sou · GTB340d3 · 2006-01-01 00:00:00 — En del hade inte heller riktigt klart för sig hur eller om barnen hade skaffat in- formation om finskan i förskola/skola själva. Beträffande modersmålsundervisningen i skolan för de äldres barn visade det sig att fler hade kunnat välja antingen finska klasser eller timundervisning i finska 1–än modersmåls- stöd i förskolan. I ca nio fall av tio bland de äldre männens familjer hade barnen fått modersmålsundervisning i någon form och nästan lika stor andel hade fått det i skolan bland de äldre kvinnornas barn. I de kommentarer som de äldre avgett om omständigheter kring modersmålsundervisningen kan följande märkas. Det har varit en mycket stor variation i hur mycket och länge man hade fått mo- dersmålsstöd och undervisning för barnen: en del har inte fått modersmålsstöd alls,34 en del har kunnat välja mellan finska klasser (främst ), andra har kunnat välja timundervisning 1–, de som har gått i finska klasser, har i en del fall kunnat gå klas- serna 1–4, andra 1–6, och senare en del 1–9 på finska och svenska; få har haft möjlighet eller vilja att läsa på finska på gymnasiet, i en del fall har undervisningen i klassform lagts ner från vårter- minen till påföljande hösttermin, i en del fall ledde avvecklingen av finska klasser till skolstrejker bland föräldrar , men detta påverkade inte be- sluten, undervisningen har varit förlagd till andra lektionstillfällen (som ledde till att man skulle välja bort andra ämnen; under ett tidigt skede rörde detta sig bl.a. om svenska och matematik), med minskade och minskande antal elever fick man samman- föra helt olika språkliga förkunskapsnivåer till samma klasser, 34 Det finns inga säkra uppgifter om detta totalt sett, men den andel som är representerad bland de äldres barn här tycks vara något högre för den tidpunkt det rör sig om, och betydligt högre än för samtliga sverigefinska barn fram till våra dagar. vilket ledde till att både de duktiga och de mindre avancerade emellanåt valde att avsluta deltagandet, yngre och äldre syskon har ofta inte kunnat välja samma form av undervisning, lärarna har ansetts/varit obehöriga i stor utsträckning under de tidigare decennierna, det finns ett utbrett intryck om att det mesta var bättre arran- gerat tidigare, och att det har blivit sämre , föräldrarna har återgett processen med uppbyggnaden av och försöken att avvärja avvecklingen av speciellt de finska klas- serna som frustrerande, eller som en förälder beskrev detta, som att simma i tjära, ett återkommande tema är att man inte har fått tillräcklig infor- mation från skolor och kommuner, framför allt efter 1980-ta- lets början, och försämringarna accelererade när kommunerna fick överta både det ekonomiska och administrativa ansvaret för modersmåls- undervisningen . Man kan också konstatera att andelen och antalet som i barnbar- nens generation fått modersmålsundervisning sjunkit dramatiskt jämfört med barngenerationen (dvs. till de äldre i studien). Många tog upp en effekt av språkbytet: föräldrar och mor-/farföräldrar ser med besvikelse på att de inte kan kommunicera med barn och barnbarn i vissa fall, och i andra anser de det vara sorgligt att de efterkommande tappar finskan i sig. De yngre har omvänt uttryckt både sorg och frustration över att de inte har fått eller kunnat lära sig finska väl eller alls, både av de nämnda kommunikativa skälen och för att man även i övrigt hade uppskattat kunskaper i finska. Man kan tala om en sorts språksorg. Denna frustration känns igen från många andra språkbyteskontexter globalt, men även från , t.ex. från . Inte sällan anklagas föräldrarna för denna utveckling, även när utomliggande faktorer bär huvudansva- ret för språkbytet. En sammanfattning av dessa föräldra-/äldre informanters kom- mentarer skulle vara att modersmålsstödet varit mindre väl utbyggt än modersmålsundervisningen. Det innebär också att svenskan för många blivit en språkkil in i barnens tvåspråkiga utveckling redan före skolåldern; det har varit både