sou · GTB354d4 · 2006-01-01 00:00:00 — deltagande i programverksamhet även om sådant samtycke inte lämnas. Framstår det som utsiktslöst att den dömde kommer att delta i och fullfölja programverksamheten bör dock något sådant beslut inte fattas. Kommitténs förslag och bedömning: Kriminalvården skall kontrollera att den dömde uppfyller sina skyldigheter och följer villkoren för övervakningen. Kontrollen skall äga rum genom bl.a. kontaktsamtal och rapporter från stödpersonen samt genom inhämtande av uppgifter från andra myndigheter. Under övervakningen skall kriminalvården kontrollera att den dömde följer de allmänna skötsamhetskraven samt de övriga villkor som gäller för övervakningen. Kontaktsamtalen och rapporter från stödpersonen innebär i viss mån en möjlighet för kriminalvården att genomföra en sådan kontroll. Den kontrollen är dock långt ifrån tillräcklig. Det är inte säkert att de upplysningar som framkommer är tillförlitliga eller ger en rättvisande bild. Kriminalvården måste därför inhämta kompletterande information på andra håll. Det kan röra sig om uppgifter från kriminalvårdens egna källor eller från andra myndigheter, t.ex. polisen och . Uppgifter från andra myndigheter bör kriminalvården fortlöpande inhämta på eget initiativ när det behövs. Det bör med jämna mellanrum under övervakningens gång klargöras att den dömde inte är föremål för förundersökning på grund av nya brott. Kriminalvården bör därför återkommande kontrollera i polisens misstankeregister att någon ny brottsmisstanke inte förekommer. Det får dock anses falla utanför ramen för kommitténs uppdrag att behandla frågan om direktåtkomst eller annan tillgång för kriminalvården till polisens, och andra myndigheters databaser och andra register. I viss mån kan också arbetsgivare, hyresvärdar och enskilda personer lämna upplysningar. Kriminalvården bör mera sällan på eget initiativ eftersöka sådana uppgifter och i förekommande fall utverka den dömdes medgivande till detta. Hänsyn måste tas till gällande sekretessregler och stor försiktighet är påkallad. vården bör nämligen normalt inte röja för enskilda att den dömde är föremål för åtgärder inom kriminalvården. Vilka kontrollåtgärder som skall vidtas bör övervägas redan i samband med upprättande av verkställighetsplanen. Den över- vakade bör informeras om utfallet av dessa överväganden. Kriminalvården bör också noga anteckna vilka kontrollåtgärder som är tänkta att vidtas under övervakningen och vilka åtgärder som de facto vidtagits. Uppgifter från andra myndigheter och enskilda bör i princip endast vidtas av övervakaren eller annan kriminalvårdstjänsteman. Det får inte förekomma att stödpersonen på eget bevåg vänder sig till arbetsgivare, grannar och vänner för att inhämta upplysningar. 29.2.14 Åtgärder vid misskötsamhet Kommitténs förslag och bedömning: Om den dömde åsidosätter sina skyldigheter under övervakningen skall kriminalvården i frihet omvandlas till kriminalvård i anstalt eller, vid undanröjande av skyddstillsyn, till annan påföljd. Innan omvandling sker måste dock möjligheten att vidta mindre ingripande åtgärder ha uttömts. Vid prövningen skall särskilt avseende fästas vid omständigheter som talar för att låta övervakningen fortsätta. Är åsidosättandet av mindre allvarlig karaktär eller omfattning skall omvandling inte heller ske. Som alternativ till omvandling kan, utöver meddelande av särskilda villkor och föreskrifter, beslut om varning och förlängd övervakning meddelas. Något system med erinran till den övervakade om sina skyldigheter får inte förekomma. Beslut om alternativa åtgärder skall kunna fattas av kriminalvården. Om kriminalvården anser att omvandling av skyddstillsyn bör ske skall åklagare underrättas som har att föra talan om detta i domstol. Kriminalvård i frihet innebär en mindre ingripande och kännbar reaktion på det brott som den dömde gjort sig skyldig till än kriminalvård i anstalt. Om den dömde trots åtnjutandet av denna förmån inte följer sina skyldigheter under övervakningen måste enligt kommittén i princip åtgärder vidtas. I annat fall kan påföljdssystemet förlora sin trovärdighet och det kan också leda till att den dömde tappar respekten för uppställda krav. En dom till skyddstillsyn och i viss mån även villkorlig frigivning förutsätter också att den dömde kan förväntas leva upp till de krav som ställs på honom eller henne. Om den dömde visar sig inte ha förmåga att ta ansvar för att följa de krav och villkor som ställts upp för att minska risken att han eller hon begår nya brott bör kriminalvården i frihet snabbt kunna omvandlas