sou · GTB398 · 2006-01-01 00:00:00 — Antalet klövvårdare motsvarar efterfrågan på yrkesgruppen. Inget av de nordiska länderna har reglerat någon av yrkesgrupperna hovslagare eller klövvårdare men i är hovslagaryrket reglerat och registrerade hovslagare har ensamrätt till yrket (se vidare avsnitt 4.4.2). Husdjurstekniker har arbetat vid sidan av veteri- närer i seminverksamheten vid landets husdjursföreningar. Från början var arbetsuppgifterna enbart förknippade med artificiell insemination men efterhand som husdjursföreningarnas uppgifter har utökats, har husdjursteknikerna fått ytterligare arbetsuppgifter, framförallt inom olika kontrollprogram och förebyggande djurhälsovård. Yrket är reglerat på så sätt att det uppställts krav på att yrkesutövare för att få utföra vissa arbetsuppgifter inom seminverksamhet skall ha genomgått husdjursteknisk grundkurs (se avsnitt 2.3). I sin yrkesverksamhet arbetar husdjursteknikerna under en ansvarig veterinär. Det huvudsakliga arbetet är dels artificiell insemination av nötkreatur och dels arbete inom den s.k. Kokontrollen. Yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård Husdjursteknikernas övriga arbetsuppgifter, såsom exempelvis rådgivning om utfodring och avel, avhorning och vaccinering mot ringorm, är kopplade till dessa basaktiviteter. Traditionellt har husdjursteknikerna också efter delegering av ansvarig veterinär utfört behandling av vissa fertilitetsstörningar. Vid vissa av dessa behandlingar används hormonpreparat bl.a. av typen prostaglandin. Efter förändringar i föreskrifter om läkemedels- användning ()3 har det blivit klarlagt att husdjursteknikerna inte längre får använda dessa läkemedel och alltså kan utföra sådana behandlingar. Grundutbildning för husdjurstekniker, husdjursteknisk grundkurs, har fram tills funnits vid SLU i . Utbildningen ges emellertid inte längre och vid Svensk Mjölk, som är mjölk- böndernas branschorganisation, utreds hur branschens utbildningsbehov skall tillgodoses . För att antas till den tidigare utbildningen krävdes högskolekompetens, praktik inom lantbruksföretag samt kurs i animalieproduktion () eller driftsledning med husdjursinriktning (). En stor del av dem som antogs hade emellertid också genomgått den tvååriga högskoleutbildningen till lantmästare. Den husdjurstekniska grundkursen omfattade tolv veckors utbildning och innehöll bl.a. inseminationsteknik, gynekologisk diagnostik, seminbokföring och undervisning om Kokontrollen. Efter genomgången utbildning samt godkända teoretiska och praktiska prov utfärdades ett intyg som har varit en förutsättning för behörighet att utföra insemination i mer än en besättning4. För husdjurstekniker med yrkesverksamhet fanns också fortbildningskurser i två steg (reproduktionsstörningar (steg 1) och besättningsutredningar (steg 2)) som enligt husdjurs- föreningarnas interna riktlinjer krävs för att få utföra behandlingar av bl.a. fruktsamhetsstörningar på delegation från veterinär. 3Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 2002:57) om veterinärs rätt att förskriva och tillhandahålla läkemedel i anslutning till djursjukvård och djurhälsovård. 4Statens föreskrifter (SJVFS 2004:41) om seminverksamhet med nötkreatur. Yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård Vid husdjursföreningarna arbetar totalt ca 450 husdjurstekniker. Av dessa har samtliga genomgått grundkursen för husdjurs- tekniker, medan av dessa har genomgått den första fortbildningskursen (reproduktionsstörningar) och har genomgått den andra (besättningsutredningar). I pågår arbete för att standardisera husdjursteknikernas utbildning. Många länder har någon form av behörighetsreglering för den som sysslar med seminverksamhet, vilket hänger samman med EG-bestämmelser på området som innebär att seminverk- samhet för att vara godkänd skall uppfylla vissa minimikrav, bl.a. beträffande de anställdas kompetens. Sjukgymnaster inom humansjukvården sysslar med rehabilitering efter skador och sjukdomar men även