praktiskt och psykologiskt svårt att påbörja undervisning i finska när man endast haft svenska i för- skoleåldern. Beträffande finskundervisningen i skolan kan man sammanfatta det som att verksamheten varit osäker, kortsiktig, sporadisk och saknat en påtaglig struktur, eller med ett samman- fattande uttryck, den har varit byggd på extremt porös grund. Det förklarar också varför hela verksamheter kunde försvinna över . När de har fungerat tycks detta ha varit beroende av stora grupper eller enstaka föräldrars vilja å ena sidan att bearbeta skolor och myndigheter, och å andra enstaka förstående tjänste- män. När grupperna har tunnats ut, och de engagerade föräldrarna har försvunnit från scenen, har det inte funnits någon garanterad kontinuitet. Modersmålsstödet och -undervisningen har m.a.o. inte utgjort en del av det etablerade skolväsendet. De flesta yngre har uppgett positiva erfarenheter av att ha fått lära sig finska, av finskan som en resurs för osv. Man tyckte också ofta att man nästan gratis fått med sig finskan från hem- met, vilket de betraktade som en merit. Även språkets roll för identiteten och som ett känslospråk betonades. De yngre i studien har i många fall, ca hälften (11 stycken), varit med om att få modersmålsstöd i förskolan och de hade fått modersmålsundervisning själva, ca hälften eller 13 stycken. En del hade flyttats över i hela finska grupper från förskola till skola. Informationen hade föräldrarna ofta skaffat sig själva. I vissa fall återkom samma besvär återberättade, nu om dessa informanters föräldrars kamp för att tjata sig till modersmålsundervisning för barnen. Men andra hade däremot bott i en kommun som informe- rade genom skolan om möjligheterna. De yngres beskrivningar av erfarenheterna från hemspråks- och modersmålsundervisningen var mestadels positiva. Byten till svenska klasser hade upplevts som tunga, och man hade saknat den egna gruppens kultur i de finska klasserna. Sammanhållningen upplevdes som en positiv faktor, men övergången till svenska klas- ser blev därför också besvärligare, när man inte längre hade den finska gruppens trygghet med sig. Praktiska problem med undervisningen nämndes också, bl.a. med ojämna språkliga förkunskapsnivåer bland eleverna, obehöriga lärare och emellanåt kravlös undervisning. Trots att en del barn inte var riktigt säkra på hur t.ex. föräldrarna hade skaffat sig information om modersmålsundervisningen, och även på en del andra punkter var osäkra på föräldragenerationens syn på finskan, var de flesta obenägna att ge kommunerna godkänt med avseende på hur dessa hade stött eller motarbetat undervis- ningen i finska. Andra trodde också att föräldrarnas syn på finskan var ännu mer positiv än deras egen. Samma nedgång och avveckling av klasser som de äldre hade an- fört som ett tecken på att kommunerna inte stödde finskan i sko- lan, nämndes också av dessa yngre informanter. En känsla av att det varit enklare och bättre tidigare uttrycktes också. En del hade också färska erfarenheter av t.ex. hur det inte gick att få undervisning i finska på gymnasienivån. Sammantaget kan man säga om de yngre att de som hade fått modersmålsstöd och –undervisning, vilket var en majoritet, hade uppskattat det ganska högt. De hade upplevt miljön som trygg och sammanhållningen som god. De uppskattade också sina kunskaper i finska, både av personliga skäl och av meritskäl. Liksom hos de äldre verkar det ändå finnas en tunn kommunikationslinje och i många fall inte så mycket diskussioner om aspekter på undervis- ningen i finska i . Man har ärvt ett förhållningssätt och det faktumet att man följt samma språklinje. De som hade fått möj- lighet att välja finska fortsatte denna linje så länge det var möjligt i praktiken, genom i stort sett hela skolan, vilket dock styrdes av skolans prioriteringar. De som inte fått lika mycket finska genom skolan följde denna tradition, och gör det även i nästa generation. Eftersom denna typ av nedärvda förhållningssätt förstärks för svenskan vartefter och möjligheten att upprätthålla finskan i föl- jande led försvagas för varje generation – möjligen förutom i de kommuner som har friskolor med deras resp. förskoleverksamheter – kan man tala om en ökande svenskbetonad språklig snedrekryte- ring, som försnabbar språkbytet. Gemensamt med andra typer av ärvda sociala eller andra snedrekryteringar är att det är svårt att bryta mönstret. 