sou · GTB341d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Men bakom dessa upphöjda och altruistiska ideal döljer sig emellertid en intensely discrimina- ting code, masquerading as the good (2000: 535), eller med andra ord, en eurocentrisk diskriminerande före- ställning som utger sig för att vara universell. Som sådan är den inte bara ett uttryck för Västs falska [sic] universalism utan även för det universellas imperialism (1998: 35). Så vad är då denna universalism som utger sig för att vara vidsynt och omsluta allt och alla, men som utmärks av en känslighet som är både trångsynt och uteslutande? Vad för slags humanism är det som avsäger sig människor i dess namn? Vad är detta allvetande och allseende förnuft som är lycksaligt omedveten om sitt eget pur- blinda förstånd? Vad annat är universalismen om inte spektral? Så kommer det sig att universalism, humanism och dess förnuft är likt spöken som går igen och hemsöker människor och världar. Varför skulle en makt eller vilja - att göra eller säga endast äga giltighet på villkor att den är universellt giltig, att den hävdar sig som unik och allenarådande? Minskas inte dess förmåga till förståelse av den obe- gränsade-begränsade karaktären i dess utsträckning? I frågor uppdagas indirekt flera av universalismens paradoxer, varav några kommer att behandlas här. Till att börja med kan universalism etymologiskt härledas till Latinets unus, som be- tyder att något består av eller relaterar till bara en. Det universella är per definition det som är typiskt för en helhet (mänskligheten, naturen, kulturen, eller någon annan enhet) och finns eller uppträ- der överallt. För att något skall kunna uppfylla kriterierna för att vara universellt behöver det innehålla gemensamma drag och kän- netecken, alltså generella attribut som delas av alla men som samti- digt inte är specifikt för någon. Idén om det universella innebär att man måste bortse från unika attribut, eller utesluta dem. De kriterier som används för att konstruera det universella är selektiva, och beroende av vilka kriterier som används (eller väljs), kan universella kategorier konstrueras på många olika sätt. Detta leder fram till följande paradox: universalismen utger sig för att vara generell men är i själva verket en uppblåst En (Schor citerad i Zirelli : 10), det vill säga en singularism. Den strävar efter att vara allmängiltig men visar sig vara partikulär. Universa- lismens unika och villkorliga anspråk görs generellt giltiga just utifrån det universella. Eftersom det partikulära utgör själva grun- den för uppkomsten av universella kategorier är de alltid jagade av det man bortser från eller utesluter. Det är mot denna bakgrund som kan hävda att there is no without the remainder of a particularity (Laclau citerad i Zirelli : 10). Inte heller är kriterierna som används för att konstruera universella kategorier självklara eller givna i förväg. Således är universella kate- gorier inte absoluta utan tvärtom relativa. De antas vara givna eller ha en oberoende (a priori) existens, när de i själva verket måste konstrueras. Universalism gör anspråk på kunskap och sanning bortom tid och rum, men både den och dess sanningsanspråk har både historier och geografier. Universella kategorier är därmed var- ken allmängiltiga (universella) eller existerande överallt, utan parti- kulära och geografiskt specifika. Universalismen är inte En utan Universalismen klär sig i en humanism som ger sken av att inkludera alla, men egentligen vilar den på en särskiljande anti- humanistisk grund som inte bara exkluderar de flesta människor utan även alla icke-människor. Dess humanism är anti-humanistisk och det på multipla sätt. Om det nu är Människan som utgör det absoluta och alltings måttstock och som skall styra och regera över världen, så är distinktionen (åtskillnaden) mellan Människan-Värl- den och mellan mänskligt-icke-mänskligt redan given på förhand (Karvash 1999: 251). Den universalism som humanismen är baserad på innebär att