexibla lösningar. Socialt arbetes tre grundprinciper är att klienten har rätt till självbestämmande och medbestämmande samt att man använder ett minimum av tvång. Människan ses som unik och okränkbar. Arbetet skall ta sin utgångspunkt i hennes självupplevda situation. De evidensbaserade programmen bygger på en mekanistisk verklighetsuppfattning, där fenomen och objekt står i ett orsak – verkan förhållande till var- andra. De baseras på en reduktionistisk människosyn. Kontext- avhängig kunskap däremot innebär att socialarbetaren möter personen som aktivt handlande i situationen. Kunskap skapas i gemenskap och interaktion. (2003) hävdar att bedömningen av en behandlings effekt inte kan isoleras från kunskapen om det kulturella och orga- nisatoriska sammanhang, i vilket den ingår. Han tycker att socialt arbete är alltför komplext för att kunna utvärderas med samma typ av vetenskapliga metoder, som gäller för medicinsk behandling! Han menar att den evidensbaserade forskningsmodellen inte ger utrymme för kunskaper om hur olika faktorer samverkar, motver- kar eller påverkar varandra i ett förändringsförlopp. Han anser att den domineras av en fragmentarisk kunskapssyn. Alltför höga kontrollkrav vid behandlingsforskning exkluderar annan, mindre stringent forskning, som skulle kunna ge värdefull kunskap, sär- skilt kvalitativa studier. Med sin exklusiva betoning på det mätbara blir det helt enkelt lättare att identifiera en mängd viktiga omstän- digheter och faktorer, som faller utanför snarare än innanför analy- sens kunskapsmässiga ramar. (op. cit. För att få del av svensk utvärderingsforskning har författaren gjort sökningar inom databaserna . Författaren har dessutom gått igenom listor på doktors- och lic. avhandlingar vid samtliga institutioner för socialt arbete vid de svenska universiteten. Tidskrifterna and Family Social Work, Socionomen, Socialvetenskaplig tidskrift, Socialmedicinsk tidskrift och Nordisk Sosialt Arbeid har genomsökts . SOU 2005:81 Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv Litteraturgenomgången presenteras uppdelat på centrala funk- tionsområden inom fältet socialt arbete. Förutom det inledande kapitlet om olika sätt att se på forskning och kunskapsutveckling inom fältet socialt arbete består kunskaps- översikten av fem kapitel. Samtliga kapitel avslutas med en kort- fattad sammanfattning av resultaten och författarens () kommentarer. I kapitel två till fem behandlas i nämnd ordning forskning om barnavårdsutredningar, tidigt stöd och öppenvårdsinsatser, familje- hemsvård och institutionsvård. Kapitel sex innehåller författarens slutord. Kapitel två om barnavårdsutredningar behandlar såväl kvalitativa som kvantitativa studier av formella aspekter av utredningar men också utredningsformer och utredningsmetoder. Kapitel tre inne- håller tidigt stöd och öppenvårdinsatser och behandlar såväl olika verksamheter som enskilda metoder. Kapitel fyra behandlar familjehemsvården och är indelat i undersökningar som rör stabili- teten i vården, barnens välbefinnande under pågående vård samt den vuxnes anpassning efter vården. Kapitel fem innehåller under- sökningar om institutionsvården. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv publicerades en kunskapsöversikt om barnavårdsutred- ningar av . De konstaterade att det fanns relativt få nordiska undersökningar om dessa. Studierna har dominerats av ett byråkratiskt perspektiv såsom formella aspekter, utrednings- tidens längd, om socialsekreterarna träffat barnet, om utredning- arna varit neutrala i förhållande till klienten. Översikten tar upp såväl kvantitativa som kvalitativa studier. Först konstaterade författarna att begreppet barnavårdsutred- ning var vagt och tvetydigt. En utredning skall leda till ett beslut. De påpekade att det ofta förelåg en oklar distinktion mellan utred- ning och insatser, vilket kunde medföra att relationen mellan klienten och socialtjänstemannen kunde bli otydlig med olika för- väntningar