7.9Ett försök till generalisering på gruppnivå av språkliga kompetenser och deras betydelse för språkstöd De individuella rapporterna om språklig kompetens i huvudtexten ovan gav ett visst djup och variation i svaren. För att se om det finns något samband utöver det som redan framkommit, med de i stort sett diametralt motsatta kompetenserna i finska och svenska bland äldre och yngre, har vi sammanfört svaren i ett par figurer. Informanternas språkkunskaper presenteras gruppvis uppdelade i två olika diagram. Det första diagrammet (Figur 2) visar infor- manternas språkkunskaper enligt ålder och kön och det andra dia- grammet (Figur 3) visar språkkunskaper enligt region. Det indextal för språkkunskaperna som definierar informanternas totala språk- kunskaper har tagits fram med hjälp av deras självbedömningar av skriftliga och muntliga språkkunskaper i vartdera språket. T.ex. självbedömda kunskaper i finska har beräknats på ett enkelt sätt enligt följande. Om en informant hade gett sig själv värdet 6 för muntlig och 4 för skriftlig förmåga har detta blivit (6+4/2=) 5. Om en informant har bedömt sina kunskaper i svenska med 7 för muntliga och 6 för skriftliga färdigheter har detta på samma sätt blivit (7+6/2=) 6,5. Detta är ett mycket grovt mått, men vi antar att det ger en bild av bredden av de språkliga möjligheterna som informanterna har i vartdera språket. Språkkunskaper enligt ålder och kön SPRÅKKUNSKAPER ENLIGT ÅLDER OCH KÖN I Figur 2 kan de två olika åldersgrupperna tydligt urskiljas. För skillnader i språkkunskaper enligt kön framgår detta inte lika tyd- ligt. De yngre informanterna placerar sig uteslutande i den övre de- len av diagrammet, vilket betyder att de har bedömt sina kunskaper i svenska i genomsnitt mycket högt, 5,5–7 på skalan. Deras självbe- dömda kunskaper i finska varierar betydligt mer, från 2,5 till 7. De äldre informanterna placerar sig något mer utspridda i diagrammen, men även här kan en tendens urskiljas. De flesta äldre informan- terna har placerat sina kunskaper i finska i den övre delen av skalan (6–7), medan kunskaper i svenska inte bedömts vara lika bra. Om man vill försöka generalisera ytterligare, kan följande note- ras. Kvinnor, oavsett ålder tycks generellt uppskatta sin språkför- måga som bättre än männens. Eftersom vi inte har kunnat utföra en språklig/lingvistisk avstämning som man skulle kunna relatera till självbedömningen är det osäkert om det verkligen förhåller sig så. Det finns dock andra studier som ger liknande resultat, varför det inte vore överraskande. Kvinnor får också bättre resultat inom re- spektive åldersgrupp: yngre kvinnor ser ut att ha fler som anger sig vara högkompetenta i båda språken , fler som anger högre värden för finska och fler som anger högre värden för svenska, än de yngre männen. Bland de äldre har ingen man angett så höga vär- den för svenska som ett par kvinnor. Man har i olika sammanhang pekat på att finska kvinnor på olika sätt kan ha tjänat mer på flytten till (t.ex. Jaakkola 1983). Det finns också antydningar om att detta kan kopplas till språkfär- digheter: kvinnor har antingen lärt sig svenska effektivare eller de har kunnat det bättre redan vid flytten. Det är i viss mån ändå osä- kert om det är så att kvinnor har lärt sig svenska bättre, och sedan dragit nytta av detta i t.ex. integrationsprocessen och det sociala livet, eller, om det är tvärtom, att man genom att vara mer socialt utåtriktade lärt sig svenska effektivare. En slutsats vore ändå, speciellt med tanke på de äldre, att de som verkar vara i störst behov av språkstöd på svenska i olika former – dvs. tolkning