sou · GTB33 · 2006-01-01 00:00:00 — Även en sådan lösning som ligger till grund för införlivandet av konventionens bestämmelser i den norska godtroervervloven (§ 5) och som knyter treårsfristen till lös egendom som har ett arkeolo- giskt, förhistoriskt, historiskt, litterärt, konstnärligt eller veten- skapligt värde, dvs. den övergripande definitionen i konventionen, innebär enligt utredningens mening att en alltför vid definition skapas. En sådan avgränsning tar dessutom inte hänsyn till de sär- skilda regler som gäller för stam- och ursprungsbefolkningar. Det skulle också kunna övervägas om de aktuella föremålen skulle preciseras genom en hänvisning till definitionen av kultur- föremål i artikel 2 Unidroitkonvention. Det är emellertid enligt utredningens uppfattning olämpligt och inte i tillräcklig grad förutsägbart att ge en civilrättslig lagstiftning dess innehåll genom en hänvisning till en internationell konvention. Det kan också ifråga- sättas om en sådan lösning med en hänvisning till en konvention överensstämmer med regeringsformens krav att enskildas rättsför- hållanden rörande äganderätt skall regleras genom lag som stiftas av den svenska . Innehållet i den bestämmelsen skulle dess- utom kunna ändras utan medverkan i de former som föreskrivs för lagstiftning. Härtill kommer att en sådan avgränsning skulle leda till att en domstol som prövar en civilrättslig tvist om anspråk på återlämnande av ett stulet kulturföremål skulle tvingas tolka flera andra av konventionens begrepp, såsom t.ex. interna- tionellt anspråk och stulna, för att kunna ta ställning till den grundläggande frågan om anspråket framställts i rätt tid. Efter en sammantagen bedömning av de möjligheter som redo- visats stannar utredningen för den lösning som innebär att den före- slagna treårsfristen i godtrosförvärvslagen avgränsas till att omfatta föremål med ett särskilt betydande kulturellt värde. I denna lydelse undviks begreppet kulturföremål och därmed också till- skapandet av ytterligare en definition av detta begrepp. Den före- slagna lagbestämmelsen är avsedd att omfatta såväl samtliga kultur- föremål enligt Unidroitkonvention som motsvarande före- mål med särskilt betydande kulturellt värde från andra stater än kon- ventionsstater. Även sådana svenska och utländska kulturföremål, som enligt 5 kap. 1 § kulturminneslagen kan vara av stor betydelse för det nationella kulturarvet, får anses falla in under bestämmel- sens tillämpningsområde. Vilka föremål som därutöver bör omfat- tas får avgöras genom den framtida rättstillämpningen. I sammanhanget finns vidare enligt utredningens mening anled- ning att överväga om tidsfristerna i 3 och 5 §§ godtrosförvärvslagen bör göras längre än eller rent av slopas helt då det gäller kultur- föremål. För att uppfylla konventionsåtagandena i denna del räcker det i och för sig om fristerna är . Det är emellertid i och för sig fullt möjligt att införa frister som är längre än . mellan å ena sidan den ursprunglige innehavarens behov av skäligt rådrum för att kunna överväga hur han skall agera i den uppkomna situationen och å andra sidan innehavarens befogade intresse av att få veta om han får behålla egendomen ter sig enligt utredningens mening en längre frist än inte motiverad. Även den omstän- digheten att anspråken kan framställas formlöst, muntligen eller skriftligen, talar för att det inte finns skäl för längre frister ens om den ursprunglige ägaren är bosatt utomlands (jfr SOU 2000:56 s. 119 f.). En särskild fördel med en tidsfrist är för övrigt att det kommer att gälla lika långa tidsfrister när det är fråga om an- språk på stulna och olovligt utförda kulturföremål (avsnitt 9.6). Utredningen anser alltså inte att det finns skäl att utöka tidsfrist- erna utöver de som Unidroitkonvention föreskriver. Som tidigare nämnts upphör enligt konventionen rätten att få ett stulet kulturföremål återlämnat som huvudregel efter stölden. Svensk lagstiftning innehåller inga motsvarande yttersta tidsgränser för en