på varandra. regleras av lagar och förordningar, vilket sätter gränser för myndighetens befogen- heter men lagen anger inte i detalj hur utredningen skall genom- föras. Författarna diskuterade begreppen barn som far illa och risk för ogynnsam utveckling, som grund för utredningarna. De konstaterade att en enhetlig definition av dessa begrepp saknas. Det handlade vanligen om mer eller mindre välgrundade miss- tankar, som måste utredas. Socialarbetaren måste använda kultur- ellt baserade värderingar om vad som är skadliga beteenden. Detta skapade problem med över- och underrapportering och bristande enhetlighet i bedömningarna mellan olika socialarbetare. De konstaterade att BVC sköterskor, personal i förskola och skola misstänkte att 1,5–av barn for illa och borde bli föremål för en barnavårdsutredning. Bara 10–var dock beredda att göra en anmälan till . Av barn som aktualiserades till avskrevs 1/3 utan att en utredning igångsattes. Av påbörjade utredningar resulterade ungefär hälften i någon insats. Ungefär hälften av dessa insatser bestod av olika öppenvårdsåtgär- der såsom samtal, psykiatriskt stöd, hemma-hos-terapi, missbruks- behandling. Den andra hälften bestod av kontaktperson/kontakt- familj eller placering utom hemmet (1997 av alla barn 0–). Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv Flera studier som refererades, visade att drygt 1/2 av barnavårds- utredningarna aktualiserades av en anmälan, vanligen av polis, skola eller förskola. Ungefär en tredjedel var ansökningar om stöd från föräldrar eller barn/ungdomar. Man konstaterade att kunskapen om hur förhandsbedömningar gick till var obefintlig. Då det gällde utredningar menade författarna på basen av nio svenska studier att samarbetet både med barn och föräldrar var brist- fälligt, många klienter var missnöjda, utredningarna tog . De verkade inte neutrala, klienterna fick ej tillräcklig insyn och det fanns brister i dokumentationen. av barnen, av fäderna, av medlemmar i familjens nätverk samt av personal från skola/förskola hade kontaktats. Genomsnittstiden för utredningarna var 10 månader. Studierna avsåg åren 1980–1997. De visade att 80–av besluten fattades på delegation av social- arbetare eller arbetsledare. En studie av Humlesjö (1997), som omfattade 234 insatser för 58 barn i , visade att barnavårdsinsatser som avslutades ofta genast ersattes av en ny. avslutades på grund av att målet uppnåtts, för att åtgärden inte fungerade och för att föräldrarna avböjde fortsatt hjälp. I fanns ingen dokumenta- tion av varför insatsen avslutats. Fyra studier från visade en hög återfallsfrekvens, hälften av barnen hade tidigare varit aktu- ella för minst en åtgärd. I en studie av slumpvis valda utredningar i tio svenska kommuner återaktualiserades av barnen . I Humlesjös studie hade 8 av10 barn varit föremål för minst två insatser. I fanns ungefär samma problematik vid både det först och det sista beslutet om en insats, trots att det i genomsnitt var mellan dessa tillfällen. Författarna konstaterade att kontextuella faktorers betydelse för barnavårdsutredningar var ett område som inte var systematiskt utforskat. Socialpolitik, organisation, profession, utbildning och offentlighet påverkar sannolikt arbetet. När det gäller social barnavård och barnavårdsutredningar finns det några områden där kunskapen är säkrare. Det betyder inte att fors- karvärlden är enig i dessa delar eller att det inte behövs mer forsk- ning om de områdena. Vi menar dock att forskningen ger en Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv rimligt säker bas att stå på för att kunna ligga till grund för ett praktiskt utvecklingsarbete för barnavårdsutredningar. Forskningen visar att: Definitionen av barn som far illa är till en del avhängigt moral, kultur och tid. Det finns en oenighet bland socialarbetare på samma arbets- plats och mellan olika arbetsplatser om vilka barn som far illa. Högst hälften av de barn som misstänks fara illa anmäls