materialiteter, objekt, djur och natur exkluderas. Den universella människan uppkommer som en spöklik andefigur avskuren från alla dessa förbindelser med luft, vatten, levande orga- nismer och ting på jorden utan vars existens människan inte ens kan föreställa sig. Humanismen utgår även från att det är männi- skan allena som är utrustad med subjektivitet, förnuft och rationell handlingsförmåga. Jorden, elementen, djuren, materialiteterna och tingen uppfattas som blott död materia. Lycksaligt omedveten om maximet: humanity exists due to geological consent, subject to change without notice berövar humanismen icke-människorna deras handlingsförmåga och subjektivitet. Icke-människornas uni- versum är humanismens osynliggjorda alter ego som avslöjar dess anti-humanistiska kärna. I den post-humanistiska kri- tiken av universalism, humanism och dess förnuft uppmärksammas, inte minst, de katastrofala miljöeffekterna av humanistiska före- ställningar om Subjektet (Guattari 2000). Den så omtalade Människan som framställs som modernite- tens och historiens Subjekt är i realiteten en man! I själva verket motsvaras det som utger sig för att vara universellt av en mannens ideolekt, av en manlig föreställningsvärld, ett könsbestämt univer- sum (Irigaray 1994: 25). Humanismens föreställningar om Män- niskan omsluter inte alls hela mänskligheten. Tvärtom förhåller det sig så att de flesta människor inte betraktas som tillräckligt mänskliga för dess smak. Trots att universalismens humanism gör anspråk på att omfamna mänskligheten i sin helhet så förlorar den ..that self-identity as a consequence of its refusal to accommodate all humans within its purview och utesluter således de som ..do not rise to the level of the recognizably human within its terms (: 23). Föreställningar om universalismen och dess kunskaps- och san- ningsanspråk, såsom de framställs i modern filosofi, besväras av tveksamma antaganden och påståenden. Åtminstone fyra stora villfarelser eller illusioner, utmärker denna tradition: transcen- dens, det universella, re-presentation och det eviga (1994: 49-50). Dessa fyra villfarelser är inte ömsesidigt ute- slutande utan sammanbundna och konstituerar varandra. De fyra illusionerna formulerades av så här: Man [sic] has been reared by his errors: first he never saw himself other than imperfectly, second he attributed to himself imaginary qualities, third he felt himself in false order of rank with animal and nature, fourth he continually invented new tables of values and for a time took each of them to be eternal and unconditional, so that now this now that human drive and state took first place and was as a con- sequence of this evaluation, ennobled. If one deducts the effects of these four errors, one has also deducted away humanity, humaness and Œhuman dignity¹ [1974: 115; min kursivering] Det är viktigt att inte betrakta dessa illusioner som blott spekula- tiva filosofiska misstag eller villfarelser. Tvärtom har de även påtag- liga (im)materiella konsekvenser vars effekter är kännbara i skalor som varierar från det intimt personliga till det kollektiva och glo- Att ställa frågor om varför vissa föreställningar om universa- lism och dess sanningsanspråk anses giltiga, normativa och allena- rådande (universella), medan andra marginaliseras eller utesluts, blir därför centralt i en kritik av universalismen. Att upphöja det specifika till det generella eller det konkreta (mångfacetterade) till det abstrakta (det förenklade), är att göra sig skyldig till de två filosofiska illusionerna av transcendens och det universella. Transcendentalsfilosofier hävdar att världen, histo- rien, naturen, kulturen, förnuftet och så vidare utgör ingå- ende delar i en övergripande ändamålsbestämd helhet. Således är absoluta sanningar givna i förväg (a priori). Som moment i realise- ringen av det transcendentala får universella kategorier (som histo- rien, kulturen, naturen, förnuftet, sanning, subjektet, osv..) bestämda innehåll och fixerade