sou · GTB3111 · 2006-01-01 00:00:00 — Utredningen anser emellertid, precis som när det gäller framställningar (se avsnitt 7.10.4.3), att det inte finns anledning att centralisera inkommande framställningar. Om det står klart för den utländska myndigheten vilken svensk myndighet som är behörig mottagare av begäran om information bör det således vara möjligt att skicka begäran direkt till den svenska myndigheten. Direkt kontakt med de svenska myndigheterna bör således vara huvudregeln enligt såväl artikel 32 som artikel 34.1. Det är dock möjligt att en begäran från en utländsk myndighet skickas till en svensk myndighet som inte är behörig. Det bör då finnas en möjlighet att via centralmyndigheten vidarebefordra en begäran om information till behörig myndighet enligt samma lösning som utredningen föreslår beträffande framställningar enligt artiklarna 8 och 9 (se avsnitt 7.10.4.3). Det innebär således att en begäran skall kunna styras till rätt myndighet med hjälp av centralmyndigheten. Upprättandet av en rapport och utlämnande av information Uppgiften att på begäran av en utländsk myndighet upprätta en rapport om barnets situation (artikel 32) bör alltså ligga på social- nämnden. Eftersom begäran inte nödvändigtvis behöver gälla utfående av en specifik handling, och då en rapport torde kräva att socialnämnden såväl samlar in som sammanställer information om ett visst barn, är det tveksamt om uppgiften kan sägas falla inom socialnämndens allmänna uppdrag. Utredningen anser därför att det bör införas en bestämmelse i lag enligt vilken det är social- nämnden som skall handlägga en begäran enligt artikel 32. Om den person som vill få information enligt artiklarna 32 och 34.1 är barnets vårdnadshavare torde det inte uppstå några problem när det gäller utlämnandet av uppgifter. Saken blir annorlunda om den förälder som vill ha information om barnet inte är barnets vårdnadshavare, och vårdnadshavaren inte vill att uppgifter lämnas ut till den utländska myndigheten – och den andra föräldern. Om tillgängliga uppgifter är sekretessbelagda får den svenska myndig- heten efter en menprövning komma fram till om det är möjligt att lämna ut uppgifterna till den utländska myndigheten. Möjligheten att lämna ut sekretesskyddade uppgifter till utländska myndigheter följer av 1 kap. 3 § sekretesslagen. Frågan är om det finns skäl för SOU 2005:111 Samarbete och tillhandahållande av information enligt att införa en sekretessbrytande bestämmelse för de båda situationerna i artiklarna 32 och 34.1. Om en sekretessbrytande bestämmelse skulle tas in för den första situationen (artikel 32) skulle det innebära att social- nämnden, mot vårdnadshavarens vilja, skulle bifoga sekretess- belagda uppgifter i en rapport till en myndighet och en förälder i ett annat land. Motsvarande möjlighet finns inte om föräldern skulle ha hemvist i . Utredningen anser inte att det framstår som motiverat att föreskriva att sekretessbelagda uppgifter skall kunna tas in i en sådan rapport. När det gäller informationen i artikel 34.1 är läget något annor- lunda. I den situationen överväger en myndighet i en annan för- dragsslutande stat att vidta åtgärder och den svenska myndigheten kan ha tillgång till sekretessbelagd information om barnet. Infor- mationen kan t.ex. gälla sociala förhållanden och inträffade händelser då barnet hade hemvist i . För att den utländska myndighetens beslut skall vara så väl underbyggt som möjligt framstår det som viktigt att all relevant information skall kunna lämnas ut. syftar bestämmelserna om sekretess till att integritetskänslig information inte skall kunna lämnas ut om inte starka skäl talar för motsatsen. Det förefaller tveksamt att tillåta utlämnandet av sekretessbelagd information i en gränsöver- skridande situation om motsvarande information inte skulle kunna lämnas till en svensk myndighet. Om uppgifter skulle kunna lämnas till en svensk myndighet i ett motsvarande fall är det möjligt enligt 1 kap. 3 § tredje stycket