sou · GTB317 · 2006-01-01 00:00:00 — Med kategorien krono under enskild ansåg kollegiet enligt skrivelsen sådana som äro under åborätt upplåtna. Naturen av samernas rättigheter Maj:ts beslut (och kammarkollegiets därpå grundade kungörelse) i ärendet fick emellertid begreppet kronoegendomar något vidare definition: enligt punkt 5 skulle med kronoegendom under enskild disposition förstås sådana, som äro under åborätt upp- låtna, eller, på grund av särskilt stadgande, av enskild besuttos.64 har inte kunnat hitta några handlingar i arkiven som skulle vara grundade på ovannämnda beslut. Kammarkollegiet åter- kommer till de tidigare besluten snart, , genom kun- görelsen 28.1.1870. Definitionen krono under enskild disposition har samma precisering som ovan.65 Grupperingen i Enontekis/socken måste på grund av det ovansagda och underskriften antas ha införts in 1878, efter den förnyade kungörelsens meddelande. Detta är situa- tionen också rörande skattefjällen i , enligt . Att man med kategorin krono under enskild disposition inte menat eller kunnat mena någon som helst jord som enligt nutida tolkningar avser lappmarkerna ovanför odlingsgränsen och renbetes- fjäll som jord under kronans omedelbara disposition borde vara helt klart. En sådan glidning har i praktiken kunnat ske och stiftas först efter det att lappskattelanden helt uteslöts från jordregistret . När det gällt att närmare definiera innebörden av begreppet krono under enskild disposition har jämfört situationen med lappskatteland/skattefjäll med situationen med häradsallmänningar. Rörande häradsallmänningar hade kammarkollegiet själv tolkat saken så, att införandet av häradsallmänningarna under krono under en- skild disposition berodde säkerligen därpå, att varken skatte eller frälse titel funnits användbar å dem. Kollegiet framhöll vidare att, även om redovisningen av häradsallmänningarna varit ett uttryck för då genom kollegiet rådande uppfattning angående äganderätten till häradsallmänningarna, syntes uppenbart att sättet för redovisningen i jordeboken icke kunnat tillägga kronan en äganderätt, varpå den icke av annan grund kunnat göra anspråk gällande.66 Intressanta uppgifter kan inhämtas också beträffande den all- männa avvittringen i socken, sådana som dessa uppgifter är tecknade i hovrättens för beslut från 22.6.2000 angå- 64SFS 1856 nr 62; se 1977 s. 96–97. 65SFS 1870: nr 10. Se 1977 s. 97. 66Se 1977 s. 99. Naturen av samernas rättigheter ende Aktiebolagets ansökan om lagfart hos inskrivnings- myndigheten år 1998.67 Avvittringen hade genomförts med stöd av avvittrings- stadga och fastställts av KB:n samt Kungl. Enligt hovrättens beslut fanns jordebok, den sista för Gällivara socken, inte någon överloppsmark redovisad enligt kam- markollegiets promemoria 27.3.1998. , , hade kammarkollegiet ändå avgivit ett brev till lantmäteristyrelsen an- gående redovisning i jordregistret av kronoparker och kronoöver- loppsjordar i . Av brevet framgår att Kammar- kollegiets arkiv avgivit ett tjänstememorial i ärendet 17.11.1943: på grund av detta memorial hade Lantmäteristyrelsen genom skri- velse förordat att den i jordregistret för socken upptagna enheten Överloppsmarker därefter skulle benämnas kronoöverloppsmark nr 1. På detta sätt fick överlopps- marken i fråga ett jordregisternummer och en plats inom jordregis- tersystemet. Tyvärr har jag inte haft möjlighet att leta fram de sista jorde- böckerna och jordregistret i när jag skrivit detta utlåtande. Vad som går att tolka av de få exemplen ovan, är att myndigheterna inte varit helt säkra i fråga om lappskattelandens respektive över- loppsjordarnas rätta läge i fastighetssystemet, för att inte tala om naturen av själva rättigheterna. Detta framgår av kammarkollegiets tjänstememorial 17.11.1943 och den därpå grundade skrivelsen av lantmäteristyrelsen . Eftersom utvecklingen i följt precis samma spår, en ut- veckling som granskats ingående i min omfattande artikel rörande den s.k. statsjorden inom det finska