innebörder. Att identifiera univer- sella kategorier har varit fundamentalt i och för det moderna tän- kandet, inte minst vad gäller föreställningar om världens beskaffen- het (ontologi) och i försöken att fastställa och avgöra kunskaps- och sanningsanspråk (epistemologi). Ett exempel är det cartesi- anska tänkande subjektet (cogito) som grunden till kunskap och garanten för absolut sanning. Ett annat är framstegsideologier som framställer historien som en linjär och tidsmässig succession som går mot ett predestinerat sluttillstånd, en Grande Finale (den absoluta idén eller olika slags utopier). I transcendentalsfilosofier finner vi en prioritering av homoge- nitet, stabilitet och essens och ett sökande som är fixerat vid det samma, jämvikt och det linjära. Uppgiften för vetenskapen blir därmed att re-presentera världen genom att identifiera ordning utifrån korrespondens, likhet och det som är (1987: xi). Dess komparativa, taxonomiska och hierarkiska indel- ningar bygger på en logik som utesluter förändring på ett sätt som gör att variation, tillblivelse och förändring utestängs och/eller avbryts. I enlighet med det cartesianska koordinatnätet och eukli- disk geometri blir världen begreppsliggjord, kartlagd, och fixerad som En, eller Ett Uni-versum. Rörelse, mångfald och skillnad implicerar läckage, överflöd och överskridande, vilket kan skapa instabiliteter och störningar vilka kan öppna upp potentiella flyktlinjer och uppfyller därmed inte de rationalistiska filosofiernas krav på reversibilitet, ekvifinalitet och identitet (1997: 62). Reversibilitetsprincipen innebär att för- ändring uppfattas som en reversibel rörelse, det vill säga att det är möjligt att återvända till startpunkten. innebär att förändringens slutpunkt nås oberoende av vilken linje förändringen eller utvecklingen tar. Slutmålet är med andra ord givet från början och påverkas inte av det som sker däremellan. Identitetsprincipen (eller invariansprincipen) uttrycker att start- och slutpunkterna är oföränderliga, det vill säga att deras identite- ter är konstanta. Av detta följer att positionering eller fixering av allehanda slag (identitet, likhet, enhet, stabilitet) ges absolut prio- ritet under det att rörelse (skillnad, tillblivelse, förändring) blir sekundärt (Massumi 2003b: 3). Med andra ord rör sig denna logik likt en pendel från det univer- sella till det partikulära och tillbaka igen. I mellanrummet blir rörelse fångad och allt som oftast reducerad till att passivt förmedla realiseringen av det generella i det partikulära. G W F Hegels berömda påstående Det som är rationellt är verkligt och det som är verkligt är rationellt är ett utsökt smakprov på pendlande axiom resonemang och slutsatser. Ett cirkulärt tänkande som leder stän- digt och jämnt tillbaka till samma logik, till den enda logiken: det Ena, det Sammas logik. Till Enheten i det Sammas logik (Irigaray 1994: 78). Att stoppa rörelse är därmed ett sine-qua-non för att transcendentalsfilosofins kunskaps- och sanningsanspråk skall kunna realiseras. Således uppstår det universella som moment i en godtycklig avgränsning som frambringar stiltje (identitet, likhet, enhet, stabilitet). Då, och enbart då, kan transcendentalsfilosofin självbelåtet slå fast att det universella minsann har förklaringskraft! Den kanske viktigaste paradoxen av dem alla är att det universella i sig inte har en egen inneboende förklaringskapacitet (1992: 162). Tvärtom, det är det universella som behöver förklaras. Absoluta kategorier som: The One, the All, the True, the object, the subject, are not , utan singulära processer av unifica- tion, totalization, verification, objectification, signification (Ibid.). Med utgångspunkt i premissen att det generella realiseras i det par- tikulära hävdar rationalistiska filosofier att universella kategorier kan förklara även riktning och utveckling hos specifika händelser, processer och fenomen. Men detta sker på ett sådant sätt att start- och slutpunkter prioriteras och särskilt, att