till anstaltsvård. sker detta genom att skyddstillsyn undanröjs och annan påföljd väljs eller genom att av villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad. Under de mer kontrollerade former som kriminalvården i anstalt innebär kan det vara lättare att sätta in de stödåtgärder som behövs för att minska risken att den dömde begår nya brott och för att han eller hon skall klara av att leva ett samhällsanpassat liv utan kriminalitet. Frivården får därmed också möjlighet att rikta sina stödjande resurser mot de som är mer motiverade och där de får bäst effekt. Möjligheten till omvandling måste dock ske med viss försiktighet. Avsikten med kommitténs förslag är inte att öka repressiviteten i straffsystemet. Inom svensk kriminalvård har gällt att vistelse i anstalt till följd av sina skadliga följder bör komma ifråga endast när det är oundgängligen nödvändigt. Kriminalvård i anstalt har också begränsningar vad gäller möjligheten att minska risken för brott och är dyrt för samhället. Det framstår dessutom inte som önskvärt med en ökning av anstaltspopulationen när beläggningsgraden är hög och det råder resursbrist inom kriminalvården. Innan en så ingripande åtgärd som omvandling till anstaltsvård blir aktuell bör därför möjligheten att vidta andra åtgärder under övervakningen för att tillrättaföra den dömde ha uttömts. Vid prövningen av om omvandling skall ske bör särskilt avseende fästas vid omständigheter som talar för att låta övervakningen fortsätta. Det bör vidare inte förekomma att låta kriminalvården i frihet upphöra om misskötsamheten är av mindre allvarlig karaktär eller omfattning. De reaktioner på misskötsamhet som förekommer skiljer sig åt i hög utsträckning mellan olika frivårdsdistrikt. Det finns flera skäl till detta. Dels lämnar lagstiftningen förhållandevis liten vägledning om vilka åtgärder som skall vidtas i olika fall. Övervakningsnämndernas tillämpning är inte enhetlig och den praxisbildning som skulle främja enhetlighet synes inte fungera fullt ut. Vidare finns det sannolikt mer att göra beträffande styrningen av frivårdens arbete. Sammantaget leder detta till bristande förutsebarhet och svårigheter för den övervakade att se konsekvenserna av sitt handlande. För att få en mer enhetlig tillämpning och bättre förutsebarhet skulle behövas ett klarare och mer detaljerat regelverk samt en bättre praxisbildning och styrning av frivårdsarbetet. Detta är dock förenat med vissa svårigheter. De fall som är uppe till bedömning skiljer sig åt i väsentliga avseenden och ett mer strikt regelverk skulle kunna leda till oönskade resultat. För att få en bättre praxisbildning krävs bl.a. en ökad tillströmning av ärenden till överprövningsinstanser. Detta skulle dock stå i strid med intentionerna i kommitténs direktiv och sannolikt kräva ökade resurser till instanserna. En bättre styrning av frivårdsarbetet skulle visserligen kunna åstadkommas, men detta är sannolikt inte tillräckligt för att uppnå önskat resultat. Det har inte varit möjligt för kommittén att inom tidsramen för sitt arbete kunna presentera ett färdigt förslag på hur dessa svårigheter skall lösas. När det gäller regelverket gör dock kommittén följande överväganden. De alternativa åtgärder som enligt nuvarande tillämpning före- kommer är erinran, varning, meddelande av särskilda föreskrifter samt förlängd övervakning. Det kan också förekomma andra mer informella åtgärder inom ramen för kriminalvårdens sedvanliga arbete med den övervakade. Enligt kommitténs mening finns det inte någon anledning att använda det system med erinran om den övervakades skyldigheter som vissa övervakningsnämnder använder som ett inledande steg i en åtgärdstrappa. Den övervakade skall redan från början ha fått klart för sig vilka skyldigheter som skall gälla och vad som kan bli följden om villkoren inte efterlevs. Ett system med erinran blir inkonsekvent och svårt att förstå och förklara för den dömde och allmänheten. Det kan också leda till att den övervakade får för sig att han eller hon inte behöver följa sina åligganden. Risken finns att respekten för straffsystemet minskar. Ett system med erinran i början av en åtgärdstrappa medför också att möjligheten att snabbt sätta in de åtgärder som behövs går förlorad. Kommittén anser därför att systemet med erinran bör utmönstras. Därmed inte sagt att kriminalvården kan undvara att lämna anvisningar till den övervakade eller föra en allmän diskussion om övervakningens villkor med honom eller henne. Som en formell åtgärd när den övervakade åsidosatt sina åligganden bör erinran dock inte