till myndigheterna. De flesta barn aktualiseras till en barnavårds- utredning via anmälningar. Förhållandevis få barnavårdsutredningar aktualiseras på grund av misstanke om fysiska eller sexuella övergrepp mot barn. Många barn som blir aktuella för en barnavårdsutredning kommer från familjer som kännetecknas av utanförskap och fattigdom. Det är endast en mindre andel av alla barn som blir föremål för barnavårdsutredningar och social barnavård som visar fysiska, psykiska eller emotionella tecken på att fara illa. Barn som berörs av barnavårdsutredningar blir inte alltid delaktiga i utredningen i den omfattning och på det sätt som förutsätts i och i svensk lagstiftning. Pappor och personer som är familjen närstående kontaktas sällan i barnavårdsutredningen. Riskbedömning utgör barnavårdsutredningens centrala del. Den kännetecknas av bristande prognosförmåga; andelen barn som återkommer för nya barnavårdsutredningar är hög; uppskattningsvis vart femte barn återaktualiseras för en ny barnavårdsutredning. Ungefär varannan barnavårdsutredning avskrivs utan insats. Det kan tolkas som att de som aktualiserar barnavårdsutred- ningar (bl.a. föräldrar och allmänhet) har en annan bild av barn som far illa, jämfört med lagstiftare och socialarbetare. av alla barn i blir föremål för insatser från den sociala barnavården. Troligen är andelen väsentligt högre. Vid en internationell jämförelse utgör en hög andel. Med några få undantag liknar situationen i den i andra länder. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv 2.2Är bedömningar enhetliga? En av de tidigare citerade studierna gjordes av (1995) Att allsidigt belysa barns sociala situation. Den utgick från samt- liga beslut rörande 508 barn och ungdomar vid tre socialdistrikt i . Områdena var jämförbara beträffande olika befolkningsförhållanden. 60 personakter valdes för analys av hur utredningarna gjorts. Förutom de svagheter som tidigare redovisats i sammanställning (lång utredningstid, brist- fällig dokumentation, låg kontaktfrekvens med barn, fäder och representanter för familjens nätverk) noterade man stora skillnader mellan distrikten beträffande antalet barn som berördes av insatser (1,4–5,). Dessa skillnader kunde ej förklaras av aktstudien och intervjuer med handläggarna. av besluten omfattade tonår- ingar. Man hade fler kontakter då barnavårdsutredningen påbörja- des efter en anmälan. Kontaktfrekvensen sjönk ju utred- ningen pågick. (1991) undersökte ungefär 189 pågående barnavårdsärenden i tio sydsvenska kommuner. Barnen var i åldern 0–. Sextiofyra socialsekreterare besvarade en enkät. Av den framgick att de upplevde en konflikt mellan sina roller som kon- trollanter och behandlare. De upplevde bristande kunskaper om barn och barns utveckling. Socialsekreterarna påpekade också bris- ten på entydiga kriterier på vilka brister och missförhållanden, som är särskilt allvarliga. Av socialakterna framgick att föräldrarna ofta var ensamstående, och arbetslösa, . De vanligaste föräldraproblemen var missbruk, , psykiska problem, och begåvningshandi- kapp, . I hälften av fallen bedömde socialsekreteraren att barnet mådde bra och var välutvecklat. Utredningarna var mer fokuserade på föräldrarnas problem än på barnens beteende. I en tredjedel av utredningarna hade socialtjänstemannen aldrig träffat barnet. De begärde inte regelmässigt in bedömningar av barnen och kvalitén på mor - barn relationen från BVC, förskolan eller barn och ungdomspsykiatrin. påtalade att papporna sällan drogs in i arbetet. Kontakten mellan klient och socialsekreterare avgjorde också i stor utsträckning hur ärendet skulle utvecklas. Ett stort problem var den diskontinuitet som präglade arbetet. , , (2000, 2000) gjorde en vin- jettstudie. Även om vissa gemensamma mönster fanns, så var det stora variationer mellan verksamheter och mellan socialarbetare Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv inom samma verksamhet i fråga om hur man bedömde och hand- lade