med förebyggande hälsovård. Sjukgymnasternas huvuduppgift är att så långt möjligt återställa patientens funktion i den skadade kroppsdelen. De senaste år- tiondena har intresset för rehabiliteringsfrågor ökat inom djurens hälso- och sjukvård, vilket har inneburit att sjukgymnasternas kunskaper efterfrågas inom detta område. finns inom LSR en sektion för sjukgymnastik inom veterinärmedicin. Sjukgymnasterna arbetar med rehabilitering av djur efter akut skada eller sjukdom och med djur som har kroniska tillstånd så som t.ex. artros. Sjukgymnasterna informerar också i förebyggande syfte om friskvård såsom ändamålsenliga träningsprogram för att förbättra kondition, styrka eller smidighet. I sitt arbete försöker sjuk- gymnasten att, efter skada eller sjukdom, så långt möjligt återställa djurets funktion, dvs. kroppens möjlighet att fungera under yttre påfrestningar. Yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård Sjukgymnaster har en treårig högskoleutbildning (sjukgymnastpro- grammet, 120 högskolepoäng). De som genomgått utbildningen kan ansöka om legitimation och står under tillsyn. slutfördes en försöksutbildning vid SLU för sjukgymnaster, för legitimerade sjukgymnaster, omfattande 20 högskolepoäng. Utbildningen omfattade tre delkurser, Fysiologi, etologi, etik och lagstiftning, 5 poäng, Farma- kologi, sjukdomslära, undersöknings- och behandlingsmetoder, 10 poäng samt anatomi, 5 poäng. Syftet med utbildningen har varit att ge sjukgymnaster kunskap i vissa veterinärmedicinska ämnen för att möjliggöra arbete med sjukgymnastik på sällskapsdjur respektive häst. Till försöksutbildningen sökte 150 sjukgymnaster till de 20 platser som erbjöds. Av de 26 som slutligen antogs har 23 slutfört utbildningen. Sektionen för sjukgymnastik inom veterinärmedicin organiserar ungefär 100 verksamma sjukgymnaster. Dessa sjukgymnaster har ett intresse för sjukgymnastik för djur men bara ungefär 20 personer arbetar helt eller delvis med sjukgymnastik på djur. Av dem som arbetar med djur saknar många utbildning i veterinärmedicin. Det är främst inom smådjurssjukvården som sjukgymnaster är verksamma och flertalet av landets djursjukhus har anställda sjukgymnaster eller sjukgymnast som på annat sätt är knuten till verksamheten. Flera större djursjukhus har rehabiliterings- avdelningar med både sjukgymnast och djursjukvårdare anställda. På avdelningen finns utrustning för sjukgymnastik såsom t.ex. bassäng. Vissa djursjukhus har i stället en sjukgymnast knuten till sin verksamhet. Då finns utrustningen inte på djursjukhuset utan patienterna tas i stället emot hos sjukgymnasten. Inom hästsjukvården har sjukgymnastik inte fått något större genomslag. Några hästkliniker har kontakt med sjukgymnast inriktad på häst men inga kliniker har anställda sjukgymnaster. Yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård Inget av de nordiska länderna har reglerat sjukgymnasters arbete inom djurens hälso- och sjukvård. I kan sjuk- gymnaster med humanmedicinsk utbildning och yrkeserfarenhet gå en tilläggsutbildning med inriktning mot fysioterapi på djur (se avsnitt 4.4.2). Med nuvarande lagstiftning är tandvården till stor del förbehållen veterinärerna eftersom många ingrepp är av operativ karaktär och kräver bedövning. Utredningen har fått en skrivelse från länsveterinären i Öster- götland som påpekar att tandvårdsbehandling av djur i stor utsträckning utförs i samarbete mellan veterinärer och tandläkare och att det därför är av stor vikt att ansvarsförhållandena vid sådana ingrepp ses över. De vanligaste ingreppen på djur är borttagning av tandsten samt extraktion (dvs. utdragning) av skadade tänder. Av smådjuren är det framförallt hundar och katter som behandlas, men även kaniner (slipning av tänder) På hästar utförs raspning (slipning) av tänder i stor utsträckning samt avlägsnande av s.k. vargtänder. Veterinärer skall utföra ingrepp av operativ natur dit bl.a. extraktion av tänder räknas. Dessa ingrepp utförs emellertid i stor