skillnad, förändring och rörelse underordnas dessa punkter. One starts from abstractions such as the One, the Whole, the Subject and one looks for the process by which they are embodied in a world which they make conform to their requirements (this process can be knowledge, virtue, history.) [1987: vii]. Den universella historien uppfattas då som en realisering av det generella i det partikulära (Stater, nationer, individer) på väg mot ett predestinerat mål. Så djupt sitter denna tro att den vidhålls even if it means undergoing a terrible crisis each time that one sees rational unity or totality turning into their opposites, or the subject generating monstrosities (Ibid.; min kursivering). Det universellas hemvist - om det nu har en sådan - är i så fall inte i det transcen- dentalas sfär utan i den jordnära immanensens. Bakom de filosofiska illusionerna eller villfarelserna och deras tvivelaktiga anspråk döljer sig en makt eller vilja - att göra eller säga endast på villkor att den är universellt giltig och ett begär att rensa kunskap av any intrinsic connection with tradition, experi- ence and language (1996: 299). Med andra ord är dessa mis- stag onto-teologiska eftersom whenever there is transcendence, vertical Being, State in the sky or on earth, there is relig- ion (1994: 43). Trots den upplysta humanis- mens avfärdande av religionens auktoritet, och även om den inte erkänner någon annan makt eller värden överlägsna Människan, framträder den som den andra sidan av Gudsmyntet. Den upp- lysta Människan är, när allting kommer omkring, en slags image correlative to God, the redescent of God on earth (cite- rad i Bernauer & Mahon : 152). Likt berömda manöver, som innebar att vända upp och ned på Hegels filosofi, avsätter upplysningens humanism den teocentriska ordningen och placerar i dess ställe människan som alltings centrum. På detta sätt finner religionens benägenhet att projicera en or spiritual State over the entire ecumenon (1987: 383) sitt alter ego i humanismens teolo- gisering av människan reinkarnerade i myter om framsteg och civi- lisationsuppdrag. I kölvattnet av den antropocentriska statskuppen stiger Människan upp som suveränen i Förnuftets kungarike och därefter proklamerad som alltings måttstock: self-identical, un- marked, disembodied, unmediated, [och] transcendent (1991: 193). Sorgligt nog kan man konstatera att det inte var enbart som försvann i efterskalvet av humanismens (antropocent- riska) statskupp. Således behöver berömda retoriska fråga Var är ? omformuleras till: Var är männi- skan? Universalismen är både spöklig och spöklik. Den låtsas vara utan- för det a priori givna, bortom det Enda, Sanning, eller allt det som den stipulerar på förhand! Men eftersom det inte existerar några absoluta regler, standarder och normer för vad universella katego- rier skall, eller inte skall, innehålla kan dessa inte betraktas som på förhand givna. Hur kan Människan eller Subjektet, det Enda, Allt, eller Sanningen stå för något universellt som överskrider, eller existerar bortom, tid och rum? Dock är detta precis vad universa- lismen gör anspråk på och därför är den också transcendental. Det är en ohållbar och gåtfull hållning eftersom den implicerar att det universella konstitueras som något som bara äger rum om det kringgår de former som det själv uppenbarar sig i (Irigaray 1994: 79). På grund av att det universellas mening varken slutgiltigt kan fixeras eller ges på förhand, det saknar eget konkret innehåll (Zerilli 1998: 11), är det universella ett tomt rum eller en icke-plats (u-topos). Det universella framstår som på en och samma gång kon- stituerande och givet och paradoxalt nog ändå både innanför och utanför det som det konstituerar. Men vem är det som med hjälp av det Enas och det Sammas logik spökar i det universella rummet? Vem är det som besitter denna unika position av oinskränkt makt, som möjliggör synlighet och förblir osynlig (Sheshadri-Crooks 2000: 58)? Denna unika position är kolonialiserad