sou · GTB349d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Bland annat avser regeringen att lämna en proposition till med förslag till bl.a. ny utlänningslag (se lagrådsremissen av , Ny instans- och processordning i utlännings- och medborgarskapsärenden). Enligt förslaget skall beslut kunna överprövas i förvaltningsdomstol. Centralt i detta förslag är att införa en tvåpartsprocess i domstol med ett ökat inslag av muntlighet, framförallt i asylärenden. En ny instans- och processordning avses träda i kraft och i samband härmed en ny utlänningslag och utlänningsförordning. datautredningen lämnat ett förslag till ny utlänningsdatalag (SOU 2003:40). Vid vår granskning och i de fall förslag på författnings- ändringar lämnats har vi dock, med några undantag som anges särskilt, tvingats utgå från nu gällande lagstiftning. I uppdraget har ingått att ta ställning till om bestämmelserna om unionsmedborgares fria rörlighet bör regleras i en särskild författning eller finnas kvar i utlänningslagen (1989:529) och utlänningsförordningen (1989:547). Genom rörlighetsdirektivet införs ett för svensk lagstiftning nytt begrepp, uppehållsrätt. Uppehållsrätten uppvisar tydliga skillnader mot det system med uppehållstillstånd som utlänningars rätt att vistas i nu bygger på. En viktig skillnad är att uppehållsrättens existens inte är beroende av något myndighetsbeslut. Även i övrigt är sär- regleringen beträffande unionsmedborgare så stor att mycket talar för att deras rätt till fri rörlighet bör regleras i en särskild författning. Med hänsyn till att en ny utlänningslag och en ny utlänningsförordning avses träda i kraft och vars lydelser ännu inte är bestämda, har det inte bedömts som möjligt att, som denna utredning arbetat, utarbeta ett sådant förslag. I stället har vi föreslagit att nödvändiga författnings- ändringar görs inom ramen för den befintliga utlänningslag- stiftningen. Det kan dock finnas skäl att, med utgångspunkt i de materiella förändringar i utlänningsrätten som rörlighetsdirektivet ger upphov till, senare utreda frågan huruvida unionsmedborgares fria rörlighet bör regleras i en särskild författning. Rörlighetsdirektivet föranleder på sätt som redovisas i de följande avsnitten ett flertal ändringar i utlänningslagen (UtlL), utlänningsförordningen (UtlF) och lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll (LSU). Utöver dessa centrala utlännings- författningar finns det i lagstiftningen ett stort antal bestämmelser som knyter an till reglerna om uppehållstillstånd. Vi har gått igenom dessa författningar, däribland socialförsäkringslagen (1999:799) och socialtjänstlagen (2001:453), och undersökt om rörlighetsdirektivet ger anledning till ändringar i dem. I avsnitt 22 lämnar vi förslag till ändring i lagen (2001:82) om svenskt medborgarskap. Rörlighetsdirektivet ger enligt utredningens bedömning inte anledning till författningsändringar därutöver. För att underlätta läsningen av betänkandet har vi i följande tabeller angett var i betänkandet som rörlighetsdirektivets olika artiklar behandlas och vilka författningsbestämmelser som berörs av respektive artikel (tabell 1) samt var i betänkandet våra överväganden bakom de föreslagna författningsändringarna redovisas (tabell 2). Ändrad, ny eller upphävd 1 kap. 6 § UtlF 4 kap. 1 och 2 §§ UtlL 1 kap. 6 § UtlF 2 kap. 4 § UtlF 5 kap. 6 § UtlF 4 kap. 1 § UtlL 5.1.2, 6.1 och 9.1 4 kap. 1 och 2 §§ UtlL 3 kap. 2 a § UtlF 7.3, 7.4.1, 7.5 och 12.1.4 1 kap. 4 § och 2 kap. 14 § UtlL samt 3 kap. 5, 5 c och 7.1 a–c 3 kap. 5 a § UtlF 3 kap. 5 b § UtlF 3 kap. 5 b § UtlF 3 kap. 5 a § UtlF 3 kap. 5 b § UtlF 18, 20.1, 20.2 och 20.4 5 kap. 8 § UtlL och 3 kap. 19.1, 20.1, 20.2 och 20.4 5 kap. 8 § UtlL och 3 kap. 19.1, 20.1 och 20.4 3 kap. 10 § UtlF 19.1, 20.1 och 20.4 3 kap. 10 § UtlF 3 kap. 5 e § UtlF 3 kap. 5 e § UtlF 3 kap. 5 f § UtlF 3 kap. § UtlF 3 kap. § UtlF Rättslig reglering SOU 2005:49 4 kap. 2 § UtlL 4 kap. 1 och 3 §§ UtlL 4 