utsträckning av annan personal. Många djursjukhus har tandläkare, tandsköterskor och tandhygienister från humansjukvården knutna till sig. En yrkesgrupp som också förekommer är s.k. häst- tandläkare med utbildning från bl.a. . En del av dessa har någon humanmedicinsk tandvårdsutbildning i botten. På djursjukvårdarprogrammet i ingår viss grundläggande munvård och många djursjukvårdare utför också ingrepp som t.ex. tandstensborttagning. Yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård I finns ingen särskild utbildning för tandvård hos djur men munvård ingår i veterinärutbildningen och i djursjukvårdarut- bildningen i . För veterinärer finns en internationell kurs i odontologi och anordnar kurser för personal som arbetar med tandvård. I har man lagt ett förslag till lagstiftning som innebär att den som har genomgått en särskild hästtandvårds- utbildning får utföra enklare tandingrepp på häst (se avsnitt 4.4.2). Biomedicinsk analytiker arbetar inom både djurens hälso- och sjukvård och inom humansjukvården. En biomedicinsk analytiker som arbetar inom humansjukvården har en skyddad yrkestitel och står under tillsyn. har ett förslag utarbetats som innebär att yrket skall omfattas av legitimations- bestämmelser5. När en biomedicinsk analytiker är verksam inom djurens hälso- och sjukvården gäller inte bestämmelserna om skyddad yrkestitel och de står inte heller under någon tillsyn. På djursjukhusens laboratorier arbetar ofta biomedicinska analytiker. De utför kvalificerat laboratoriearbete inom det medicinska området. De biomedicinska analytikerna ansvarar för det tekniska utförandet av analyser och undersökningar av prover som lämnas in av övrig personal på djursjukhuset men tar också själva prover på djuren för analys. Analytikerna analyserar blodprov, urinprov, träckprov, parasitprov m.m. som ett led i diagnostiken av sjukdomstillstånd och i uppföljande syfte. I arbetsuppgifterna ingår bearbetning, redovisning, bedömning och preliminär utvärdering av mät- och undersökningsresultat. 5 Ds 2004:28 Legitimation och skyddad yrkestitel. Yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård Utbildningen till biomedicinsk analytiker är teknisk/natur- vetenskaplig, omfattar högskolestudier, motsvarande 120 högskolepoäng, och leder till en yrkesexamen (biomedicinsk analytikerexamen). Det finns ca 10 000 biomedicinska analytiker med sådan utbildning som ger dem rätt att använda den skyddade yrkestiteln inom humansjukvården. Hur många som är verksamma inom djurens hälso- och sjukvård är mycket osäkert. har ca 110 anställda som är biomedicinska analytiker eller laboratorieingenjörer. Flera av de större djursjukhusen har också en eller flera biomedicinska analytiker anställda. Veterinärer arbetar också inom andra områden som inte direkt innefattar hälso- och sjukvård av djur. Dels handlar det om arbetsuppgifter vid de myndigheter som har ansvar för frågor som berör veterinärt arbete (t.ex. vid och Djurskydds- myndigheten), dels om arbetsuppgifter inom forskning, utbildning och avel. 3.4.1Utbildning, forskning m.m. Vid () finns de utbildningar som har anknytning till djur och natur. Vid fakulteten för veterinär- medicin och husdjursvetenskap finns grundutbildningen samt fort- och vidareutbildning för veterinärer, liksom djursjukvårdarut- bildningen. Vidare finns ett utbud av fristående kurser och tilläggsutbildningar inom veterinärmedicin. Inom SLU bedrivs också omfattande forskning och försöksverksamhet inom veterinärmedicin. SLU är landets näst största arbetsgivare för veterinärer (ca 170 veterinärer). En del veterinärer arbetar också vid landets lantbruksskolor och naturbruksgymnasier. Yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård Ett trettiotal veterinärer arbetar inom försöksdjursverk- samheten, som också sysselsätter ett antal djursjukvårdare. Djurskyddslagen ställer krav på att verksamheten har en ansvarig veterinär och för att få arbeta med försöksdjur krävs en särskild utbildning som bl.a. ingår i