fastighetssystemet68, nöjer jag mig med att om registersystemets betydelse konstatera följande: Avvittringsstadgan var en kunglig författning som stiftats genom ständernas medverkan. Avvittringarnas laga kraft som fastighetsförrättningar omfattar emellertid inte alls naturen av den jordmassa som efter avvittringarna blev till efter att nybyggen hade fått sina ägor avgränsade mot kronans jord. Det är också rätt så svårt att säga när precis denna jordmassa börjades kallas för över- loppsjord i det rättsliga språket. Som registerenheter har dessa över- loppsjordar börjat antecknas i jordregistret i Gällivarefallet först . Att detta införande i första hand grundat sig på ett 67Hovrättens beslut , målnr Ö 344/99. 68Tryckt i Oikeustiede-Jurisprudentia ; 2003:XXXVI s. 299–350. Naturen av samernas rättigheter tjänstememorial från kammarkollegiet syns rätt så tvivelaktigt med tanke på fastighetssystemets grundprinciper. Utav en fastighets traditionella kännetecken fyller överloppsjordar endast ett av flera: de har fastställda gränser. I gengäld är de inte mantalsatta, de har inte varit föremål för en självständig och av andra oberoende ägarebesittning utom i undantagsfall (t.ex. i samband med elkraftbyggnad, naturparker o.d.). I dessa undantagsfall har exploate- ringen inte ifrågasatts av tradition från respektive lapp- eller same- byars sida. – Däremot har medlemmarna i lappbyarna/samebyarna besuttit jord- och vattenområdena som varit behövliga för renbete, jakt och fiske (utom i få undantagsfall) oavbrutet, först upp på grund av skattemannarätt, därefter åtminstone på grund av urminnes hävd. Enligt övergångsbestämmelserna i den nya jordabalken är grunden för urminnes hävd civilrättslig och inte av- hängig av att lagstiftaren slår fast den. Å andra sidan har man inom svensk rättslitteratur och också i HD:s rättspraxis redan länge ifrågasatt jordeböckernas vitsord som ett enda bevis för en jordlägenhets jordnatur. Fastigheter bildade på kameral väg (i jordeboken) eller genom myndighetsbrev kan inte anses fylla allmänna kännetecken för en fastighet. Ända har den urgamla beteckningen lappskatteland hängt med i jordeboks- och jordregisterpraxis. Därefter har dessa fastigheter försvunnit från registersystemet. Det går inte att und- vika slutsatsen att denna tidpunkt ligger mycket nära nutiden. Renbeteslagen samt senare rennäringslagar Bland de diskussioner som varit uppe i jakt- och fiskeutredningen har det starkt framhållits att särskilt paragraf 22.2 i renbeteslagen skulle ha upphävt samernas privaträttsliga rätt till jakt och fiske: i detta lagrum stadgas ju att rätt till jakt och fiske å de för lapparna avsatta land ej må av dem till annan upplåtas. Ifall en dylik upplåtelse ändå kunde anses ske utan skada för lapparna, kunde KB, efter att respektive lappar hörts, tills vidare låta en annan emot avgift jämte lappen utöva jakt och fiske. Ovannämnda tolkning av lagen är inte hållbar. Enligt förarbetena till lagen, kommitté, motiverades den föreslagna förnyel- sen på följande sätt: Betänker man sig huru föga egnadt ett lappsamfund är att förhandla till gemensamt beslut och att ingå avtal samt samfällt gagn använda infly- Naturen av samernas rättigheter tande medel så torde det vara lämpligast att åt Konungens befallnings- havande uppdraga ärenden av detta slag Enligt detta avsåg reglerna en överföring av upplåtelserätten närmast administrationen av upplåtelser, och de motiverades genom folk- gruppens oförmåga att ingå gemensamma avtal. Oberoende av vilken kronans dåtida syn på äganderättsfrågan i var, har man i själva lagen inte uttryckligen uttalat sig om detta i en eller annan riktning. har i sin dom i skattefjällsmålet inte tolkat sa- ken på något utryckligt sätt när det gäller frågan om vad dessa regler anses innehålla ur civilrättslig synpunkt. Efter att ha gått igenom HD:s argumentering syns det vara klart att HD i alla fall inte ansåg att regelverket innebar något upphävande av samernas rätt till jakt och fiske, för