kap. 2 § UtlL 4 kap. 2 § UtlL och 3 kap. 5 a § UtlF 2 kap. 13 a §, 4 kap. 16 § och 8 kap. 12 § UtlL 4 kap. 1 § UtlL 4 kap. 14 § UtlL 1 kap. 4 § UtlL samt 3 kap. 5 h och j §§ UtlF 7.3 och 11.1–2 1 kap. 4 § UtlL och 3 kap. 5 i § UtlF 1 kap. 4 § UtlL och 3 kap. 5 h § UtlF 3 kap. 10 § UtlF 3 kap. 10 § UtlF 4 kap. 1 § UtlF 4 kap. 2 a § UtlL och 5 § 4 kap. 2 a § och 10 §§ UtlL samt 5 § LSU 4 kap. 2 a § och 10 §§ UtlL samt 5 § LSU 14.2–3 och 23.2 2 kap. 13 a §, 4 kap. 16 § och 8 kap. 12 § UtlL samt 7 kap. 16 § UtlL och 5 § 8 kap. 13 § UtlL SOU 2005:49 Rättslig reglering 5 kap. 8 § UtlL Ändrad, ny eller upphävd författnings- 1 kap. 4 § UtlL 2 kap. 13 a § UtlL 2 kap. 14 § UtlL 4 kap. 1 § UtlL 5.1.2, 5.2.2, 5.3.1 och 9.2 4 kap. 2 § UtlL 5.1.2, 5.2.2 och 9.1 4 kap. 2 a § UtlL 4 kap. 3 § UtlL 4 kap. 10 § UtlL 4 kap. 14 § UtlL 4 kap. 16 § UtlL 5 kap. 8 UtlL 18.5, 19.1, 20.1 och 20.2 7 kap. 16 § UtlL 8 kap. 12 § UtlL 8 kap. 13 § UtlL 11 kap. 6 § UtlL 13.2–4, 14.2–3 och 16 1 kap. 6 § UtlF 2 kap. 4 § UtlF 3 kap. 2 a § UtlF 3 kap. 5 § UtlF 3 kap. 5 a § UtlF 3 kap. 5 b § UtlF 3 kap. 5 c § UtlF Rättslig reglering SOU 2005:49 3 kap. 5 e § UtlF 3 kap. 5 f § UtlF 3 kap. § UtlF 3 kap. 5 h § UtlF 3 kap. 5 i § UtlF 3 kap. 5 j § UtlF 3 kap. 8 § UtlF 3 kap. 10 § UtlF 4 kap. 1 § UtlF 5 kap. 6 § UtlF 2.2Europaparlamentets och rådets direktiv /38/EG Införandet av unionsmedborgarskapet i EG-fördraget har gjort rätten att resa in, vistas och stanna kvar i en annan medlemsstat till en vidsträckt rätt för alla unionsmedborgare (se artiklarna 17 och 18 i fördraget). Därigenom har dessa rättigheter blivit en del av alla unionsmedborgares gemensamma rättsliga grundval. Grund- läggande regler om fri rörlighet för arbetstagare, egna företagare och tjänster finns i EG-fördragets artiklar 39, 43 och 49. Unionsmedborgares närmare rätt till inresa och vistelse i andra medlemsstater reglerades i gemenskapsrätten tidigare i ett komplicerat regelverk, bestående av bl.a. två förordningar och nio direktiv. Dessa rättsakter bygger på flera rättsliga grunder i EG- fördraget och omfattar olika personkategorier. Ett av rörlighets- direktivets syften är att uppnå större tydlighet genom att i en rättsakt samla merparten av reglerna rörande rätten för unions- medborgare att resa in, vistas och stanna kvar i en annan medlemsstat. Rörlighetsdirektivet reglerar denna rätt för alla unionsmedborgare, oavsett om de utövar en ekonomisk verksam- het eller inte. Grundprincipen är att unionsmedborgarna skall kunna röra sig fritt mellan medlemsstaterna på ungefär samma villkor som när medlemsstaters medborgare förflyttar sig och byter bostad eller arbetsplats i de egna länderna. Skyldigheter av administrativ eller rättslig natur skall begränsas till vad som är absolut nödvändigt på grund av att personen i fråga inte är medborgare i den stat de vistas i. Direktivets reglering innebär också att det blir lättare att utnyttja rätten till fri rörlighet. Dessutom regleras förutsättningarna för unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt till vistelse i en annan medlemsstat på ett tydligare sätt. I direktivet beaktas särskilt situationen för unionsmedborgares familjemedlemmar, oavsett nationalitet. Direktivet beaktar EG- domstolens praxis och tar hänsyn till utvecklingen i medlems- staternas lagstiftning samt inför en enhetlig och utvidgad definition av begreppet familjemedlem. Syftet är även att underlätta familje- återföreningar för unionsmedborgare. Direktivet finns som bilaga 2 till betänkandet. Dess struktur kan i korthet beskrivas enligt följande. Det inledande kapitlet (artikel 1–3) behandlar direktivets syfte, definierar vissa begrepp och anger vilka personer som räknas till direktivets förmånstagare. I kapitel II (artikel 4–5) regleras en förmånstagares rätt till ut- och inresa. Kapitel III (artikel 6–15) behandlar rätten för en förmånstagare att uppehålla sig på en annan medlemsstats territorium och vissa med uppehållsrätten