sekretesslagen att lämna uppgiften till den utländska myndigheten, förutsatt att det står klart att det är förenligt med svenska intressen. Utredningen anser därför att det inte finns skäl för att föreslå en sekretess- brytande regel. Utrymmet för att lämna ut sekretesskyddade upp- gifter till en utländsk myndighet blir därmed oförändrat jämfört med vilka uppgifter som får lämnas till en utländsk myndighet enligt nu gällande regler. Begäran om att svenska myndigheter överväger att vidta åtgärder Utredningen har redan inledningsvis i detta avsnitt bedömt att socialnämnden är rätt mottagare med avseende på en begäran om att svenska myndigheter skall överväga om åtgärder måste vidtas. Detta ligger inom socialnämndens allmänna uppdrag och behöver Samarbete och tillhandahållande av information enligt inte föreskrivas särskilt. får härefter, på samma sätt som om nämnden hade fått anmälan från en myndighet eller en privatperson, ta ställning till om barnets situation kräver att åtgärder vidtas. rekommenderar för svenska förhållanden att socialnämnden bör bekräfta till anmälaren att anmälan har tagits emot. Återkoppling i övrigt, t.ex. om vilka åtgärder som vidtagits, efterfrågas men hindras ofta av den stränga socialtjänstsekre- tessen.26 Det är tänkbart att myndigheterna i den stat som har framställt begäran kan ha en viss behörighet att vidta åtgärder i förhållande till barnet. Det är därför viktigt att den svenska socialnämnd som får en begäran om att vidta åtgärder, på samma sätt som den re- kommenderas göra i ett motsvarande svenskt fall, bekräftar till den utländska myndigheten att begäran har tagits emot. Även om sekretess härefter kan hindra socialnämnden från att redogöra för eventuella åtgärder torde uppgifter om att ärendet har avskrivits, respektive åtgärder har vidtagits kunna lämnas. En sådan skyldig- het för socialnämnden bör lämpligen åläggas genom föreskrift. Någon bestämmelse i lag krävs inte. När det gäller en begäran från till myndigheterna i en annan fördragsslutande stat där barnet har hemvist eller befinner sig (artikel 32), så kan begäran avse antingen att den utländska myn- digheten skall upprätta en rapport om barnets situation eller att behöriga myndigheter i den andra staten överväger att vidta en åtgärd till skydd för barnet. I detta fall har den svenska myndig- heten som regel inte någon behörighet att vidta åtgärder till skydd för barnet. Utredningen konstaterar att det sannolikt kommer att vara socialnämnden som i de flesta fall kommer att kontaktas för att skicka en sådan begäran till myndigheterna i en annan stat. Även om barnet inte har hemvist i kan det antas att social- nämnden uppmärksammas på frågan av någon (t.ex. en förälder) som har anknytning till någon svensk kommun. Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver (2 kap. 2 § socialtjänstlagen). 26 Se om missförhållanden som rör barn, 2004, s. 48 ff. Samarbete och tillhandahållande av information enligt därför ytterst kommunens ansvar att den förälder som vistas i kommunen och som behöver hjälp med att framställa en begäran enligt artikel 32 får den hjälp som situationen kräver. Uppgiften faller inom ansvarsområde och själva möjligheten att framställa en begäran följer av konventionen. En begäran från om information när svenska myndighe- ter överväger en åtgärd till skydd för barnet (artikel 34.1) får ställas av den behöriga myndighet som handlägger frågan. Bestämmelsen är positiv eftersom den möjliggör för de svenska myndigheterna att bredda sitt beslutsunderlag genom att de kan begära att få tillgång till information hos utländska myndigheter. En sådan begäran förutsätter att det finns ett pågående mål eller ärende hos den svenska myndigheten. En begäran från får därvid hand- läggas i det pågående målet eller ärendet. Det kan inte förutses att bestämmelsen kräver några kompletterande bestämmelser i lag. Om den svenska myndigheten som ställer en begäran inte får någon återkoppling från den utländska myndigheten får den svenska myndigheten ta en förnyad kontakt. 