ursprunglig ägares rätt att kräva tillbaka ett stulet föremål eller begära att få lösa ett föremål med stöd av reglerna i godtros- förvärvslagen. De svenska reglerna är alltså mer förmånliga i detta avseende än vad konventionen föreskriver. Till följd härav behöver svensk lag inte ändras i detta avseende för att konventionens krav skall vara uppfyllda. Inte heller finns det enligt utredningen mening anledning att införa någon yttersta tidsfrist när det gäller kulturföremål som är en integrerad del av monument eller fornläm- ningar eller som tillhör offentliga samlingar. En sådan inskränkning skulle få den konsekvensen att anspråk på föremål, som enligt kon- ventionen anses så skyddsvärda att det beträffande dem gäller en yttersta tidsfrist , enligt svensk rätt skulle be- handlas mindre förmånligt än motsvarande anspråk på andra före- mål som inte alls anses lika skyddsvärda. Bedömning: Konventionens regler om ersättning till en godtro- ende innehavare som tvingas återlämna ett stulet kulturföremål föranleder ingen ny lagstiftning. Artikel 4 (1) Unidroitkonvention föreskriver att den inne- havare som är skyldig att återlämna ett stulet kulturföremål kan få skälig ersättning när det stulna kulturföremålet återlämnas. sättning för detta är att innehavaren varken insåg eller rimligen borde ha insett att föremålet var stulet och att han kan visa att han iakttagit vederbörlig omsorg när föremålet förvärvades, dvs. innehavaren skall ha förvärvat föremålet i god tro. När det gäller stulen egendom är utgångspunkten enligt svensk rätt att en godtroende köpare och innehavare av ett stulet föremål kan tvingas att lämna ifrån sig det köpta utan att få någon ersätt- ning (SOU 2000:56, s. 16 och prop. 2002/03:17 s. 15). Detta följer av att enligt 3 § godtrosförvärvslagen den ursprunglige ägaren har en rätt att få tillbaka bl.a. stulen egendom utan att betala någon lösen (avsnitt 2.3). Den godtroende köpare som tvingas avstå från före- målet utan ersättning från den ursprungliga ägaren har emellertid enligt svensk rätt alltid en möjlighet att gentemot säljaren åberopa att det föreligger ett rättsligt fel (41 § köplagen (1990:931) och 21 a § konsumentköplagen (1990:932)). Köparen har därigenom en rätt att häva köpet och få tillbaka det han har betalat för varan. I vissa fall föreligger också en rätt till skadestånd (prop. 2002/03:17 s. 31 f.). Samma regler gäller enligt 8 § godtrosförvärvslagen också för en panthavare. Den svenska regleringen i fråga om stulen egendom är sålunda mer generös i förhållande till den ursprunglige ägaren till föremålet än bestämmelsen i artikel 4 (1) i konventionen. De svenska reglerna får betraktas som mer gynnsamma för att effektivt försöka bekäm- pa den illegala handeln med kulturföremål. I konventionens ingress har det vidare betonats att det inte är avsikten att alla stater skall införa en särskild rätt till ersättning i samband med att en godtro- ende innehavare tvingas återlämna ett stulet kulturföremål. Det har dessutom enligt de förberedande dokumenten till konventionen aldrig varit en utbredd uppfattning att de rättsordningar som inte föreskriver någon rätt till ersättning när ett stulet kulturföremål åter- lämnas skall införa en sådan regel om ersättning (Unidroit Secretariat, Explanatory Report, s. 514 och , The Unidroit Convention on Stolen or Illegally Exported Cultutral Objects, s. 10). Det torde tveklöst underlätta för den ursprunglige ägaren om denne inte har någon skyldighet att betala ersättning till innehavaren när det stulna föremålet återlämnas. Synpunkter har också förts fram om att införandet av en nationell lösenrätt för den ursprunglige ägaren skulle kunna innebära problem för t.ex. museer som ofta saknar försäkringsmöjligheter (SOU 1995:52, s. 197, särskilt yttrande av experten ), även om Kammarkollegiet numera i vissa fall försäkrar transporter som sker mellan utställningar. andra sidan åtnjuter även den godtroende innehavaren ett rättsligt skydd i svensk rätt och kan erhålla ekonomisk