sammanhängande administrativa åtgärder. I kapitel IV (artikel 16–21) behandlas permanent uppehållsrätt och några därtill hörande administrativa åtgärder. I kapitel V (artikel 22–26) finns gemensamma bestämmelser, bl.a. regler om territoriell räckvidd, likabehandling och kontroller. I kapitel VI (artikel 27– 33) finns regler om begränsningar i rätten till inresa och uppehåll med hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa. Kapitel VII (artikel 34–42) innehåller direktivets slutbestämmelser. I kapitlet finns reglering beträffande bl.a. medlemsstaternas informations- skyldighet, upphävande av tidigare rättsakter, införlivande av direktivet, ikraftträdande och direktivets adressater. Genom direktivet (artikel 38) upphör artiklarna 10 och 11 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet inom gemenskapen att gälla. Även följande direktiv upphör att gälla. 64/221/EEG (om samordningen av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa), 68/360/EEG (om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer), 72/194/EEG (om utvidgande av tillämpningsområdet för direktivet 64/221/EEG till att även omfatta arbetstagare som begagnar sig av rätten att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställda i den staten), 73/148/EEG (om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medborgare i medlems- staterna i fråga om etablering och tillhandahållande av tjänster), 75/34/EEG (om rätten för medborgare i en medlemsstat att stanna kvar inom en annan medlemsstats territorium efter att där ha drivit egen rörelse), 75/35/EEG (om utvidgande av tillämpningsområdet för direk- tivet 64/221/EEG till att även omfatta medborgare i en medlemsstat som begagnar sig av rätten att stanna kvar inom en annan medlemsstats territorium efter att ha verkat där som egna företagare), 90/364/EEG (om rätt till bosättning), 90/365/EEG (om rätt till bosättning för anställda och egna företagare som är yrkesverksamma) och 93/96/EEG (om rätt till bosättning för studenter). För att en person som inte är svensk medborgare skall få vistas i skall vissa krav vara uppfyllda. Dessa finns angivna i UtlL och UtlF. Enligt dessa författningar skall utlänningar som inte är medborgare i någon av de nordiska staterna ha uppehållstillstånd för att få vistas i . Författ- ningarna föreskriver att uppehållstillstånd i vissa fall skall ges, medan uppehållstillstånd i andra fall får ges. Den fria rörligheten för personer ger enligt gemenskapsrätten unionsmedborgare rätt att ta anställning, starta egen verksamhet, tillhandahålla eller ta emot tjänster, studera eller leva av egna medel i . För unionsmedborgare finns därför i den svenska utlänningsrätten särskilda regler om uppehållstillstånd. Något krav på arbetstillstånd ställs inte. En unionsmedborgare som visar upp ett giltigt pass eller identitetskort och dessutom uppfyller vissa andra villkor beviljas uppehållstillstånd för, i flertalet fall, (se 3 kap. 5 a § UtlF). Även för unionsmedborgares familjemedlemmar finns särskilda regler som är mer förmånliga än huvudreglerna i UtlL (se 3 kap. 5 b § UtlF). De angivna reglerna omfattar utöver unionsmedborgare även medborgare i övriga EES-stater och i samt deras familjemedlemmar. Bakgrunden till detta utvecklas närmare i avsnitt 3.3.3. Syftet med rörlighetsdirektivet har berörts redan i avsnitt 2.2. I direktivets första artikel, under rubriken syfte, anges att det i direktivet fastställs villkor för unionsmedborgares och deras familjemedlemmars utövande av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorium, rätten att permanent uppehålla sig inom medlemsstaternas territorium samt begränsningar i dessa rättigheter av hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa. I artikel 2 definieras tre begrepp som används i direktivet. För det första anges att begreppet unionsmedborgare omfattar varje person som är medborgare i en medlemsstat. Definitionen överensstämmer med den som återfinns