djursjukvårdarutbildningen. Försöks- djursverksamhet finns inom läkemedelsindustrin, vid universiteten och vid vissa myndigheter. Slutligen arbetar ett tiotal veterinärer med utveckling av veterinära läkemedel inom läkemedelsindustrin. Ett tjugotal veterinärer var verksamma vid laboratorier (utanför den laboratorieverksamhet som SVA bedriver). Verksam- heten består framförallt av rutinmässig diagnostisk verksamhet på uppdrag av djurkliniker m.fl. som bedriver hälso- och sjukvård för djur. De största djursjukhusen har ofta egna laboratorier med exempelvis anställda biomedicinska analytiker. Enligt lagen (1985:342) om kontroll av husdjur m.m. får meddela föreskrifter om bl.a. seminverksamhet. För att bedriva seminverksamhet och verksamhet med överföring av befruktade ägg mellan hondjur krävs tillstånd av Jordbruks- verket, som också meddelar föreskrifter och villkor för sådan verksamhet6. har utfärdat föreskrifter för respektive djurslag (nötkreatur, häst, svin, får och get, hund och katt). För tillstånd till seminverksamhet och överföring av befruktade ägg fordras enligt föreskrifter alltid att det finns en för verksamheten ansvarig veterinär med särskild seminutbildning för aktuellt djurslag. Seminverksamhet på hund och katt får endast utföras av veterinär. Inseminering av nötkreatur utförs huvudsakligen av husdjurstekniker under ledning av ansvarig veterinär. Tillsynen över verksamheten utövas av som har delegerat tillsynen över all seminverksamhet utom den som omfattar tjurstationer och spermalagringsstationer till länsstyrelserna. 6 föreskrifter (SJVFS 2004:41) om seminverksamhet med nötkreatur. Yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård Tillstånd till seminverksamhet innehas av olika organisa- tioner specialiserade på enskilda djurslag. Seminverksamhet för avel av nötboskap bedrivs huvudsakligen av husdjursföreningarna och av Svensk medan seminverksamhet för avel av häst huvud- sakligen bedrivs av enskilda stuterier. Yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård regleras på olika sätt i olika länder. I de flesta länder regleras bara veterinär- yrket medan några länder har flera reglerade yrken inom djurens hälso- och sjukvård. Bestämmelser av betydelse för djurens hälso- och sjukvård finns i dels i djurskyddslagstiftningen och dels i den veterinära behörighetsregleringen. I detta kapitel ges en redogörelse för hur motsvarande frågor har reglerats i , , och . 4.1Yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård i I har Landbruksdepartementet ansvaret för veterinära frågor men många av dess uppgifter har delegerats till det nybildade förvaltningsorganet Mattilsynet. De regleringar som berör djurens hälso- och sjukvård återfinns dels i djurskyddslagen1 och dels i en lagstiftning om personal inom djurhälsovården2, fortsättningsvis benämnd djurhälsopersonallagen. 4.1.1Lagen om veterinärer och annan djurhälsopersonal Djurhälsopersonallagen började gälla och ersatte veterinärlagen . Den innehåller bestämmelser om behörig- het för djurhälsopersonal, om sådan personals skyldigheter, om åtgärder på djur som är förbehållna veterinärer samt tillsyns- bestämmelser. I den tidigare lagen om veterinärer reglerades också fylkes- och distriktsveterinärernas uppgifter samt offentliga 1Lov 1974.12.20 nr 73 om dyrevaern. 2Lov 2001.06.15 nr 75 om veterinaerer og annet dyrehelsepersonell. Denna verksamhet har dock lämnats utanför den nya lagen eftersom en omorganisation har genomförts som bl.a. innebär att klinisk jourverksamhet upprätthålls av privata veterinärer genom ett avtal mellan staten och den norska veterinärföreningen. Syftet med den nya lagen har varit att anpassa lagstiftningen till de senaste årtiondenas förändringar inom djurens hälso- och sjukvård. I förarbetena3 anges att nya yrkesgrupper behandlar djur i ökande omfattning och att det finns ett behov från samhällets sida av att kunna bedriva tillsyn över dessa yrkesgruppers verksamhet. Målet med den nya lagen är att skärpa kravet