förekomma. Varning och förlängning av övervakningstiden bör finnas kvar som alternativa åtgärder. Det bör också finnas kvar möjlighet att meddela särskilda föreskrifter för verkställigheten i frihet. Exempelvis kan möjligheten att förordna om betydligt tätare kontaktfrekvens övervägas. Eller så kan det, om den dömde inte motsätter sig det, föreskrivas att den dömde skall genomgå öppenvårdsbehandling och underkasta sig drogkontroller. Möjligheten att förordna om t.ex. viss vistelseadress kan också utnyttjas. Sådana åtgärder kan innebära ökad möjlighet för frivården att ge stöd och utöva kontroll. Den dömde får också ytterligare möjlighet att visa sig beredd att följa de spelregler som gäller för kriminalvården i frihet och att han är beredd att medverka till att minska risken för att nya brott begås. Kommittén anser att möjligheten att använda sig av särskilda föreskrifter bör kunna användas i ökad utsträckning vid misskötsamhet. Om kriminalvården själv får möjlighet att förordna om sådana åtgärder och styrningen av frivårdens arbete ökar bör så också kunna bli fallet. Det vore önskvärt med någon ytterligare sanktion att tillgripa för att markera allvaret i misskötsamheten. Kommittén har inte inom ramen för utredningen funnit någon lämplig sådan åtgärd att föreslå. Det är högst tveksamt om korttidsboja och samhällstjänst skulle kunna användas för att undvika omvandling till anstaltsvistelse eller annan påföljd. När sådan omvandling skall ske torde misskötsamheten vara sådan att korttidsboja och samhälls- tjänst är utesluten. Vid prövningen av om omvandling skall ske måste hänsyn tas till särskilda omständigheter som talar för att övervakningen bör fortsätta. Så kan vara fallet om den övervakade till följd av hög ålder eller dålig hälsa skulle drabbas oskäligt hårt av att vistas i anstalt. Den övervakade kan också vara i mycket starkt behov av stöd och hjälp, t.ex. till följd av en utvecklingsstörning eller annat funktions- hinder. Om den övervakade gjort sig skyldig endast till något enstaka brott som inte har något större straffvärde bör det också kunna inverka på bedömningen. Samma sak bör gälla om det endast är kvar av övervakningen och återfallsrisken framstår som förhållandevis låg. Vidare bör beaktas vad den övervakade redan kan ha undergått till följd av verkställigheten i anstalt och i frihet, t.ex. i form av institutionsvård eller omhändertagande enligt 26 kap. 22 § och 28 kap. 11 § . Sistnämnda hänsyns- tagande bör föranleda ett större mått av försiktighet med omvandling efter villkorlig frigivning än vid skyddstillsyn. För att omvandling till verkställighet i anstalt skall bli aktuell bör vidare krävas att den dömdes åsidosättande av sina skyldigheter inte är av mindre allvarlig karaktär och omfattning. Att den intagne inte följer de allmänna skötsamhetskraven, t.ex. att inte ha försökt försörja sig, bör aldrig eller endast i mycket särpräglade fall kunna ligga till grund för omvandling. Är det däremot fråga om upprepade förseelser med drogmissbruk, underlåten kontakt och bristande fullgörelse av informations- skyldigheten bör omvandling kunna ske. Detsamma bör gälla om den dömde inte följer föreskrift om att inte missbruka alkohol. Ny brottslighet som inte är av mer bagatellartad karaktär bör också kunna medföra omvandling. Beslut om åtgärder bör med undantag för undanröjande av dom till skyddstillsyn kunna fattas av kriminalvården genom chefs- tjänsteman, kollegium, regional eller central instans eller annan särskild ordning. Övervakaren bör inte delta vid beslutsfattandet utan höras i ärendet. Om kriminalvården anser att en dom till skyddstillsyn skall undanröjas bör myndigheten underrätta åklagaren som har att föra talan om detta i domstol. Någon förändring av de handläggnings- regler som tillämpas vid förfarandet hos åklagare och domstol föreslås inte. Av den villkorliga frigivningen kan övervakningsnämnd förverka per tillfälle. Detta motsvarar det antal dagar som villkorlig frigivning kan senareläggas vid misskötsamhet under vistelse i anstalt. Kommittén har föreslagit att möjligheten till senareläggning skall avskaffas. Fråga är då om någon förändring behöver göras beträffande hur många dagar som skall kunna förverkas av kriminalvården. Kommittén anser att framstår som en väl avvägd tid för den misskötsamhet som kan komma ifråga. Är det fråga om ny brottslighet kan hela den villkorligt medgivna friheten förverkas i samband med ny dom. 29.2.15 Omhändertagande av den övervakade Kommitténs förslag och bedömning: Nuvarande möjlighet att omhänderta den dömde skall finnas