i artikel 17 i EG-fördraget. För det andra definieras vem som räknas som familjemedlem enligt direktivet. har begreppet skiftat i betydelse, beroende på vilken kategori den unionsmedborgare som familjemedlemmen är beroende av har tillhört. Artikel 2.2 inför en enhetlig och utvidgad definition av begreppet familjemedlem. Utöver make och maka omfattar begreppet den partner med vilken en unionsmedborgare har ingått ett registrerat partnerskap, om den mottagande medlemsstatens lagstiftning behandlar registrerade partnerskap som likvärdiga med äktenskap. Av 3 kap. 1 § lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap framgår att ett registrerat partnerskap har samma rättsverkningar som ett äktenskap. I andra stycket anges att bestämmelser i lag eller annan författning med anknytning till äktenskap och makar tillämpas på motsvarande sätt på registrerat partnerskap och registrerad partner. Från dessa huvudregler finns några, i lagen närmare angivna, undantag bl.a. beträffande insemination och befruktning utanför kroppen. Undantagen saknar betydelse för de rättsförhållanden direktivet reglerar. Svensk lagstiftning behandlar således i aktuellt avseende registrerade partnerskap som likvärdiga med äktenskap. För svenskt vidkommande skall således registrerad partner till unionsmedborgare räknas som familjemedlem. Det kan nämnas att registrerad partner i den svenska utlänningslagstiftningen, t.ex. vid prövning av s.k. EES-tillstånd enligt 3 kap. 5 b § UtlF, likställs med make eller maka . Det är emellertid inte en följd av gemenskapsrätten utan en konsekvens av den nationella lagstiftningen. Av begreppet familjemedlem omfattas vidare släktingar i rakt nedstigande led till unionsmedborgare eller dennes make, maka eller registrerade partner, som är eller är beroende av dem för sin försörjning. Slutligen omfattas även släktingar i rakt uppstigande led till unionsmedborgare eller dennes make, maka eller registrerade partner som är beroende av dem för sin försörjning. Det bör beträffande sistnämnda kategori familje- medlemmar särskilt anmärkas att det i den svenska språkversionen av rörlighetsdirektivet anges att de skall vara underhålls- berättigade. I den engelska språkversionen, som är den ursprungliga, används därvid uttrycket dependent, som rätteligen bör översättas till beroende. Slutligen definieras i artikel 2.3 mottagande medlemsstat som den medlemsstat dit unionsmedborgaren reser för att utöva sin rätt att fritt röra sig eller uppehålla sig. 3.3.1Unionsmedborgare och deras familjemedlemmar I artikel 3.1 anges vilka personer som omfattas av rörlighetsdirek- tivets bestämmelser. Direktivet skall enligt artikeln tillämpas på alla unionsmedborgare som reser till eller uppehåller sig i en annan medlemsstat än den de själva är medborgare i. Denna definition undantar således landets egna medborgare. Direktivet skall vidare enligt artikel 3.1 tillämpas på de familje- medlemmar som följer med eller ansluter sig till unionsmed- borgaren. Familjemedlemmars rätt att röra sig fritt och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier regleras inte uttryckligen i EG-fördraget. Deras rätt härleds i stället ur rätten till bevarande av familjens enhet, vilket är en grundläggande rättighet enligt medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner. Denna rättighet skyddas i gemenskapsrätten och omnämns i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Stadgan avses i det nya konstitutionella fördraget att bli fördragsfäst och således bli juridiskt bindande. I direktivets skäl 5 anges att det är för att säkerställa att varje unionsmedborgare kan utöva sin rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier som även familjemedlemmar skall beviljas denna rätt. Läser man direktivets artikel 3 i ljuset av det redovisade ligger det nära till hands att dra slutsatsen att tillägget följer med eller ansluter sig till förutsätter en verklig anknytning utöver det formella släktskapet med unionsmedborgaren. Om en familjemedlem inte bor tillsammans med unionsmedborgaren och deras kontakter är så sporadiska att det inte är fråga om någon verklig familjeanknytning kan det ifrågasättas om familjemedlemmen tillhör direktivets förmånstagare. Denna fråga behandlas närmare i avsnitt 7.4.8. 