i samma ärende. Trettiosex socialarbetare från sex kommuner fick individuellt ta ställning till ett typfall och skriftligen beskriva sina reaktioner, bedömningar och hur de skulle handlat. De sex kommunerna hade olika organisation och arbetssätt. Studien visade att entydiga begrepp och enhetliga procedurer i utrednings- och behandlingsarbetet saknades. Fler socialarbetare i de specialiserade organisationerna började utreda tidigare och använde tvång i större utsträckning jämfört med de integrerade. I alla projektorterna beslutades om insatser under pågående utredning. Forskarna påpe- kade risken att klienterna inte fick en likvärdig behandling, tillför- säkrades rättssäkerhet, hade möjlighet att föra sin talan och att kunna påverka skeendet. (1999) redovisade barnavårdsutredningar i tio kommuner. Dessa utredningar utgjorde kontrollgruppen till en utvärdering av familjerådslag. Materialet var 193 slumpvis valda utredningar i dessa kommuner 1996–1997. Data bestod av åter- kommande telefonintervjuer med de utredande socialarbetarna. En del av resultaten har redan redovisats i översikt (hälften av barnen tidigare kända, de flesta aktualiserade av en anmälan, ansökan från familjen). I 9/10 fall beslutade social- arbetarna själva eller tillsammans med arbetsledaren. I gällde ärendet en ungdom som missbrukade eller var kriminell. gällde omsorgssvikt inkl. föräldrars missbruk, psykisk eller kropps- lig sjukdom, förståndshandikapp, kriminalitet, relationsproblem inom familjen, vanvård. gällde sexuella övergrepp eller fysisk misshandel. Föräldrar med enskild vårdnad, enföräldershushåll, utländsk bakgrund, socialgrupp tre tillhörighet, socialbidragsbero- ende var överrepresenterade. Utredningen tog , avslutades . Samtliga mödrar, av barnen, av fäderna, av personal från skola och förskola och av familjens nätverkspersoner hade kontaktats under utredningen. Hälften av barnen fick bistånd, vanligen i form av stödsamtal och/eller kontaktfamilj. placerades utom hemmet. av barnen återaktualiserades för en ny utredning . Av de barn som ursprungligen avskrevs utan åtgärd hade återaktualiserats . hade fortfarande någon form av insats. Socialarbetarna var mycket nöjda med de beslut som fattats. Vid en telefonintervju med 18 föräldrar (av de tillfrågade tackade ja till att deltaga) sade sig hälften vara Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv nöjda med utredningen. Forskarna fann vid en återkommande mätning att socialarbetarna tidigt bestämt sig för vad utredningen skulle leda fram till och sedan hållit fast vid det. Socialarbetarna hade oftare haft kontakt med släkten under utredningen om de, enl. en attitydmätning, hade förtroende för det informella nätver- ket, det gällde särskilt invandrarfamiljer. Skillnaderna i typ av bistånd trodde forskarna berodde på att det utbildats en lokal praxis om vilken typ av bistånd som var bra på olika byråer. Fors- karna ansåg att studiens resultat var tillförlitliga och ägde hög all- mängiltighet. Man påpekar att det är en omöjlig arbetssituation att utöva social kontroll och bedriva terapi. Forskarna ansåg att det inte fanns en vetenskaplig grund som möjliggjorde säkra praktiska rekommendationer. Även andra studier (t.ex. från , , , 2001) visade att det inte fanns en samstämmig- het i bedömningen av barnavårdsärenden. Det ledde till att barn fick olika åtgärder beroende på var de bodde och vilken social- sekreterare som gjorde utredningen, även inom samma kommun. 