10.4.3.4 Barnet utsätts för allvarlig fara En speciell bestämmelse om information om barnet, som skall skiljas från den redogörelsen för ingående och utgående begäran, är underrättelseskyldigheten i artikel 36 Haag- konvention (se avsnitt 10.4.2.3). Den träffar varje myndighet som har vidtagit eller överväger att vidta åtgärder, och som får kännedom om att barnet har bytt hemvist eller annars vistas utomlands. Det kan noteras att bestämmelsen är sekretessbrytande (jämför 14 kap. 1 § sekretesslagen). Som nämns i avsnitt 10.1.2.3 finns en liknande anmälnings- och upplysningsskyldighet i 14 kap. 1 § socialtjänstlagen, som gäller inom . Den anmälnings- och upplysningsskyldigheten är mer vidsträckt än konventionens bestämmelse genom att den inte är begränsad till att gälla när barnet är utsatt för allvarlig fara. Å andra sidan kan underrättelse- skyldigheten enligt konventionen komma att omfatta även andra myndigheter än de som avses i socialtjänstlagen, eftersom upplysningen kan avse information om en redan vidtagen åtgärd. Det får konstateras att konventionen inför en skyldighet för myndigheterna att underrätta utländska myndigheter i fall då Samarbete och tillhandahållande av information enligt barnet är utsatt för allvarlig fara, medan möjligheten att lämna upplysningar rent allmänt enligt gällande rätt kvarstår därutöver. Myndigheten bör kunna vända sig till centralmyndigheten för att få hjälp att vidarebefordra informationen till behörig myndighet i den andra fördragsslutande staten. Någon kompletterande bestämmelse i lag torde inte behövas. 10.4.3.5 Hinder mot att begära eller lämna ut information Bestämmelsen i artikel 37 om hinder mot att begära eller överlämna upplysningar i vissa fall (se avsnitt 10.4.2.4) måste beaktas av de myndigheter som överväger att begära eller överlämna upplys- ningar i enlighet med konventionens bestämmelser. Detta följer redan av konventionen och något behov av kompletterande bestämmelser kan inte förutses. 10.4.3.6 Vidarebefordran av förfrågningar och underrättelser Utredningen föreslår i avsnitten 7.10.4.3 och 10.4.3.2 att fram- ställningar enligt artikel 8, 9, 32 eller 34.1 som skickas till en svensk myndighet som inte är behörig, skall skickas till centralmyndigheten för vidarebefordran till behörig svensk myndighet. Även andra förfrågningar och underrättelser kan komma att skickas till en svensk myndighet som inte är behörig. Det är viktigt att även sådan information snabbt når behörig myndighet. Det kan t.ex. röra sig om information enligt artikel 36 om att ett barn som befinner sig i är utsatt för allvarlig fara (se avsnitt 10.4.3.4). Utredningen anser därför att bestämmelsen om vidarebefordran av vissa framställningar skall gälla även för andra förfrågningar eller underrättelser enligt . Eftersom detta gäller i fråga om underrättelser och förfrågningar omfattas inte stämningsansökningar och liknande handlingar av den föreslagna bestämmelsen. Samarbete och tillhandahållande av information enligt 10.5Upplysningar om en umgängesförälder Förslag: utses i lag till behörig myndighet att samla information om en förälder och avge en bedömning angående förälderns lämplighet att utöva umgänge med ett barn som har hemvist i en annan fördragsslutande stat. Bedömning: Det bör överlämnas till att utfärda allmänna råd i fråga om hur socialnämnderna skall hantera en begäran om information och bedömning. Det blir allt vanligare att familjer efter föräldrarnas separation har anknytning till flera länder, med följden att antalet domar och beslut som föreskriver gränsöverskridande umgänge mellan föräldrar och barn ökar. Artikel 35.2–4 gäller assistens i samband med umgänge. Bestämmelsen har sin bakgrund i att vissa stater befarade att boendeföräldern, i och med barnets byte av hemvist, skulle yrka ett nytt beslut i det nya landet i syfte att sätta åt sidan eller begränsa den andra förälderns rätt till umgänge med barnet.27 Den tänkta situationen är alltså den att en förälder som utövar eller vill utöva umgänge bor i en annan stat än barnets hemviststat. Myndigheterna i förälderns hemviststat har som huvudregel inte behörighet enligt artiklarna 5–10 att pröva frågan om umgängesrätt för föräldern. Dessa myndigheter har dock goda förutsättningar att samla information angående förälderns lämplighet att utöva umgänge. 