att inte tala om rätt till renskötsel. Det i lagen stadgade förbudet att upplåta bete, ängsslåtter eller rätten till jakt och fiske behandlades både kommitté och i särskilda utskottets ut- låtande, enligt ett likadant resonemang. Där kan utläsas att den före- slagna lagen enligt kommittén och utskottet inte avsåg att förändra den civilrättsliga rätt som samerna på skattefjällen eller annorstädes kunde ha till renskötsel, jakt och fiske.69 I grund och botten syftade lagen till att sätta punkt för KB:s in- rymningspraxis, en 1800-talsföreteelse, vilken ansågs vara menlig med tanke på renskötselns och lapparnas eget bästa. Att det renbeteslag var fråga framför allt om närings- politisk lagstiftning borde enligt allt skriftligt material vara en själv- klarhet. Med tanke på HD:s argumentering syftade man i första hand på det av sameparten anförda yrkandet, enligt vilket upplåtelsesyste- met, särskilt med tanke på jakt och fiske, innebar en diskriminering av samerna som folkgrupp och att reglerna därför stred mot regerings- formen. Enligt HD kunde reglerna inte anses ha inneburit någon diskriminering, efter vilket konstaterande följer HD:s viktigaste slut- sats med samernas rättsstatus på skattefjällen: Samernas bruksrätt på skattefjällen var uttömmande reglerad i rennäringslagen. HD fortsätter strax därefter: Den omständigheten att rätten i detta fall är reglerad i lag innebär inte att den skulle sakna sådant skydd (d.v.s. äganderättsskydd enligt rege- ringsformen). Rätten kan väl upphävas genom lagstiftning, men så länge 69 Se NJA 1981:1 s. 238–241. Naturen av samernas rättigheter som den utövas kan den inte fråntas innehavarna, vare sig i lag eller annan form, utan ersättning enligt 2 kap 18 § regeringsformen.70 Det är kanske på sin plats att referera justitierådet skiljaktiga mening beträffande HD:s argumentation i detta fall. En- ligt gäller det enbart med tanke på skattefjällen mycket omfattande och värdefulla jaktmarker och fiskevatten, och att samerna enligt då gällande rennäringslag hade fråntagits bestämmanderätten i den utsträckning som skett. Om lagstiftaren velat försäkra sig om att exempelvis särskilt givande fisken skulle utnyttjas eller angelägna åtgärder vidtas vid jaktvård, kunde detta ha gjorts genom mindre långtgående bestämmelser, som inte ut- formats med sikte på just en minoritetsgrupp.71 Den nya lagstiftningen beträffande jordnaturer och samernas rätt till renbete, jakt och fiske och innan ett slutgiltigt svar skall formuleras till frågan 2) från jakt- och fiskeutredningens sida, skall vi granska den nya lag- stiftningen i med förarbeten enligt vilken jorden ovanför odlingsgränsen samt renbetesfjällen anses vara statsägd eller stå i statens omedelbara disposition. Också den uppfattning enligt vilken det skulle finnas en dubbel rättighet till jakt och fiske delvis till- hörande den svenska staten skall närmare belysas här. Begreppsglidningar i det juridiska språket tycks i sista hand bero på en enda lagparagraf : nämligen i en nystiftad över- gångsbestämmelse till rennäringslagen 1971:437,från lagen 1995:919.72 Denna övergångsbestämmelse är som följer: Vad i lag eller annan författning betecknas som områden som blivit an- visade till lapparnas uteslutande begagnande skall i stället avse sådan kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedel- bara disposition och renbetesfjällen. I enlighet med denna förnyelse har rennäringslagens § 32 fått följan- de ordalydelse: På sådan kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och på renbetesfjällen får nyttjanderätt upplåtas 248–249. 71Ibidem s. 251. 