kompensation, trots att detta inte involverar den ursprunglige ägaren. Med stöd av de angivna omständigheterna anser utredningen att den svenska s.k. vindikationsregeln i 3 § godtrosförvärvslagen, som innebär att en ursprunglig ägare när det gäller stulen egendom har rätt till återkrav utan lösen, bör kvarstå oförändrad i svensk rätt. Någon författ- ningsändring krävs därför inte i detta hänseende. För det fall innehavaren blivit ägare till föremålet genom ett inne- hav i god tro med äganderättsanspråk under , s.k. hävd, har emellertid enligt svensk rätt den ursprunglige ägaren trots allt en skyldighet att betala lösen vid återlämnandet. Detta innebär omvänt att innehavaren har rätt till ersättning. I en sådan hävde- situation blir det därför intressant att studera hur svenska regler förhåller sig till i första hand artikel 4 (1) i konventionen. Eftersom det är en förutsättning för att ersättning alls skall utgå att innehavaren varit i god tro när föremålet förvärvades bör till en början artikel 4 (1) i konventionen jämföras med det svenska kravet på aktsamhet för god tro. Enligt artikel 4 (1) i konventionen är aktsamhetskravet formule- rat så att en innehavare anses ha varit i god tro om denna varken in- såg eller rimligen borde ha insett att föremålet var stulet. I svensk rätt är motsvarande krav på god tro enligt 2 § godtrosförvärvslagen att förvärvaren inte borde ha misstänkt att överlåtaren saknade rätt att överlåta egendomen. Det angivna kravet för god tro skärptes i svensk rätt genom att lydelsen i 2 § godtrosförvärvslagen ändrades från inte borde ha insett till inte borde ha misstänkt. Den aktuella änd- ringen innebär närmast att det relativt stränga aktsamhetskrav som redan tidigare gällt för att en förvärvare skall anses ha varit i god tro förtydligats. Detta innebär bl.a. att förvärvaren kan freda sitt köp enbart med att det i förvärvssituationen inte varit möjligt att undersöka överlåtarens behörighet (SOU 1995:52 s. 164 och prop. 1997/98:168 s. 11). Varje omständighet som gör förvärvaren miss- tänksam om säljarens rätt att förfoga över egendomen ställer ett krav på förvärvaren att vidta kontrollåtgärder, t.ex. om föremålet bjuds ut under ovanliga omständigheter som inte har en naturlig förklaring (SOU 2000:56 s. 50 f.). Det skärpta aktsamhetskravet innebär att bedömningen i svensk rätt av när god tro kan anses föreligga är strängare än motsvarande bedömning enligt artikel 4 (1) i konventionen. konventionens grundläggande syften att stärka den ursprunglige ägarens skydd infrias. Någon författningsändring krävs därför inte för att uppfylla konventionens regler i fråga om när en innehavare kan anses vara i god tro. Om innehavaren uppfyllt aktsamhetskravet och sålunda kan kon- stateras vara berättigad till ersättning så skall storleken på ersättning- en enligt artikel 4 (1) i konventionen vara skälig. Såsom regeringen konstaterade i samband med införlivandet av direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål i 6 kap. kulturminneslagen (prop. 1994/95:74 s. 19) kan det vara vanskligt att ge några bestämda anvisningar om hur ersättning skall beräknas när det i artikeln inte framgår vad som är skälig ersättning. I för- arbetena till denna lagstiftning anges vidare att utgångspunkten för att bedöma storleken på skälig ersättning i de fall innehavaren för- lorar rätten till föremålet bör vara att ersättningen motsvarar förlus- ten av föremålet (prop. 1994/95:74 s. 19 f.). För det fall den ursprunglige ägaren skall betala lösen till inne- havaren enligt 6 § godtrosförvärvslagen har efter viss diskussion slut- ligen bedömts att vederlagsprincipen även fortsättningsvis bör tillämpas (SOU 2000:56 s. 137 f. och prop. 2002/03:17 s. 27 f.). Detta innebär att den ersättning som utgår skall motsvara vad god- trosförvärvaren betalat vid sitt förvärv och dennes eventuella kost- nader för en förbättring av föremålet. Ersättningen får dock aldrig överstiga egendomens värde i den allmänna handeln. Den ursprunglige ägaren