eller en finskspråkig samtalspartner – är de äldre männen. Generell statistisk om hälsoskillnader mellan äldre kvin- nor och män verkar stämma även för sverigefinnar (Födelselandets betydelse, 2004; jfr även Melakari, 2003), varför man kan anta att männen dessutom oftare drabbas av allvarliga sjukdomar och har kortare livslängd. Ur perspektivet åldringsvård och t.ex. sjukvård är det återigen äldre män som kan komma att ha störst vårdbehov, på finska. I Figur 3 presenteras informanternas språkkunskaper uppdelade efter regional bakgrund. Också här tonar en bild fram på gruppni- vån, som verkar relativt tydligt åtskiljande mellan olika undergrup- per. Språkkompetens fördelad på de fyra typerna av kommu- ner/bostadsorter bland informanterna Storstadsområdet kring har personer som reellt eller enligt denna självbedömning är språkligt säkrare när man tar hän- syn till både finska och svenska sammanvägda och på gruppnivå. centrala verkar i större utsträckning ha svårigheter med båda språken. centrala och mindre kommuner klarar sig dock bättre för svenska, men de som gör det är unga. Likaså är de personer som markerat god svenska och som kommer från unga. Det verkar alltså som om faktorn region inte ensam kan förklara fördelningen, utan snarare är det som så, att detta samverkar med ålder och kön. Man skulle grovt kunna sammanfatta fördelningarna som följer. kvinnor klarar sig oftare bra på båda språken, och ännu bättre om de kommer från storstadsregionen; yngre kvinnor klarar sig bäst på svenska, men en del är också bra på finska; yngre män klarar sig bra på svenska, men har större problem med finskan; och, om man kommer från centrala eller övriga kom- muner, och är äldre man, har man störst språkstödsbehov av alla på svenska, men flera har också rapporterat svagare finska än de övriga. Det finns anledning att tro, att det finns realiteter bakom dessa antaganden som kan ha lett till de nämnda skilda förutsättningarna att klara sig språkligt i , inte minst i myndighetskontakter. Svårast är det på svenska, och för äldre, speciellt äldre män. Men som de detaljerade kommentarerna från informanterna redan visat, finns det också många som inte känner sig hemma eller trygga i en situation på finska, där man förväntas kunna en byråkratisk finska. Som också nämnts tidigare leder språkkunskaperna till sekundära effekter. Även om vi inte analyserat mediekonsumtionen i större detalj för alla undergrupper är det klart att äldre oftare kon- sumerar finskspråkiga och sverigefinska media. En effekt av detta blir i sin tur bl.a. djupare insikter i vad den sverigefinska minori- tetsställningen innebär, eftersom svenska media inte följt upp denna utveckling på samma sätt. En kombination av svag svenska och insikter i minoritetsställningen, som det finns antydningar om hos äldre män, kan också leda till tydligare krav på finsk språkser- vice. 7.10Ett försök till generalisering på gruppnivå av önskemålen angående service på finska i tre typiska kontexter, vård, myndighet och skola I Figur 4 har vi sammanfört informanterna enligt följande: de som har önskat finskspråkig service i tre representativa kon- texter – sjukvård, en myndighet och finskspråkig undervisning i skolan – har sammanförts i ett fält. de som har önskat service på finska i skola plus antingen sjuk- vård eller på en myndighet finns i ett annat fält, de som önskat service på finska inom sjukvård och på en myn- dighet återfinns i ett tredje fält, de som valt en av representationerna finns i ett fjärde fält, och de som inte har svarat att de önskar finskspråkig service alls, finns i ett femte fält. Ett grundantagande vi har haft, men som informanternas kom- mentarer redan delvis har förkastat, var att om man inte har språk- stödsbehov, i form av tolk eller finskspråkig personal, skulle man heller inte vilja ha finskspråkig service. Man kan även hypotetiskt anta, att de för vilka skolan är aktuell genom att de egna barnen passerat den åldern, inte prioriterar finska i förskola/skola. Det