10.5.1.2 Upplysningar och underlag om en förälder Myndigheterna i en fördragsslutande stat i vilken barnet inte har hemvist får därför, på begäran av en förälder som är bosatt i den staten och som önskar få eller behålla umgängesrätt med barnet, samla in upplysningar eller underlag om föräldern. Myndigheten får också uttala sig i frågan om det är lämpligt att denna förälder 27 Enligt uppgift från representant vid förhandlingarna i , . Samarbete och tillhandahållande av information enligt utövar umgängesrätt, och på vilka villkor sådan umgängesrätt skulle kunna utövas (artikel 35.2). Myndigheterna i den stat där föräldern är bosatt har fortfarande inte behörighet att tillerkänna föräldern umgängesrättigheter, men de kan på detta sätt ge ett uttalande i fråga om den aktuella föräldern. 10.5.1.3 Behörig myndighets hantering av sådan information En myndighet som är behörig enligt artiklarna 5–10 måste iaktta ett utländskt förfarande enligt artikel 35 och den måste också beakta den information som kan bli resultatet av ett sådant för- farande enligt följande. Myndigheten som utövar behörighet för att besluta om en ansö- kan om umgängesrätt med barnet skall beakta sådana upplysningar, underlag och uttalanden när den fattar sitt beslut (artikel 35.2). Myndigheten får låta saken vila i avvaktan på resultatet av en be- gäran som har gjorts. Detta gäller särskilt om myndigheten prövar en ansökan om ändring eller upphävande av umgängesrätt som be- viljats i den stat där barnet tidigare hade hemvist (artikel 35.3). Bestämmelserna i artikeln hindrar dock inte att myndigheten har rätt att vidta interimistiska åtgärder i avvaktan på att en begäran besvaras (artikel 35.4). På detta sätt riskeras inte barnets intressen genom dröjsmålet.28 10.5.2.1 Information om en förälder i Om barnet har hemvist i en annan fördragsslutande stat och föräldern har hemvist i , får svenska myndigheter således på en förälders initiativ samla in information och underlag om föräldern samt uttala sig i frågan om lämpligheten av att föräldern utövar umgängesrätt och på vilka villkor detta skulle kunna ske. Enligt utredningens bedömning får socialnämnden anses ha bäst förutsättningar för att samla in underlag och ge sin bedömning av förälderns lämplighet i umgängesfrågan, på motsvarande sätt som när det gäller utförandet av en vårdnads-, boende eller umgänges- 28 Se , a.a. s. 26. Samarbete och tillhandahållande av information enligt utredning enligt 6 kap. 19 § tredje stycket . Detta bör föreskrivas i lag. Eftersom föräldern skall vara bosatt i för att bestämmelsen skall aktualiseras följer socialnämndens interna behörighet vanliga regler. Uppdraget att utföra en umgängesutredning enligt föräldra- balken ges till socialnämnden av en domstol. Initiativet till insam- landet av information enligt artikel 35.2 kommer enligt artikeltexten från föräldern. Frågan uppstår därför om socialnämnden skall vara skyldig att utföra den aktuella utredningen på varje initiativ från en förälder. Någon absolut skyldighet finns inte enligt konventionen, och det framstår inte heller som motiverat att införa en skyldighet för socialnämnden att bifalla en sådan begäran i varje enskilt fall. Det bör överlämnas till att inom ramen för sitt ansvarsområde utfärda allmänna råd i fråga om hur socialnämnderna skall hantera en begäran från en förälder enligt artikel 35. 