kan med hänsyn till det nu redovisade innehållet i svensk rätt inte anses ha en laglig skyldighet att betala mer än sådan skälig ersättning som konventionen föreskriver. Svensk rätt uppfyller sålunda kraven i artikel 4 (1) i konventionen på att skälig ersättning skall utgå. Artikel 4 (2) anger vidare att utan hinder av innehavarens rätt till ersättning skall skäliga åtgärder vidtas för att ålägga den person som överlåtit kulturföremålet till innehavaren eller en tidigare över- låtare av föremålet att betala ersättningen, om detta står i överensstäm- melse med lagstiftningen i den stat där anspråket framställs. Vidare anges i artikel 4 (3) att den som erlagt ersättning på grundval av reg- leringen i artikel 4 (1) skall ha rätt att återfå ersättningsbeloppet av någon annan. Enligt svensk rätt kan konstateras att den ersättning som den ursprunglige ägaren betalar till innehavaren i en hävdesituation kan återkrävas av en överlåtare eller tidigare överlåtare av föremålet med stöd av allmänna skadeståndsrättsliga regler om regressrätt. ytterligare lagstiftningsåtgärder behöver inte vidtas med anledning av artikel 4 (2)–4 (3) i konventionen. Vidare anges i artikel 4 (4) i konventionen vilka omständigheter som kan beaktas vid bedömningen av om innehavaren iakttagit veder- börlig omsorg. Omständigheterna, som varken är avgörande eller ut- tömmande, anknyter till konventionens krav och inte till de interna reglerna i den stat som prövar frågan. Några sådana omständigheter som enligt konventionen särskilt skall beaktas är parternas upp- trädande vid förvärvet, det pris som betalats och om innehavaren gjort efterforskningar i register över stulna kulturföremål. På mot- svarande sätt skall vid godtrosprövningen enligt 2 § godtrosför- värvslagen bl.a. beaktas egendomens beskaffenhet och under vilka förhållanden egendomen bjöds ut. Även enligt godtrosförvärvs- lagen är kriterierna endast exemplifierande. Bedömningsgrunderna överensstämmer i allt väsentligt med dem i konventionen. Bestäm- melsen i artikel 4 (4) förutsätter sålunda inga nationella lagstift- ningsåtgärder. Artikel 4 (5) anger att en innehavare som fått ett kulturföremål genom arv eller annars utan betalning inte skall ha bättre rätt till er- sättning än föregående innehavare skulle ha haft. Bestämmelsen avviker i viss mån från reglerna i godtrosförvärvslagen (prop. 1985/86:123, s. 19). Diskrepansen beror på att godtrosförvärvslagen, som förutsätter att en överlåtelse har ägt rum, kan tillämpas på för- värv som sker genom köp, byte eller gåva, dvs. när egendom förvär- vas genom singularfång. Däremot kan godtrosförvärv inte ske genom universalfången arv, testamente eller bodelning. Detta innebär att för- värvaren vid t.ex. ett arv inträder exakt i den tidigare innehavarens ställning. Däremot kan det vid en gåva förhålla sig annorlunda efter- som gåvotagaren då kan göra ett godtrosförvärv. Denna skillnad får emellertid inga konsekvenser på förvärv av stulen egendom efter- som det då inte är möjligt att göra ett godtrosförvärv. Några sär- skilda författningsåtgärder krävs därför inte heller såvitt avser reg- leringen i artikel 4 (5). Sammantaget föranleder sålunda artikel 4 i konventionen inga för- fattningsåtgärder. 9Återlämnande av olagligt utförda kulturföremål Bestämmelserna Unidroitkonvention om återlämnande av olagligt utförda kulturföremål ger konventionsstaterna möjlighet att med åberopande av statens nationella offentligrättsliga utförsel- reglering begära att domstol eller annan behörig myndighet i en annan konventionsstat skall förordna att ett kulturföremål som olag- ligt förts ut från den anmodande staten skall återlämnas dit. Konventionens bestämmelser i denna del skall ses mot bakgrund av att utländsk offentligrättslig lagstiftning vanligen inte kan till- godoses med de nationella domstolarnas eller andra nationella myn- digheters hjälp, om det inte finns ett internationellt åtagande avse- ende sådan hjälp. Ett offentligrättsligt krav från en stat gentemot en annan