på verksamheten inom djurens hälso- och sjukvård samt att understryka det särskilda ansvar för egna handlingar och för verksamheten i stort som en auktorisation medför för den behörighetsreglerade personalen. Den nya lagstiftningen omfattar därför, utöver veterinärer, också annan djurhälsopersonal. Lagstiftningen är en parallell till den antagna lagstiftningen som reglerar behörighetsfrågor m.m. för personal inom humanmedicin. Det ursprungliga lagförslaget innehöll också en bestämmelse om godkännande av djurkliniker och laboratorier. Eftersom den norska veterinärföreningen, liksom i , har ett system för godkännande av djursjukvårdsinrättningar ansågs dock en sådan reglering i onödan hindra den fria etableringsrätten och hämma konkurrensen. Lagens syfte är att säkerställa att djurhälsopersonal utövar försvarlig verksamhet (ungefär tillfredsställande, duglig), vilket bidrar till god djurhälsa, tillfredsställande djurskydd, trygg mat och iakttagande av miljöhänsyn. Djurhälsopersonal är enligt lagens definition den som innehar auktorisation eller licens i enligt lagens bestämmelser. Auktorisation utfärdas för veterinärer och fiskhälsobiologer som har relevant examen vid norskt universitet eller erkänd utländsk examen, om sökanden är lämplig och inte har fyllt . Auktorisationen upphör när innehavaren fyller , varefter rätten att använda yrkesbeteckningen kvarstår men inte rätten att utöva yrket. 3 Odelstingsproposisjon nr 52 (2000–2001). Departementet kan också genom föreskrifter besluta om auktorisation för andra yrkesgrupper. kan auktorisation ges till djursjukvårdare med norsk eller erkänd utländsk djursjukvårdarexamen samt till djursjukvårdare som godkänts av den norska veterinärföreningen4. De yrkesutövare som inte kan ges auktorisation kan i vissa fall ges licens. Denna behörighetsreglering är tänkt att användas för dem som har speciella kvalifikationer på ett område men som inte uppfyller villkoren för auktorisation. Departementet bestämmer förutsättningarna för att få licens och kan bestämma att licensen skall vara knuten till villkor eller begränsningar t.ex. , till viss anställning, eller till viss behandlingsmetod. Som exempel nämns att licens skall kunna utfärdas för köttkontroll, provtagning, vaccinering, inseminering, samt, när forskningen ger tillräckligt vetenskapligt underlag, även för alternativmedicinska behandlings- metoder. Föreskrifter har bl.a. utfärdats beträffande studerande vid veterinärhögskolan5 Även föreskrifter om godkännande av specialister skall, liksom tidigare utfärdas av departementet. I den nya lagstiftningen öppnas en möjlighet för departementet att, efter att ha antagit generella föreskrifter, delegera till respektive yrkesorganisation (exempelvis till den norska veterinärföreningen) att svara för detaljreglering av kvalifikationskrav och kursplan samt att tillhandahålla utbild- ningen. är specialisering möjlig inom områdena smådjurs-, häst-, produktionsdjurs- eller fisksjukdomar. Auktorisation, licens och specialistgodkännande utfärdas av Mattilsynet. De reglerade yrkena har skyddad yrkestitel. Djurhälsopersonalens rättigheter och skyldigheter Den som tillhör kategorin djurhälsopersonal omfattas av vissa rättigheter och skyldigheter. De har en skyldighet att arbeta för välfärd och sundhet hos djur samt för en etiskt och miljömässigt försvarbar djurhållning och att skydda samhället från faror och skador orsakade av djursjukdomar eller av animaliska produkter. Djurhälsopersonal får endast utöva sådan verksamhet som motsvarar hans eller hennes utbildning. Uppgifter inom det egna kompetensområdet utförs under eget ansvar och får också 4Landbruksdepartementets föreskrifter 2003.05.27 nr 657. 