72Källa: Rikslex. Naturen av samernas rättigheter endast om upplåtelsen kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln. Avser upplåtelsen rätt till jakt och fiske, krävs dessutom att upplåtel- sen är förenlig med god viltvård och kan ske utan besvärande intrång i rätten till jakt och fiske enligt 25 §. Upplåtelse av hela fisket i visst vatten får ske endast om samebyn medger det. Dessa förändringar av lagtexten, utgående från lapparnas uteslutan- de begagnande och till en formulering till statens omedelbara disposition är av obegripligt slag. Med tanke på kameralrätten måste förändringen anses innebära en förändring av jordnaturernas och äganderättens helgd, detta helt och hållet också i strid mot de äldsta jordeböckernas innehåll. Begreppet statens omedelbara disposition har inte någon självklar eller entydig innebörd i det rättsliga språket, något som öppnar och har öppnat vägen för godtyckliga tolk- ningar. En sådan tolkning yppar sig förändring, vilken trätt i kraft , i propositionen om jaktlag m.m. 1996/74: Såvitt gäller markerna på renbetesfjällen och markerna ovanför odlings- gränsen kan enligt rennäringslagen lantbruksnämnden/be- sluta om markägares jakträtt på kronomarken.73 Det står helt klart, att begreppet markägares rätt betyder i propo- sitionen också statens rätt. I jaktlagen 1987:259, § 10.3 stadgas enbart att om samernas rätt att jaga finns det särskilda bestämmelser. Fiskelagen 1993:787 innehåller en likalydande paragraf (3.2 §): Om samernas rätt till fiske i vissa delar av landet gäller särskilda be- stämmelser. I och med att jakt och fiske enligt rennäringslagstiftningen hör samman med renskötselrätten blir slutsatsen att jakt- och fiske- lagen på sitt sätt anses vara knuten till mark under statens omedel- bara disposition. Också av själva kommittédirektivet för jakt- och fiskeutredningen framgår att följt meningen enligt vilken jorden står i statens omedelbara disposition: i varje fall använder man i direktivet begreppet statlig mark. Att man i direktivet hyst tanken om en privaträttslig rätt för staten i förhållande till jakt och fiske tycks klart utläsas av direktivets ordalag: 73 Se också sekreteraren promemoria 1.12.2004. Naturen av samernas rättigheter Inom delar av renskötselområdet råder speciella jakt- och fiskerättsliga förhållanden. Det finns nämligen en dubbel jakt- och fiskerätträtt på utmark inom renbetesfjällen och lappmarkerna renskötseln är tillåten därDet finns i lagstiftningen inga bestämmelser som anger hur samebymedlemmars rätt att jaga och fiska skall utövas där det råder dubbel jakt- och fiskerätt74 Helt oberoende av direktivets mening kan utan vidare anses att en lagförändring av det slag som den ändrade ordalydelsen i rennärings- lagen innehåller strider mot all tidigare gällande rättsordnings inne- håll, för att inte tala om egendomens och rättigheternas grundlags- skydd enligt regeringsformen. När det ovan sagda enligt min tolkning rörande rättsutvecklingen i och rättsordningens grundprinciper gäller rätten för statens rätt i allmänhet, så omfattar tolkningen på samma sätt så- dana delrättigheter som enligt nutida tolkningar anses vara dubbla rättigheter mellan staten och samerna. Också det sist- nämnda begreppet saknar grundval i den juridiska rättutvecklingen och i det juridiska begreppssystemet. har rätt att ändra lagar, men inte rätt att ändra en grund- lag utom i den ordning som gäller för stiftandet av grundlag och med beaktande av de för gällande internationella avtalen beträffande minoriteters och urbefolkningars rättigheter. Inte heller borde man inom vanlig lagstiftning kunna omintetgöra Högsta domstolens domar i civila mål om saken gäller civila rättigheter. I jakt- och fiskeutredningen har man ägnat förvånans- värt liten uppmärksamhet åt det faktum att å ena sidan: samernas urminnes hävd inte grundar sig på rennäringslagen utan över- gångsbestämmelserna i jordabalken. Och å andra sidan: lika litet har man framfört det faktum, att också begreppet statens omedel- bara disposition har anammats i lagstiftningen i och med en över- gångsbestämmelse i gällande rennäringslagen med en uttrycklig bestämmelse och ordaval i lagen . I konsultavtalet underskrivet av ordföranden, sekreteraren och mig /26.52004 har man såsom fråga två, vilken bör besvaras i detta utlåtande, formulerat saken med följande ord: Har staten en jakt- och