stat avvisas alltså om särskilda åtaganden saknas (, Svensk internationell privat- och processrätt, 5 uppl. 1999, s. 80). Utan särskilda internationella åtaganden kan den situationen upp- komma att utförsel av ett kulturföremål, som skett i strid med ur- sprungslandets nationella utförselreglering, inte hindrar att kultur- föremålet omsätts helt lagligt i en annan stat. Konventionens bestämmelser innebär emellertid att konventions- staterna bl.a. åtar sig att acceptera och respektera andra konventions- staters offentligrättsliga utförselregleringar inom ramen för kon- ventionen och att återföra sådana kulturföremål som förts ut från en konventionsstat i strid med utförselstatens nationella rätt. Eftersom grunden för en begäran om återlämnande är att en offent- ligrättslig reglering har överträtts, är det endast en konventionsstat – och alltså inte någon annan slags juridisk person eller en privat- person – som kan väcka talan och begära att föremålet återlämnas. Inget torde emellertid hindra att staten agerar på initiativ av en så- dan person. Konventionens bestämmelser om återlämnande av olagligt utförda kulturföremål gäller endast om föremålet förts ut efter det att kon- ventionen trätt i kraft såväl i den stat som begär att få föremålet åter- lämnat som i den stat mot vilken denna begäran riktas (artikel 10 (2)). Bestämmelserna är alltså inte avsedda att tillämpas retroaktivt. De är inte heller tillämpliga om det för begäran om återläm- nande är olagligt att föra ut föremålet ur landet (artikel 7). Som tidigare framgått (avsnitt 2.1.3) finns i 6 kap. kulturminnes- lagen bestämmelser som har motsvarande innehåll som konventionen så till vida att de reglerar skyldigheten att på begäran av andra stater återlämna kulturföremål som olagligen har förts bort från dessa stater. Bestämmelserna gäller emellertid endast i förhållande till länder inom EES-området. Som framgått av avsnitt 6.3 framstår det enligt utredningens mening som lämpligt att placera en regel som föreskriver en skyldighet att återlämna olagligt utförda kultur- föremål enligt Unidroitkonvention i 6 kap. kulturminnes- lagen. Hur detta bör ske behandlas i de följande avsnitten. I sam- band med införandet av konventionens bestämmelser i 6 kap. kultur- minneslagen uppkommer frågan om kapitlets övriga bestämmelser, som reglerar olika frågor i anslutning till återlämnandeskyldigheten, bör gälla även i fråga om återlämnade av olagligt utförda kulturföremål enligt konventionen. Genom detta skulle ett enhetligt förfarande kunna uppnås, oberoende av om ett kulturföremål skulle återläm- nas till ett EES-land eller till ett konventionsland utanför EES. Ut- redningen återkommer till denna fråga i avsnitt 11. 9.2Kulturminneslagen utvidgas till att avse även åter- lämnande som sker med stöd av konventionen Förslag: För att en stat utanför EES som omfattas av konven- tionen skall kunna utnyttja sin rätt att med stöd av denna få till- baka ett olagligt utfört kulturföremål skall den nuvarande bestäm- melsen i 6 kap. 1 § kulturminneslagen om återlämnandeskyldig- het utvidgas till att även avse kulturföremål som finns i och som efter konventionens ikraftträdande förts ut olagligt från en stat utanför EES som omfattas av konventionen. Med stöd av artikel 5 (1) i Unidroitkonventionen kan en konven- tionsstat väcka talan i en annan konventionsstat och begära att en domstol eller annan behörig myndighet i det landet förordnar att ett olagligt utfört kulturföremål skall återlämnas till den återkrävan- de staten. Domstolen eller myndigheten skall enligt artikel 5 (3) för- ordna att föremålet skall återlämnas, under förutsättning att den återkrävande staten kan visa att föremålet har ett betydande kul- turellt värde för denna eller att utförseln avsevärt har kränkt något eller några av följande kulturella intressen: det fysiska bevarandet av föremålet eller dess sammanhang, helheten hos ett sammansatt föremål, bibehållande av information av exempelvis vetenskaplig eller historisk