5Landbruksdepartementets föreskrifter 1985.04.10 nr 838. delegeras till annan djurhälsopersonal. Djurhälsopersonalen skall utöva försvarlig verksamhet, vilket bl.a. innebär att personalen skall upprätthålla sina kunskaper och färdigheter, inse sina egna begränsningar, och hänvisa djurägaren till annan djurhälsopersonal om patientens tillstånd kräver speciell behandling som yrkes- utövaren inte själv behärskar. Djurhälsopersonal har en nödhjälpsplikt, och skall möjligt bistå en djurägare när omedelbar hjälp är absolut nödvändig. För sin insats har djurhälsopersonalen rätt till betalning av den som fått hjälp eller i andra hand av staten. Den som tillhör djurhälsopersonalen får använda sig av med- hjälpare som inte är djurhälsopersonal och som därför inte omfattas av lagen, under förutsättning att denne har nödvändiga kvalifikationer och att han eller hon ges tillräckliga instruktioner och hålls under uppsikt. För uppgifter som en medhjälpare utför ansvarar alltid den som delegerat uppgiften. En auktoriserad djursjukvårdare kan således dels självständigt utföra uppgifter inom det egna kompetensområdet (eller delegera dessa till annan djurhälsopersonal eller till medhjälpare), dels utföra uppgifter utanför det egna kompetensområdet som han eller hon har fått på delegation av annan (t.ex. veterinär). I det första fallet utförs uppgiften på djursjukvårdarens ansvar, i det senare på veterinärens ansvar. Att operativa ingrepp bara får utföras av veterinär hindrar inte att sådana ingrepp kan överlåtas till annan, men ingreppet sker då alltid på veterinärens ansvar eftersom det inte ligger inom annan personals kompetensområde. Varken i lagen eller i förarbetena specificeras vilka uppgifter som anses ligga inom de olika yrkesgruppernas kompetensområde och vilka uppgifter som kan delegeras. I stället anges att utbildningens längd och innehåll, samt ytterst kravet på försvarlig verksamhet är avgörande för vad som skall anses utgöra gränsen för personalens kompetensområde. Endast veterinärer har förskrivningsrätt. I lagtexten anges också att fiskhälsobiologer har sådan rätt beträffande fisk och andra vattendjur. Denna bestämmelse har emellertid inte trätt i kraft eftersom bestämmelsen strider mot regelverk inom EU6 om läkemedel i foder. Tystnadsplikt gäller både djurhälsopersonal och dess med- hjälpare och innebär både en skyldighet att inte själv yppa något 6 Rådets direktiv /167/EEG av om fastställande av villkor för fram- ställning, utsläppande på marknaden och användning av foderläkemedel inom gemenskapen. och att hindra andra från att få tillgång till eller kännedom om upplysningar som yrkesutövaren fått i sin verksamhet och som rör dels enskildas personliga förhållanden och dels yrkesmässiga förhållanden som av konkurrensmässiga skäl och av hänsyn till den upplysningen angår bör hemlighållas. Från huvudregeln om tystnadsplikt görs undantag för bl.a. samtycke, regleringar i andra lagar samt för fall där andra tungt vägande skäl talar för att upplysningen förs vidare. Begränsningar för annan än veterinär i rätten att behandla djur Enligt den norska lagstiftningen får vissa åtgärder endast utföras av veterinär (samt på fisk och andra vattendjur även av fiskhälso- biologer). Bara den som är veterinär (eller fiskhälsobiolog) får 1.behandla djur som det finns anledning anta är angripet av en smittosam sjukdom eller som har en sjukdom vars behandling kräver veterinärmedicinsk kunnighet, 2.i samband med diagnostisering, förebyggande åtgärder och behandling av sjukdom hos djur använda undersöknings- eller behandlingsmetoder som kräver särskild kunnighet. Till sådana metoder räknas operativa ingrepp, injektioner och annan perforering av hud eller slemhinna, 3.utföra fullständig eller lokal bedövning, 4.använda receptbelagda läkemedel till djur, 5.förestå köttkontroll (ej fiskhälsobiologer). Bestämmelsen begränsar inte möjligheten att överlåta arbetsupp- gifter till annan djurhälsopersonal eller till medhjälpare. När det gäller läkemedel framförs i förarbetena att det viktigaste är att läkemedel används på rätt sätt och på en veterinärs ansvar, inte vem som rent praktiskt tillför djuret läkemedlet. En djurägare får alltid efter djurhälsopersonals instruktion och ordination behandla det egna djuret med läkemedel.