2.3Anmälningar, orsak och insats De studier som redovisades i omfattade utred- ningar gjorda . I en SoS rapport 1998:4 samlade man statistik från 20 större kommuner. Man sände ut enkäter och gjorde intervjuer med utredande personal där. Anmälningar från skolan hade ökat talet. Ansökningar från familjer om kontaktfamilj hade också ökat. Utredaren påpekade den dåliga dokumentationen av vilka som anmälde, vad anmälan avsåg och skälet till vilka som utreddes eller ej. Förutom insatserna kontakt- familj/kontaktperson samt vård utom hemmet fördes ingen stati- stik över vilka åtgärder som gjorts eller deras varaktighet. Detta försvårade lokal och nationell uppföljning. I antologin i den sociala barnavården (, , , , , 1996) framkom liknande kritik av barnavårdsutredningarna som redovisats i de tidigare refe- rerade studierna. (2003) påtalade även bristen på nationell statistik över anmälningar till eller de utredningar som görs till följd av anmälningarna. (Statistik finns endast för insatser som görs enl. socialtjänstlagen och lagen med särskilda bestämmelser om Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv vård av unga) Hon studerade därför de 1 570 anmälningar som 1998 gjordes i , omfattande av alla barn och ungdomar där. Ungdomar 13–utgjorde av de anmälda. Studien visade att de flesta anmälningarna gjordes av polisen, . Barnhälsovården, barnomsorgen, barn och ungdomspsykiat- rin och vuxenpsykiatrin gjorde få anmälningar. av alla anmäl- ningar avskrevs utan kontakt med familjerna. av alla anmäl- ningar gällde den unges eget beteende, vanligen brott. Brister i hemmiljön utgjorde av alla anmälningsorsaker. Sexuella över- grepp och/eller misshandel var anmälningsorsak i av fallen. av barnen träffade en socialsekreterare enskilt, mest tonåringarna. av barnen träffade aldrig en socialsekreterare. av anmälningarna ledde inte till någon utredning, av dem som utreddes fick en insats varav enl. lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Det var stor skillnad mellan olika anmälningsgrupper hur stor procent, som fick en insats. Föräldrar som sökte hjälp och anmälningar från barn och ungdomspsykiatrin ledde till en insats i 60–, anmälningar från barnomsorg, barnhälsovård och polisen endast i 10–. Anmälningar beträffande sexuella övergrepp och misshandel ledde endast till en insats i 30–! De vanligaste insatserna i hela materialet var kontaktfamilj och samtal, vardera. Familjehemsplacering enligt Socialtjänstlagen, , och hemma-hos-terapi, , var de därnäst vanligaste åtgärderna. I av anmälningarna om sexuella övergrepp och barnmisshandel gjordes en polisanmälan. av samtliga barn hade () eller hade haft en kontakt med barn och ungdomspsykiatrin. hade redan en pågående socialvårds- insats. drar slutsatsen av sin studie att anmälningsplikten inom ramen för den sociala barnavården inte fungerar som instrument för att identifiera barn, som behöver samhällets skydd. En ny form för barnavårdsutredningar som utvecklats på , Familjerådslag, har prövats i och utvärderats i en kvasiexperimentell studie av (1999). Studien gjordes i de tidigare nämnda tio kommunerna. Dessa hade själva anmält intresse att pröva metoden. Kontrollgruppen var den tidi- Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv gare beskrivna gruppen av 193 slumpvis valda utredningar från samma kommuner (1999). Försöksverksamhe- ten pågick 1996–. 74 familjerådslag med 111 barn och ungdomar specialgranskades och jämfördes med 183 barn i kontrollgruppen. Informationen insamlades via telefonintervjuer till de deltagande socialsekreterarna samt enkäter till alla deltagare i familjerådslagen. av föräldrarna accepterade att intervjuas 17 månader efteråt. Man följde upp barnens situation 12 månader och efter utredningen. Man kunde konstatera att de svenska familjerådslagen genomfördes enligt modellen. Den utvidgade familjen och dess nätverk deltog, samordnarna var neutrala, den utvidgade familjen och dess nätverk fick överlägga privat, en hand- lingsplan formulerades och av dessa godkändes av social- tjänsten. Det genomsnittliga antalet deltagare var tio från den utvidgade familjen och en myndighetsrepresentant t.ex. från skolan eller förskolan. Mödrarnas släkt och vänner var överrepresenterade. Familjerådslagen aktiverade deltagarna som erbjöd olika typer av stöd t.ex. att fungera som kontaktfamilj eller familjehem eller att övervaka genomförandet av missbruksbehandling. Många deltagare upplevde att de fått ett reellt