fiskerättighet på kronomarken ovanför odlingsgränsen och i renbetesfjällen? Har denna rätt i så fall inte utövats ? Källa: Rikslex. Naturen av samernas rättigheter På grund av ovan relaterade skäl måste slutsatsen beträffande jor- den ovanför odlingsgränsen bli: -Nej: staten har inte en rätt av civilrättslig natur ovanför odlings- gränsen. Rättsfrågan mellan staten och samerna har inte varit uppe i rättegång, och de förändringar och framöver vilkas ordval anser att styrka statens rätt måste anses vara grundlagsstridande. – Beträffande renbetesfjällen gäller HD:s dom i skattefjällsmålet. Fastän äganderätten enligt domen ansågs tillhöra saken så åtnjuter samernas rätt enligt domen samma grundlagsskydd som andra civil- rättigheter. Ifall rättigheterna upphävs skall detta ske så att lagen ostridligen har ett dylikt innehåll och att ersättning för upphävandet blir betald. Det rättsläge som gäller beträffande rätt att dela upp jakt- och fiskerättigheter ovanför odlingsgränsen och i renbetesfjäl- len vilar på en tvivelaktig juridisk grund. När själva upplåtelse- systemet som det fungerar inte kan anses omfatta något verkligt äganderättsutnyttjande från statens sida, kan en delning av rättigheter för en samförvaltning av dem logiskt sett inte bli någon juridiskt acceptabel följd inom framtidens lagstiftning, ifall man verkligen tar som utgångspunkt jakt- och fiskerättigheter av civil- rättslig natur för den svenska staten. En helt annan fråga är när det gäller att stifta regler för en bättre viltvård i för framtiden. Denna fråga ligger dock inte inom ramarna för detta utlåtande. Hovrätten för , avdelning 1. Beslut , mål- nr Ö 344/99 Högsta domstolens dom i skattefjällmålet. Nytt juridiskt arkiv 1981.1. Naturen av samernas rättigheter riksarkiv (FRA) Häradsrätters domböcker, lappmarker 1639–1759. FR (filmrull) 651–678 landsarkiv/jordeböcker och uppbördslängder Kammarkollegiets protokoll (1726, 1734) jordeböcker, (1878) Landshövding och relation till regenten 25.3.1695 riksarkiv (SRA) , Inkomna brev och suppliker (E I a I och II:a) Kammarkollegiets skrivelser till K.M:t Landshövdingarnas skrivelser till K.M:t, Landshövdingarnas skrivelser till kammarkollegiet, Landskapshandlingar, , Lappmarkerna Länsräkenskaper, , Lappmarkerna de brevsamling (E 1419) Topographica, 1.2 Modée, R.G., Utdrag utur alle ifrån utkomne Publique Handlingar etc. I.XV. 1742–1829. Poignant, E., Samling af författningar angående de så kallade lapp- marksfriheterna. Samlig, hovrätts författningssamling. Waaranen, , Samling af urkunder rörande historia. Första delen 1600–1602. Naturen av samernas rättigheter , Tomas- , , Studier i renbeteslagstiftningen. Fellman, , Handlingar och uppsatser angående finska lappmar- ken och lapparne I–IV. 1910–1915. , , och äganderätt. Band 5, s. 68–101. , , och dess historiska ut- veckling. , – Wessén, , landslag i nu- svensk tolkning. Korpijaakko, , Samerna och jordäganderätten 1. Lappmanna- rättigheternas privaträttsliga ställning till medlet av . Korpijaakko-Labba, , Om samernas rättsliga ställning i Sverige- . Korpijaakko-Labba, , Saamelaisten oikeusasemasta Suomessa. , 2003, Valtionmaat Suomen kiinteistöjärjestelmässä – erityisesti silmällä pitäen saamelaisten maaoikeusasiaa. Oikeustiede-Jurisprudentia XXXVI:2003, s. 299–350. , , Lappen är ombytlig, ostadig och obekväm. Svenska statens samepolitik i rasismens tidevarv. , , Lappskattelanden I. Utredning den 14. av . Samernas skattefjäll III. , , En studie i ickemakt. Inarin rajahistoria I. Vammala 2002. Voionmaa, , Suomen karjalaisen heimon historia. Toinen, muuttamaton painos. Karaktären på de renskötande samer- nas jakt- och fiskerätt samt frågan om staten är bibehållen sådan rätt på sta- tens fastigheter ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Av förbundsjurist () Enligt Jägareförbundets uppfattning skall rättighetsfrågorna bedömas utifrån gällande rätt. De aktuella rättighetsfrågorna bör vara baserade på fakta som enligt gällande rätt kan motivera