finns uppenbart informanter av dessa två typer, men dessa är inte i majoritet och helhetsbilden är mer komplicerad än så. Informanternas önskemål om finskspråkig service, uppdel- ning enligt ålder och kön 3 (Sjukvård, skola och försäkringskassa) 2 (Sjukvård och Försäkringskassa) 2 (Skola + Sjukvård/ 1 (Sjukvård/Skola/ Sjukvård valdes istället för åldringsvård, dels för att i stort sett alla informanter ganska samstämmigt ville ha finskspråkig service inom åldringsvård/äldreomsorg, och dels för att sjukvård är ett mindre hypotetiskt val för de unga. Bland myndigheterna hade både För- säkringskassan och många röster, men vi valde det förstnämnda, då fler antagligen varit i direkt kontakt med den än med . Skolan togs med av naturliga skäl, då den utgör ett kritiskt område för hela den fortsatta finskspråkiga tillvaron i . De flesta informanterna (Figur 4) finns inom det fält som vill ha finskspråkig service inom alla tre områdena, vård, myndighetskon- takter och i skolan. Yngre kvinnor ser ut att vara de som är minst intresserade av finskspråkig service. Äldre verkar prioritera sjuk- vårds- och myndighetskontakter på finska, högre än de önskar sig finskspråkig skolgång. Yngre återfinns oftare bland dem som inte anger en hög prioritet för något servicealternativ alls på finska. Äldre män – som också visade sig vara de som sannolikt hade störst behov av språkstöd – är de tydligaste förespråkarna för finskspråkig service inom två eller alla tre områdena. Beträffande följderna av dessa tendenser, finns det ur språkbevarandeperspektivet speciellt en som är negativ: unga kvinnor ser ut att ha högre kompetens i svenska än männen, som de lågprioriterar t.ex. finskt modersmålsstöd i förskolan. Denna tendens med yngre kvinnor som en förtrupp i språkbytesprocessen känns igen från andra språkbyteskontexter, bl.a. från . Yngre kvinnor var också mindre intresserade av och insatta i minoritetsställningen. Ser man till den regionala fördelningen är bilden mer diffus (Fi- gur 5). Den tydligast särpräglade gruppen verkar vara informanter från centrala kommuner, där en klar majoritet önskar service på finska inom alla tre områdena, vård, myndigheter, skola. Likaså uppvisar de från likartade preferenser. Informanternas önskemål om finskspråkig service, uppdel- ning enligt regionala grupper. 3 (Sjukvård, skola och försäkringskassa) 2 (Sjukvård och Försäkringskassa) 2 (Skola+ Sjukvård/ serviceform 1 (Sjukvård/Skola/ Försäkringskassa) Inom ger man hög prioritet för mellanalternativen, främst vård och myndighetsområdena, medan skola inte finns med lika frekvent. Inom mindre kommuner är det ytterlighetsvalen som gällt, antingen vill man ha service inom alla tre områdena, eller inte alls, men spridningen är också ganska om- fattande bland informanterna. En slutsats som redan presenterats ovan verkar ändå vara att faktorn region inte verkar vara avgörande, men i kombination med ålder och kön och möjligen överlappande med några av dessa, väger den tyngre. För att ytterligare försöka komma åt vilken roll språket kan ha, inte bara som ett medelvärde baserat på informanternas graderingar av båda språken, utan på språkliga dominansförhållanden, har vi bearbetat data för ytterligare en redovisning (Figur 6). Informanternas önskemål om finskspråkig service inom vård, med myndigheter och i skolan, samt uppdelning enligt rap- porterade språkliga dominansförhållanden 3 (Sjukvård, skola och försäkringskassa) 2 (Sjukvård och Försäkringskassa) 2 (Skola+ Sjukvård/ serviceform 1 (Sjukvård/Skola/ Försäkringskassa) I Figur 6 har vi gått till väga som följer: med en romb markeras de informanter som har höga kunskaper i både finska och svenska, dvs. informanter som hamnat mellan 6 och 7 på båda skalorna, med en fyrkant markeras de informanter som har bedömt sina kunskaper i finska högre än sina kunskaper i svenska; kunska- perna i finska hamnar för dessa mellan 6 och 7 och kunskaper i svenska mellan 4 och 5,75, med en triangel markeras de informanter som har bedömt