3.3.2Andra personer med anknytning till unionsmedborgaren Utredningens bedömning: Svensk rätt uppfyller de krav direktivets artikel 3.2 uppställer, varför någon författnings- ändring inte är nödvändig. I artikel 3.2 anges att den mottagande medlemsstaten skall underlätta inresa och uppehåll för ytterligare två kategorier personer. Den första kategorin är alla anhöriga som inte omfattas av direktivets definition av familjemedlem, om de i det land från vilket de har kommit är beroende av eller bor hos den unionsmedborgare som har primär uppehållsrätt eller om det av allvarliga hälsoskäl absolut krävs att unionsmedborgaren person- ligen tar hand om familjemedlemmen. Regleringen beträffande denna grupp motsvarar delvis vad som redan gäller enligt gemenskapsrätten. De tidigare bestämmelserna återfinns i artikel 10.2 i förordningen (EEG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet och artikel 1.2 i direktivet 73/148/EEG om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medborgare i medlemsstaterna i fråga om etablering och tillhanda- hållande av tjänster. Dessa bestämmelser upphävs genom rörlig- hetsdirektivet. Bestämmelserna föreskriver att medlemsstaterna skall underlätta mottagandet av alla andra familjemedlemmar till unionsmedborgaren eller dennes make/maka, när medlemmarna är beroende av medborgaren eller maken/makan eller när de i ursprungslandet ingick i hushållet. Den andra kategorin avser den partner med vilken unionsmed- borgaren har ett varaktigt förhållande. Med sistnämnda definition torde för svensk del i första hand avses sambo (se 1 § sambolagen [2003:376]). För rättsordningar som inte behandlar registrerade partnerskap som likvärdiga med äktenskap, ingår även registrerad partner i denna grupp. I kommissionens ursprungliga förslag till rörlighetsdirektiv (KOM [2001] 257 slutlig), upptogs ogift partner i kretsen av familjemedlemmar om den mottagande medlemsstaten jämställer ogifta par med gifta par. Efter kritik från rådet (Gemensam ståndpunkt [EG] nr 6/2004) kom dock ogifta par i rörlighetsdirektivets slutliga lydelse att i stället ingå i den grupp övriga anhöriga som mottagande medlemsstater skall underlätta inresa och uppehåll för. Sambors ställning i detta avseende berörs närmare i regeringens förordningsmotiv 1992:8 s. 3. I artikel 3.2 anges att den mottagande medlemsstaten skall företa en noggrann undersökning av de personliga förhållandena och motivera ett eventuellt beslut att neka dessa personer inresa till eller att uppehålla sig i den medlemsstaten. Av direktivets skäl 6 framgår att syftet med regleringen är att bevara familjens enhet i vidare bemärkelse. Där anges också att situationen för denna grupp bör prövas på grundval av medlemsstatens nationella lagstiftning varvid hänsyn skall tas till deras anknytning till unionsmedborgaren och andra omständigheter, t.ex. deras ekonomiska eller fysiska beroendeförhållande till unionsmedborgaren. Bestämmelserna i artikeln är mycket allmänt hållna. UtlL:s regler om rätt att resa in i och vistas i beaktar utlänningens anknytning till . Lagen innehåller också bestämmelser om motivering av beslut i utlänningsärenden (se 11 kap. 3 § UtlL). Vår bedömning är därför att den svenska lagstiftningen redan uppfyller de krav som direktivet uppställer i detta avseende. Artikel 3.2 föranleder således ingen författningsändring. 