inflytande. Ungefär hälften kände sig delaktiga efter familjerådslaget. hade av barnen återaktualiserats för en ny utredning, vanligen på grund av en anmälan. Det var ingen skillnad jämfört med den traditionellt utredda gruppen. Hälften var fortfarande aktuella för någon form av bistånd. Detta var vanligare i familjerådslagsgruppen (jämfört ). Lika många barn placerades utom hemmet efter båda utredningsmodellerna, men fler i familjerådslagsgruppen hamnade i släktinghem (11/13 jämfört med 0/16). Hälften av de intervjuade föräldrarna var nöjda vid intervjun , när de såg tillbaka på vad som hänt. Hälften tyckte däremot att släkt och vänner inte uppfyllt sina löften i handlingsplanen. (Hälf- ten av föräldrarna i den traditionellt utredda gruppen ansåg att de fått hjälp av släkt och vänner för att lösa problemen.) av alla pågående utredningar gjordes som familjerådslag. Det var stor variation mellan kommu- nerna (4–). Andelen minskade också successivt utom i en av kommunerna. Orsaken till den låga frekvensen uppgavs vara att åtta av tio tillfrågade familjer tackade nej till erbjudandet om familjerådslag utom i en kommun, där drygt hälften tackade ja. av socialarbetarna uppgav att de var positiva till familjerådslag som utredningsmetod. De hade tillfrågat av alla utredningsfall Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv om de ville deltaga. De ansåg att dessa var representativa för alla utredningsfall. Familjerna hade barn i olika åldrar. De familjer som tackade ja till att deltaga hade oftare en allvarlig problematik. (1999) gjorde en kvalitativ studie i samma projekt. Nitton familjerådslag kategoriserades i omslutande, inneslutande, och ambivalenta. Den förstnämnda gruppen, som var störst, fungerade enligt modellen och tillgodosåg barnperspek- tivet. Detta var mindre tillgodosett i de andra två typerna, där inte heller modellen följdes lika strikt. I dessa hade socialsekreterarna svårt att överlämna makten till den utvidgade familjen och familjen stöddes inte med empowerment-strategier. Man noterade att genomförandet av familjerådslag gynnades av att samordnarrollen var tydlig och professionellt objektiv, att socialarbetarna formule- rade tydliga och grundläggande frågeställningar till familjerådslaget och att hon/han hade en tro på den utvidgade familjens förmåga att lösa problemen. Författarna påpekade att familjerådslag ofta men inte alltid var en meningsfull och demokratisk metod att bistå barn, som for illa. (2002) fortsatte uppföljningen av barnen från familje- rådslagen och kontrollerna efter utredningarna. Eftersom den förstnämnda gruppen i större utsträckning hade en allvarligare problematik jämställde man familjerna med statistiska metoder, innan man jämförde resultaten. Barnen i familjerådslagsgruppen hade återaktualiserats oftare för misstankar om övergrepp men lika ofta för omsorgsbrist som kontrollbarnen. De hade något oftare blivit föremål för nya insatser. Majoriteten av de familjehemsplace- rade barnen () var placerade i icke-släktinghem eller på insti- tution. Författaren drog slutsatsen att familjerådslagsmodellen inte lett till stabilare insatser och inte minskat risken för återaktualise- ring på grund av att man utnyttjat dold kunskap i familjen. Modellen minskade inte heller risken för att barn skulle fortsätta att utsättas för vanvård och övergrepp på grund av ett ökat ansvarstagande av den utvidgade familjen. Att samarbetet mellan denna och socialvården skulle ha blivit bättre bekräftades inte heller. Däremot fick, som förväntat, fler barn bo i släktingfamilje- hem. Majoriteten av de placerade barnen bodde ändå i icke- släktinghem eller på institution. Hypotesen att familjerådslag skall minska behovet av fortsatta insatser på grund av att barnen får ett bättre stöd i sina utvidgade familjer bekräftades delvis: de var inte mera sällan föremål för insatser men dessa hade oftare övergått till öppenvårdsinsatser. Utredningsmodellen förklarade dock bara 2–