10.5.2.2 Information från en annan fördragsslutande stat Det kan även vara så att en svensk socialnämnd eller domstol, som utövar behörighet med avseende på ett barn som har hemvist i , får information från en myndighet i en annan fördrags- slutande stat efter initiativ från en förälder som är bosatt där. Det följer direkt av konventionen (artikel 35.2–4) hur den svenska myndigheten skall hantera sådan information, nämligen att den behöriga myndigheten skall beakta informationen när den fattar sitt beslut och att myndigheten får låta saken vila i avvaktan på att resultatet av förälderns begäran om information. Interimistiska åtgärder får vidtas oaktat att information kan väntas. Det kan i detta avseende inte antas finnas behov av ytterligare bestämmelser i lag. Samarbete och tillhandahållande av information enligt 10.6Samrådsskyldighet inför placeringen av ett barn i en annan fördragsslutande stat Förslag: ges rätt att, efter en förfrågan från myndigheterna i en annan fördragsslutande stat, godkänna en placering av ett barn i . Bedömning: Det bör inte utses någon särskild myndighet i till vilken en framställning skall göras. Om en internationellt behörig myndighet överväger att placera barnet i familjehem eller på en institution eller överväger att fatta beslut om att ge vård genom kafala eller liknande institut, och om denna placering eller vård avses äga rum i en annan fördrags- slutande stat, skall myndigheten först samråda med centralmyndig- heten eller en annan behörig myndighet i denna stat. Den skall i detta syfte överlämna en rapport om barnet tillsammans med en motivering till den föreslagna placeringen eller vården. Beslut om placering eller om vård får fattas i den ansökande staten endast om centralmyndigheten eller en annan behörig myndighet i den tillfrågade staten har samtyckt till det med beaktande av barnets bästa (artikel 33). Eftersom det inte går att placera ett barn i en annan fördragsslutande stat utan samtycke från myndigheterna i den staten får det till följd att placeringen endast kan ske om det finns förutsättningar för det enligt den tillfrågade statens gällande regler. Detta är konventionens enda obligatoriska samrådsförfarande. Samrådet innebär att myndigheten i den mottagande staten kan bestämma villkoren för barnets vistelse i staten, särskilt med hänsyn till statens migrationslagar, innan ett placeringsbeslut fattas. Även ansvaret för kostnader kan avgöras. Ett beslut om placering får inte ske förrän det har godkänts av behörig myndighet i den tillfrågade staten. Underlåtenhet att följa regeln är sanktionerad med vägran att erkänna åtgärden, se artikel 23.2 f.29 Varje fördragsslutande stat får utse myndigheter till vilka fram- ställningar enligt bl.a. artikel 33 skall göras (artikel 44). Bestämmel- sen, som är frivillig, gör det möjligt för den myndighet som lämnar 29 Se , Explanatory Report, paragraf 143. Samarbete och tillhandahållande av information enligt en framställning till en annan fördragsslutande stat att veta till vilken myndighet i den tillfrågade staten som den skall ställa sin begäran eller sin förfrågan. Bestämmelsen om placering i en annan medlemsstat och om samråd finns redan, såvitt avser civilrättsliga förhållanden, i II-förordningen (artikel 56). Vård med stöd av LVU med placering utomlands är dock inte tillåten enligt svensk rätt (se JO beslut , dnr 1714-1995, 1778-1995, 1988-1995 och 2029-1995). Skälet för det är bl.a. att sådana tvångsbefogenheter i vården som föreskrivs i svensk lag liksom tillsynen enligt svensk lag inte kan utövas utanför gränser.30 Genom Haag- konvention får svenska myndigheter möjligheter att med stöd av LVU placera barn i andra fördragsslutande stater. Detta tillför en flexibilitet i vården som inte har funnits. Samråds- skyldigheten följer direkt av bestämmelsen i konventionen och förutsätter inte några ytterligare bestämmelser i lag. Att det är socialnämnden som är behörig myndighet i att initiera vården följer av LVU. Det bör därmed vara socialnämnden som är skyldig att samråda och överlämna en rapport om barnet inför en placering utanför gränser. Om den andra fördragsslutande staten godkänner placeringen kan socialnämnden härefter