av den Vite Mannen, Il Maestro, den Samme, som smyger omkring bakom kulisserna på universa- lismens operabal och vars vålnad inger och utstrålar upplyst terror. Vithet - Uni-versell 1 Humanity achieves its greatest perfection with the white race. The white race possesses all motivating forces and talents in itself; there- fore we must examine it somewhat closely. Sannerligen, sannerligen måste vi det , fast inte av samma anledning. Ty, finns det varken storhet eller perfektion i slaven, alltså, europeisk man, domesticerade man, gycklaren som har triumferat i att idka the universal-becoming slave (2001: 76). Det är detta och inget annat som måste undersökas och granskas ännu närmare, käre . 1Jag har valt att använda engelskans signifier därför att svenska översättningar som huvudbetecknare inte riktig motsvarar de könade, rasifierande och hierarkiska dimensioner som engelskan förmedlar. 2Citerad i : 533 respektive Eze 1997: 117 Vithet synliggör men förblindar på en samma gång. I minnesvärda formulering är den: not so much a color, as the visible absence of color, at once the most meaning symbol of spiritual things, nay, the very veil of the deity: and yet should be as it is, the intensifying agent in things the most appalling to mankind. [1992: 199; min kursivering] Det är denna märkliga spökliga egenskap att vara synligt (o)synliggjord, på samma gång tom och berövad all färg full av mening och alltings färg, som mättar Vithet med respekt- fylld fruktan och skräckinjagande makt (Sheshadri-Crooks 2000: 58). Vithet är en signifier som möjliggör och etablerar skillnad, men som också spöklikt exkluderas från the play of sig- nification it supports och därför discloses itself as something inassimilable to the very system it causes and upholds (Ibid.). Epitetet färgade fångar denna egenskap mycket väl eftersom vita per definition är färglösa. Vithet är intimt relaterad till the will to preeminence, to mastery, to being (Ibid.). Denna aspekt av vithet är av avgörande betydelse för studier av rasism, vil- ket bland andra Kalpana Sheshadri-Crooks menar, och det är denna vithetens terror som skall förstås som själva raison dêtre för ras. Vad som ofta (o)synliggjorts när det talas om dylika ting som världshistoria, demokrati, mänskliga rättigheter, förnuft, ve- tenskap, litteratur, musik och konst är att dessa är mättade med vithet. Därför handlar det snarare om Vit historia, Vit demo- krati, Vit vetenskap, Vit litteratur, Vit musik och Vit konst. Exempelvis är det som kallas för första och andra världskrig i själva verket de färglösas krig. Att händelser som rör en bråkdel av värl- den (/) görs till världsangelägenheter visar att universa- lism är inget annat än uppblåst färglöshet. Beteckningssystem är självrefererande och cirkulära, det vill säga ett tecken refererar alltid till andra tecken. Denna kan exemplifieras genom ett urval av associationskedjor i vilka vithet cirkulerar. Vit(het)<=>Transcendental<=>Universell<=>Upplyst<=> >Fri<=>Vit(het) Om nu upplysningen, som stadfäst, är mankinds exit from its self-incurred immaturity och immaturity is the inabi- lity to make use of ones own understanding without the guidance of another (1996: 58), så är det den vite mannen som likt katoliken håller i nyckeln till förnuftets kungarike - . Det var den Samme , han som färgades av upplys- ningstidens vita ljus, som utifrån vad han kunde se utbrast; this fellow was completely black from head to foot, därmed även kunde inse att detta var a clear proof that what he said was stupid (citerad i Eze : 119). På liknande sätt kunde han förmätet och oförskämt vältra sig i sitt purblinda (färglösa) förstånd och klottra: The yellow Indians have somewhat less talent. The Negroes are much inferior and some of the peoples of the are well below them. The Hottentots are dirty and you can smell them from far away, the Javanese are thieving and, conniving and servile, sometimes full of rage and at other times craven with fear, the Samoyeds are