kvar. Kriminalvården skall överta övervakningsnämndernas befogenhet att omhänderta den övervakade. Beslutet skall underställas domstol för prövning av om det skall bestå. , eller i brådskande fall dess ordförande, har möjlighet att besluta om omhändertagande av den övervakade såväl efter villkorlig frigivning som under skyddstillsyn. En förutsättning för omhändertagande är att det uppkommit fråga om att vidta en särskild åtgärd som t.ex. förverkande av villkorligt medgiven frihet, undanröjande av skyddstillsyn, varning eller att den övervakade skall underkasta sig vård eller behandling. Den villkorligt frigivne får även omhändertas om han undandragit sig övervakningen. Även i den situationen skall omhändertagande ske för ett visst ändamål, nämligen att möjliggöra en utredning om den dömdes aktuella förhållanden. Även om omhändertagande skall ske för ett bestämt ändamål finns det inte något krav på att det skall stå klart vilken åtgärd som kan bli aktuell eller att någon annan åtgärd än själva omhänder- tagandet kommer att vidtas (jfr JO 1980/81 s. 249). visar det sig också att själva omhändertagandet är tillräckligt för att uppnå åsyftat resultat. Någon ytterligare åtgärd behöver därför inte alltid vidtas. Om frågan om omhändertagande är aktuell när åklagaren väcker talan om undanröjande av skyddstillsyn kan även domstol besluta om omhändertagande. Den som omhändertagits kan kvarhållas högst . Finns det synnerliga skäl får tiden förlängas med . Det kan röra sig om återfall i missbruk eller om det alternativa straff som angivits i domen på skyddstillsyn avser betydande tid. Ett förordnande om omhändertagande skall omprövas så ofta som anledning till det föreligger. Kommittén har inte haft utrymme att ingående behandla systemet med omhändertagande. Det har dock inte framkommit annat än att såväl regelverk som tillämpningen tycks fungera förhållandevis väl. Någon anledning att förändra regleringen finns inte. Som framgår av avsnitt 30.6.7 föreslår kommittén att övervakningsnämnderna avskaffas och att nämndernas besluts- befogenheter förs över till kriminalvården. Det kan ifrågasättas om det är lämpligt att ett beslut som innebär frihetsberövande skall kunna fattas av en myndighet. Som närmare utvecklas i avsnitt 30.6.2 finner kommittén emellertid att det är såväl ändamålsenligt som förenligt med allmänna rättsprinciper att kriminalvården får fatta sådana beslut under förutsättning att det går att snabbt få domstolsprövning av beslutet. Enligt vad kommittén erfarit förekommer det efter kontraktsvård att en vårdgivare vid misskötsamhet inte låter den dömde vara kvar på institutionen. I dessa fall skall den dömde normalt omhändertas intill dess att domstol undanröjt kontrakts- vården och bestämt påföljden till fängelse. Omhändertagandet försvåras dock om vårdgivaren inte meddelar kriminalvården och inte låter den dömde vara kvar på institutionen. Kriminalvården bör utarbeta rutiner för att se till att vårdgivaren låter den dömde vara kvar på hemmet till dess att ett omhänder- tagande kommer till stånd. Det bör också vid all institutionsvård föreskrivas en skyldighet för vårdgivaren att underrätta kriminalvården vid misskötsamhet. 29.2.16 Något om förfarandet vid ny brottslighet Vid ny brottslighet gäller reglerna i 34 kap. om sammanträffande av brott. Domstolen har tre möjligheter när den skall bestämma påföljd för nya brott som begåtts . För det första kan domstolen förordna att den tidigare domen skall avse även det nya brottet. Domstolen kan också döma särskilt till påföljd för det nya brottet. Det tredje alternativet är att domstolen, om den tidigare domen vunnit laga kraft, undanröjer denna och dömer till annan påföljd för brotten. Om åtal inte väcks för brott kan övervaknings- nämnden meddela varning eller vidta andra åtgärder som en reaktion med anledning av den dömdes handlingar. Denna möjlighet bör finnas kvar för kriminalvårdens del. Viss försiktighet är dock påbjuden. Det får inte bli fråga om att fastställa att den dömde begått ett visst brott. Sådan prövning är förbehållen domstol. Prövningen måste istället ta sikte på den dömdes agerande och åsidosättande av sina skyldigheter och villkoren för övervak- ningen. Om den som dömts till skyddstillsyn lagförs för brott som är begånget och domstolen låter skyddstillsynen bestå har domstolen en möjlighet att besluta om fortsatt övervakning eller förlängd prövotid eller att meddela och ändra en föreskrift. Kriminalvården kan i dessa fall som regel utgå från att domstolen prövat behovet av åtgärder och bör inte på egen hand vidta någon åtgärd.