fatta beslut om en sådan placering (ett beslut som givetvis skall föregås av att länsrätten meddelar beslut om själva vården enligt LVU). Det kan noteras att socialnämnden inte får lämna medgivande eller fatta beslut om vård utan att förhållandena i det enskilda hemmet och förutsättningarna för vård i hemmet är utredda (6 kap. 6 § andra stycket socialtjänstlagen). Vid en placering utanför gränser är det enligt utredningens uppfattning en förutsättning att en sådan utredning sker i det land där barnet är tänkt att vistas, på ett sätt som kan godtas av den svenska socialnämnden. Om det i stället är fråga om en placering av ett barn i , blir det inte en fråga enligt socialtjänstlagen eller LVU för socialnämnd och länsrätt att ta ställning till. Beslutet om placering kommer i stället att fattas av den andra fördragsslutande statens myndigheter. Den omständigheten att placeringen skall godkännas följer direkt 30 Se även allmänna råd beträffande tillämpningen av LVU, SOSFS 1997:15 kapitel 9. Samarbete och tillhandahållande av information enligt av bestämmelsen i konventionen. Enligt utredningens uppfattning bör det ligga på socialnämnden att meddela ett sådant godkännan- de. Detta bör föreskrivas i lag. i är socialnämnden i den kommun där den utländska myndigheten vill placera barnet. Beträffande frågan om kostnader för placeringen, se avsnitt 10.9. Det följer vidare av socialtjänstlagen att social- nämnden måste lämna sitt medgivande för att ett barn skall få tas emot för stadigvarande vård och fostran i ett enskilt hem som inte tillhör någon av föräldrarna eller någon annan som har vårdnaden om barnet (6 kap. 6 §). Slutligen finns möjligheten att centralisera inkommande fram- ställningar enligt artikel 33 till en myndighet. Konventionens be- stämmelser uppmuntrar direktkontakt mellan myndigheter i de fördragsslutande staterna, och det kan i många fall stå klart för den utländska myndigheten vilken svensk myndighet som är behörig. Utredningens bedömning är, på samma sätt som när det gäller artiklarna 8, 9 och 34.1, att det bör vara möjligt för en utländsk myndighet att vända sig direkt till en svensk myndighet enligt artikel 33. Bedömning: Bestämmelsen om assistens med genomförandet av åtgärder till skydd för barn kräver inte några lagändringar eller kompletterande bestämmelser. De behöriga myndigheterna i en fördragsslutande stat får begära att myndigheterna i en annan fördragsslutande stat bistår med genom- förandet av skyddsåtgärder som vidtas med stöd av denna konven- tion, särskilt i fråga om att säkerställa det faktiska utövandet av umgängesrätt samt rätten att upprätthålla regelbundna, direkta kontakter (artikel 35.1). Bestämmelsen föreskriver ömsesidig assistens mellan myndig- heterna vid genomförandet av en åtgärd till skydd för barn. Artikel- texten nämner särskilt hjälp med att säkerställa utövandet av um- gänge och rätten att hålla direkt kontakt på en regelbunden basis. Samarbetet mellan myndigheterna kompletterar och stärker det Samarbete och tillhandahållande av information enligt samarbete för samma ändamål som föreskrivs i artikel 21 (ett samarbete som enligt den förklarande rappor- ten inte alltid har varit effektivt31). Rätten till kontakt med båda föräldrarna, om de är bosatta i olika stater, är föreskriven i artikel 10 FN:s konvention om barnets rättigheter. Genom den aktuella samarbetsbestämmelsen öppnas en möjlighet för svenska myndigheter att begära att utländska myndigheter bi- står med genomförandet av skyddsåtgärder, särskilt vad gäller um- gänge. Även svenska myndigheter kan komma att få en begäran om att bistå med genomförandet av skyddsåtgärder. Det kan i båda fallen vara svårt att dra en gräns mellan åtgärder enligt artikel 35.1 och en begäran om verkställighet av en vidtagen åtgärd. Svårigheten hänger ihop med att enskilda stater har utformat sina verkställig- hetsregler på olika sätt, vad som i vissa stater är en del i verkställig- heten behöver inte vara det i en annan stat.