3.3.3EES-medborgare och medborgare i Rörlighetsdirektivet anger att det är unionsmedborgare och deras familjemedlemmar som är förmånstagare. Den nuvarande särregleringen för unionsmedborgare i den svenska utlännings- lagstiftningen, som har sin grund i deras rätt till fri rörlighet enligt gemenskapsrätten, är till övervägande del även tillämplig på övriga EES-medborgare och medborgare i samt deras familje- medlemmar (jfr. bl.a. 3 kap. 5 a § UtlF). Fråga uppkommer därför om alla EES-medborgare och medborgare i samt deras familjemedlemmar bör omfattas av de svenska regler rörlighets- direktivet ger upphov till. Bakgrunden till att även de EES-medborgare som inte är unionsmedborgare omfattas av angiven reglering är att den aktuella gemenskapsrättsliga regleringen av fri rörlighet för personer blivit en del av . Utöver unionsmedborgare gäller regleringen därför även medborgare i , och . Skälet till att även schweiziska medborgare likställs med EES-medborgare är ett avtal mellan Europeiska gemenskapen och dess medlems- stater å ena sidan och å andra sidan om fri rörlighet för personer. För att rörlighetsdirektivet skall omfatta , och samt deras medborgare måste direktivet, genom beslut av den gemensamma (), bli en del av . Rörlighetsdirektivet måste också bli en del av avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan om fri rörlighet för personer för att och dess medborgare skall omfattas av dess reglering. Diskussioner om att införliva direktivet i pågår. Vi har utgått ifrån att så kommer att ske och således i författnings- förslagen likställt medborgare i , och med unionsmedborgare. Vi har vidare utgått ifrån att det ovan nämnda avtalet med kommer att anpassas till det nya direktivet och har därför i författningsförslagen likställt även medborgare i med unionsmedborgare. Motsatta ställningstaganden skulle få den mindre tillfredsställande följden att den nuvarande särregleringen om EES-tillstånd m.m. måste behållas jämte den nya ordningen och gälla endast medborgare i , , och . Rörlighetsdirektivet använder begreppet unionsmedborgare. Vi kommer därför att i den fortsätta framställningen vid behandling av direktivets bestämmelser använda samma begrepp. När vi sedan behandlar vilka konsekvenser direktivets bestämmelser får för svensk rätt kommer vi i anledning av det tidigare anförda att även innefatta medborgare i övriga EES-stater och i . Utredningens bedömning: Svensk rätt uppfyller de krav direktivets artikel 22 uppställer, varför någon författnings- ändring inte är nödvändig. Enligt artikel 22 skall uppehållsrätten och den permanenta uppe- hållsrätten gälla inom den mottagande medlemsstatens hela territorium. Av artikeln följer att medlemsstaterna får begränsa den territoriella giltigheten endast om sådana begränsningar även gäller medlemsstatens egna medborgare. I lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. anges att regeringen kan föreskriva att vissa områden, t.ex. ett område med geografiska förhållanden av särskild betydelse för det militära försvaret, skall vara militärt skyddsområde. Enligt 24 § nämnda lag får utlänning inte uppehålla sig inom militära skyddsområden när det råder höjd beredskap eller som regeringen med hänsyn till försvarsberedskap bestämmer. Bestämmelsen gör inget undantag för unionsmed- borgare och ger inte utrymme för ett motsvarande förbud även för svenska medborgare. För att förbudet skall bli tillämpligt förutsätts att regeringen har föreskrivit att ett visst område skall vara militärt skyddsområde och beslutat att det råder höjd beredskap eller att förbudet skall gälla även . De områden som kan bli föremål för ett förbud av aktuellt slag utgör sannolikt en mycket begränsad del av territorium. Med hänsyn härtill och till att förbudet endast gäller under vissa förutsättningar är det vår bedömning att aktuella bestämmelser avser så särpräglade förhållanden att de utgör ett godtagbart avsteg från ordalydelsen i artikel 22. Inte heller i övrigt står svensk rätt i strid mot artikel 22, varför någon författningsändring inte är nödvändig. 4 Rätt till utresa Utredningens förslag: 1 kap. 6 § UtlF bör komplettas med uttrycklig bestämmelse om att identitetskort skall godtas som pass även vid utresa.