timid, lazy and superstitious, Burmese women wear indecent clothing and like to get pregnant by Europeans [citerad i : 210-11]. Vithet är det som inte nämns men ändå talar. Den officiella katego- rin synliga minoriteter är den som används för att klassificera icke-vita immigranter i . Detta kan jämföras med den mångfald av de bindestrecksidentiter som används för att katego- risera icke-vita saker, människor och händelser i litteratur, konst och musik: Afro-svensk musik, Latino-dans, Asiatisk-konst, Ara- bisk-litteratur, etc. Precis som för i skapelseberättelsen hand- lar det om att namnge och därmed att skapa, samt den makt detta innebär inte minst i form av den vita ordning den medför. Vithet är den narcissistiska spegelbild som föreställer sig själv som för- kroppsligande av godhet utan ont uppsåt, av obefläckad och oan- tastlig moral, samt symbolen för rättvisa, renhet och dygd.3 Ändå, och trots allt, förblir vithet ofullbordad. Att utplåna skillnad, en uppgift som filosofins logos tar på sig (Irigaray 1994: 66) och som är bundet till en strävan efter mastery and audacious attempt to signify being som vit, är en omöjlighet (Sheshadri- Crooks 2000: 59). Uttryckt på ett annat sätt är vithet som signifier tom på meningsinnehåll eftersom den måste få sin mening från andra tecken genom skillnad. Därför finns ingen given, absolut (a priori), eller om man så vill universell, inneboende mening i vithet. Den är en icke-plats och insiktsfulla påstående The is not. Anymore than the man is 3 Se t ex 1991:1750-52 för de överväldigande positiva adjektiven klistrad på vithet. (1967: 231), fångar denna u-topos utmärkt. Dessutom är Europeisk vithet endast den senaste i en serie av historie-geografiska beteck- ningar, vilka även inkluderar, persisk, arabisk och kinesisk vithet (1998).4 Vithet är inget givet, inte något med konkret innehåll, utan något som tillverkas. Det innebär dock inte att vithet bara är en social konstruktion. Tvärtom, det är just genom att väva samman det kroppsliga med vithet som är avgörande för upprätt- hållandet av den rasifierade ordningen (Sheshadri-Crooks 2000: 59). Av särskild betydelse för rasifiering är den beteckningssmaskin som har ett specifikt ansikte som utgångspunkt, skillnadsmarkör, och ikon, nämligen den vite mannens. Denna producerar gradss- killnader utifrån den vite mannen (despoten, ) som origo. Den är diskriminerande och etablerar waves of sameness until those who resist identification [being swallowed-up] have been wiped out (1987: 178; min kursivering).6 I rasifierande beteckningsmaskiner utgör vithet den högre in- och underordningsprincipen. Som uttryckte det; i den vite mannens värld möter den färgade mannen svårigheter i att foga ihop sina kroppsliga drag som medför en rasifierad förståelse och resulterar i en särpräglad förnekelse av sig själv och ett självmedve- tande i tredje person. Kroppen blir omgärdad av en känsla eller atmosfär av osäkerhet (1967: 110-111). Detta självmedvetande i tredje person är alltså en produkt av den rasifierande betecknings- maskin som plockar isär och sätter ihop icke-vita så att deras möjligheter att utveckla subjektiviteter, andra än de som tar utgångspunkt i vithet, försvåras eller hindras. 4Emellertid var dessa varken rasifierande eller dominanta som den europeiska vitheten. 5I filosofi har begreppet maskin tre betydelser: (a) ansamlingar i allmänhet; (b) närmare bestämd, spetslinjerna i de-territorialisering som medför eller föranleder variationer och mutationer i ansamlingar; och (c) funktionella strukturer under en högre ordningsenhet eller princip (Bonta & Protevi 2004: 107). Det är viktigt att beakta att begreppet maskiner inte syftar till teknologi eller teknisk apparat i första hand. Snarare är det möjligheterna till att organisera flöden, materia, tecken, organ och verktyg i olika ansamlingar (machinic phylum) och de hopfogningar som uppstår som är centrala. Se vidare 2002 för en tolkning av filosofi utifrån komplexitetsteori och naturvetenskap.