sina kunskaper i svenska högre än sina kunskaper i finska; kunska- perna i finska för dessa hamnar mellan 2,5 och 5,5 på skalan och kunskaperna i svenska mellan 6 och 7; och sist, en liten grupp, markerade med ringar, utgörs av två informan- ter som bedömt sina språkkunskaper i svenska och finska näst- intill likvärdiga, vid 4 och 5. Resultaten pekar å ena sidan på en naturlig logik. Om man inte kan finska väl eller alls, vill man inte ha finskspråkig service, vilket an- tagligen då handlar om det egna, privata perspektivet. Om man inte kan svenska väl eller knappt alls, behöver man och vill man ha finskspråkig service i så många situationer som möjligt. Å andra sidan finns det parallellt med detta andra grupperingar, som man måste söka andra förklaringar till, sannolikt sådana som utgår ifrån: familjesituation (anhöriga behöver språkstöd), språkets symbolfunktion (finskan är ett känslospråk och har en symbolfunktion för finskbetonade identifikationer), minoritetsställningen (man ska har rätt till finskspråkig service, eftersom finskan har en sådan särställning, praktiskt-historiskt eller juridiskt), eller språkets överlevnadsmöjligheter (om finska inte undervisas i skolan, försvinner den). Vi har tidigare presenterat informanternas egna detaljerade kom- mentarer om dessa aspekter i huvudtexten. Bland de senare grupperingarna kan man notera bl.a. att de som klassat sin finska lägre än svenskan (trianglarna), har minst 6 av 18 valt att prioritera finska i förskolan/skolan. 10 av 18 av dem har också valt alternativet minst två områden inom vilka man vill ha service på finska. Det handlar i de flesta fallen om de yngre. De äldre återfinns som tidigare presenterats bland dem som är finskdominanta (fyrkanterna). 16 av 19 av dessa vill ha finskspråkig service inom två eller tre av områdena vård, myndigheter och sko- lan. Minst 10 av dem prioriterar också finska i skolan, för yngre. Två sammanfattande slutsatser om resultaten är: de konkreta språkliga förutsättningarna, dvs. språkfärdighe- terna, tycks påverka preferenserna direkt i ca en tredjedel av fallen, 15 av 45 (0 val + trianglar resp. 3 val + fyrkanter), andra skäl, dvs. medmänskliga, ideologiska, psykologiska och språkbevarandeskäl tycks påverka ca två tredjedelar till att för- orda finsk språkservice inom minst ett av de nämnda områdena, vård, myndighetskontakter och skola, samt till att 31 av 45 vill ha finskspråkig service inom minst två av dessa områden. 7.11Ett försök till generalisering om identitetens roll för önskemålen angående service på finska i tre typiska kontexter, vård, myndighet och skola För att för säkerhets skull ändå konkret studera vilken roll identi- teten skulle kunna ha för viljan att önska sig olika servicefunktio- ner på finska inom de tre representativa områdena sjukvård, en myndighet () och inom förskola/skola, har vi placerat informanterna i samma typ av fält, som ovan. De fem typer av identiteter som förekom i de givna alternativen är av intresse här, dvs. finne, finne i , sverigefinne, finne och svensk, samt svensk. Resultatet återfinns i Figur 7. Precis som vid relationen mellan språklig kompetens och öns- kemål om finskspråkig service, finns det även här en naturlig logik (Figur 7). De som betraktar sig som svenskar är minst, och dess- utom begränsat eller inte alls, intresserade av sådan service. De som betraktar sig som enbart , har nästan lika klar preferens för finskspråkig service. Men även mer allmänt finns det en samstämmighet mellan iden- tifikationerna: ju mer finskbetonad – enligt den skala som vi hy- potetiskt ansett utgöra en process mot svenskbetonad identitet – desto starkare vilja att önska sig finskspråkig service, samt ju mer svenskbetonad identifikation, desto svagare vilja att önska sig ser- vice på finska och skolgång på finska. Den grupp på nio personer som angett sverigefinsk identitet, är ganska heterogen i sina val, men de flesta av dem återfinns bland dem som vill ha finskspråkig service inom alla tre områdena.