slutsatserna. En dom- stols stringens i redovisningen av domskäl bör vara utgångspunkten. Detta naturligtvis för att det inte finns någon annan riktig väg att försöka lösa frågorna på och också för att frågorna när som helst kan komma att bli domstolsprövade. vill inledningsvis ta upp frågan om betydelsen av historisk hävd. En sådan tid är inte på något viss förankrad i gällan- de rätt. finns inga rättsregler som berättigar någon att genom hävd nu förvärva rättigheter i fastigheter. Reglerna om urminnes hävd i gamla jordabalken upphävdes då nya jordabalken trädde i kraft . I dess promulgationslag ges dock regler för att sådan urminnes hävd som förvärvats fortfarande skall gälla. Det går emellertid enligt gällande rätt inte för sig att för enskild same eller samekollektiv att genom sedvana eller hävdvunnet bruk skaffa sig rättigheter till mark och vatten vid sidan om rennäringslagen. Så är inte fallet även om lagen trots allt skulle befinnas grundlagsstridig vid en ny prövning. Reglerna om urminnes hävd gav inte rätt för någon att hävda till sig andra rättigheter till mark och vatten än äganderätt och servitutsrätt knuten till äganderätt till fastighet. Ren- skötselrätten har inte nyttjats under dessa förutsättningar. Urminnes hävd kunde också bara göras gällande på vissa slag av marker som inte motsvarar de vidsträckta fjällvidderna. Vidare kan det sätt mar- kerna hävdats bara undantagsvis ha inneburit en sådan besittning som reglerna om urminnes hävd förutsätter. Reglerna om urminnes hävd är krångliga och utrymmet för att genom hävd skaffa sig rätt var litet. 15 kap 1 § äldre jordabalken an- ger förutsättningarna för urminnes hävd. Där anges: det är urminnes hävd: där man någon fast egendom eller rättighet i så okvald och ohindrad besuttit, nyttjat och brukat haver, att ingen minnes, Karaktären på de renskötande samernas jakt- och fiskerätt eller av sanna sago vet, huru hans förfäder, eller fångesmän först därtill komna äro. Regeln stadgar således möjlighet att förvärva äganderätt till fast egendom men också till rättighet i fast egendom. Sådan rättighet skall vara servitut. Förvärv av nyttjanderätt genom hävd har aldrig avsetts av lagstiftaren och har heller aldrig godtagits av domstolarna eller doktrinen. I 2 och 3 §§ anges undantag från reglerna om urminnes hävd. Genom dessa undantag framstår utrymmet för urminnes hävd som mycket litet. I 2 § anges att reglerna om urminnes hävd ej gäller i en by eller tegskifte eller i byns åker, äng, sjö eller skog och mark. I 3 § anges att reglerna om urminnes hävd inte gäller i öppen skog och mark byar emellan utan bolstada skillnad. Dessa regler innebär att föremålen för urminnes hävd är undantag från såväl öppen skog och mark byar emellan utan rå och rör (som enligt 12 kap 6 § äldre jorda- balken tillhöra byarna efter vissa andelar) – som inom by liggande mark eller belägen mark skiftad eller oskiftad som vid skifte inom by skulle fördelas mellan delägarna i byn. Föremålen för urminnes hävd var alltså undantag från den normala gränsdragningen mellan byar och likaså undantag från de till delägarna i byar hörande ägorna och nyttigheterna. En återkommande fråga i debatten är att rennäringslagen numera anger att lagen grundas på urminnes hävd. I 1 § 2 st. anges: Rätten enligt första stycket (renskötselrätten) tillkommer den samiska be- folkningen och grundas på urminnes hävd. Detta besked från lag- stiftaren, som tillkom genom lagen 1993:36, om lagens bakgrund kan inte tas som någon ny rättsregel om urminnes hävd, dessa är ju upp- hävda 1972, och inte heller kan beskedet sägas innebära att rensköt- selrätten i sig skulle kunna vara baserad på reglerna om rätt på grund av urminnes hävd i gamla jordabalken. Det lagen 1993:36 ger besked om är att lagen allt sedan den första renbeteslagen 1886 grundar sig på den urminnes hävd av renskötsel som samerna bedrivit och som genom dessa speciallagar om renbete reglerats som en renskötsel- rätt till samernas förmån i gällande rätt.