karaktär och stam- eller ursprungsbefolkningars tradi- eller rituella bruk av föremålet. Som tidigare framgått föreskriver 6 kap. 1 § kulturminneslagen i sin nuvarande lydelse att ett föremål som efter olagligt förts bort från en stat som ingår i EES och som finns i på begäran skall återlämnas till den aktuella staten (avsnitt 2.1.3). Utredningen föreslår att denna återlämnandeskyldighet utökas så att den även ger stater som är parter i konventionen rätt att återfå olagligt utförda kulturföremål. Därmed skulle konventionsåtagan- dena enligt artikel 5 (1) vara uppfyllda. Konventionsstaterna skulle med åberopande av bestämmelserna i 6 kap. 1 § kulturminneslagen kunna väcka talan i för att få tillbaka kulturföremål som olagligen förts ut från deras territorier. Mot bakgrund av att begrep- pet kulturföremål enligt konventionen, såsom framgått av avsnitt 7, inte täcks fullt ut av vad som omfattas av begreppet kulturföremål enligt 6 kap. 2 § kulturminneslagen krävs att den senare bestämmel- sen ändras så att den täcker samtliga kulturföremål i den mening som konventionen avser. Utredningen återkommer till denna fråga i avsnitt 9.3. En domstol är enligt artikel 5 (3) i konventionen skyldig att för- ordna att ett olagligt utfört kulturföremål skall återlämnas, om den återkrävande staten visar att föremålets avlägsnande från dess terri- torium avsevärt kränker ett eller flera av de i artikeln angivna intres- sena eller om den återkrävande staten visar att föremålet har ett be- tydande kulturellt värde för den staten. Något motsvarande villkor finns inte i 6 kap. 1 § kulturminneslagen. Enligt denna bestämmelse är det tillräckligt att föremålet olagligt har förts bort från den åter- krävande staten i den mening som avses i 6 kap. 3 §, nämligen att föremålet har förts ut från den statens territorium i strid med dess regler om utförsel av kulturföremål. En förutsättning för en sådan utförselreglering torde dock vara att föremålet har något slags kul- turellt värde för den aktuella staten. Om en prövning av en konventionsstats talan begränsas till att gälla frågan om kulturföremålet förts bort olagligt, underlättas i viss mån möjligheten för en konventionsstat att i få ett olagligt utfört kulturföremål återlämnat. Regleringen blir alltså mer generös enligt de svenska reglerna än vad konventionens minimiregler kräver. Detta innebär att även föremål, som inte anses ha ett betydande kulturellt värde i konventionens mening, kan begäras återlämnande av en konventionsstat. Antalet processer skulle därför kunna tänkas bli fler än om förutsättningarna för ett återlämnande vore mindre generösa. Problemet torde emellertid vara helt teoretiskt. Det är föga troligt att en stat skulle inleda en process – med de olägen- heter och kostnader som detta medför – om ett kulturföremål sak- nar värde för staten i fråga. Det står helt i överensstämmelse med konventionens övergripan- de syften att i svensk rätt tillämpa mer generösa regler än vad kon- ventionen föreskriver och sålunda inte inskränka möjligheten att få olagligt utförda kulturföremål återlämnade på det sätt artikel 5 (3) föreskriver. Detta medför att erkänner andra staters offent- ligrättsliga regleringar i större utsträckning än vad konventionen föreskriver. Den svenska staten kan dock inte förvänta sig att en talan om återlämnande skall behandlas på samma sätt i en annan konventionsstat. Trots detta saknas det enligt utredningens mening anledning att införa fler kriterier för när återlämnande kan komma i fråga än de som gäller för att ett kulturföremålföremål skall betrak- tas som olagligt utfört. Som utredningen redovisat i avsnitt 6.4 ovan skall direktivet 93/7/EEG tillämpas mellan EES-staterna såvitt gäller återlämnande av olagligt utförda kulturföremål. I förhållande till dessa stater skall alltså även fortsättningsvis den nu aktuella regleringen i 6 kap. 1 § kulturminneslagen gälla och därmed också i väsentliga delar den definition av kulturföremål som finns i 6 kap. 2 § kulturminneslagen.