sou · GTB3104d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Familjen berättar att hon som svar på deras upprepade frågor påtalade att staten (regeringen) inte kunde hjälpa dem med hemtransport eller skynda på processen eftersom transporterna styrdes av privata intressen som man inte kunde påverka.114 4Drabbades behov av hjälp De drabbade tog sig vidare från att ha övernattat hos hjälpsamma thailändare, på berg, i djungeln eller vid olika uppsamlingsplatser och sjukhus till flygplatsen i , till Krabi för vidaretransport till , till stad eller till konsulat och ambassad. En del åkte vidare från sjukhusen där de fått akut vård. Många hade endast badkläder på sig, och en del saknade skor. De kunde vara sönderrivna och skadade. Många, kanske de flesta, var chockade. De hade oftast inte sovit på många timmar och var uttröttade. Personer som saknade någon eller hade upplevt att en familjemedlem eller vän avlidit kunde vara apatiska och förmådde kanske inte kräva någonting från sin omgivning eller den svenska representationen. Människor som inte var lika drabbade, men som varit med om vågen, hamnat i den eller sett den, tog ibland på sig att försöka hjälpa dem som drabbats hårdare. kunde dessa människor själva vara i chock. Det fanns hos vissa ett behov av att bli omhändertagna, lotsade och ledda genom byråkrati och över praktiska hinder. Detta kunde även gälla personer som inte förlorat någon närstående eller blivit skadade. Den hjälp de trodde sig kunna få, sökte de hos ambassa- den eller konsulatet. När de anlände till dessa platser för svensk representation kunde det vara som att komma hem. Platserna sågs som ett stycke på främmande mark och att komma dit skulle vara som att gå från kaos till trygghet. Här skulle de få stöd och hjälp med praktiska saker. De drabbade saknade ofta pengar och pass och flygbiljetterna kunde vara borta. Många ville eller var tvungna att ta sig hem innan den planerade semestern var till ända. De behövde uppehälle, mat, dryck och transporter för att sedan kunna ta sig vidare hem. behövde veta vart de skulle ta vägen härnäst. De behövde hjälp och information för att söka sina anhöriga och få veta vilka sjukhus och tempel som fanns i området. Vissa hade funnit sina nära, omkomna och omhändertagna vid tempel och behövde information om hur de skulle gå till väga för att få dem hem till . Såväl hårt drabbade som personer som klarat sina familjer genom katastrofen, behövde ofta någon som lyssnade, och de efterfrågade psykologisk hjälp och stöd när de kom till konsulat eller ambassad eller träffade kyrkans representanter. Denna hjälp behövde inte all- tid vara professionell, utan det kunde räcka med att någon brydde sig. Förväntningar om en svensk insats Svenskar såg hur andra länder evakuerade sina medborgare. Ameri- kaner transporterades iväg från och evakuerades även italienare och fransmän.115 En italiensk evakuering av har noterats i gryningen och for även drabbade tyskar, fransmän och finländare iväg med bussar från uppsamlingsställen.116 Många svenskar trodde att också den svenska staten med självklarhet skulle komma till undsättning, efter det att myndigheterna fått nyheterna om katastrofen.117 Förväntningarna om hjälp kunde beskrivas i fjortontimmarspass, eftersom det tar att flyga från till . Förhoppningarna var därför att den första räddningsinsatsen från skulle komma . Då den inte kom, trodde man att hjälpen skulle anlända vid lunch. Då ingen syntes till , borde den vara på plats när som helst.118 När en man samt hans hustru som saknade två söner tillbringade natten i djungeln uppe på ett berg, fantiserade de om hur skulle agera. Först skickar man ner en rekognoseringspatrull på 8 till 10 man. De borde landa 12 efter katastrofen. Där- efter skickar man en massiv insats räddningsfolk och sjukvårds- personal.119 Då inte någon svensk evakuering kom till stånd, för- väntade sig människor att hjälpen ändå skulle finnas vid de svenska utlandsmyndigheterna. Vissa skadade personer hade förväntningar om att träffa svenska läkare120 och myndighetspersoner121 på sjukhusen. Andra förvän- tade sig en snabbare evakuering från sjukhusen.122 Ett fåtal personer har emellertid uttryckt att det inte är statens ansvar att ta hand om olycksdrabbade i utlandet och att man därmed inte kunde förvänta sig någon hjälp.123 Några har uttryckt att de inte hade några förväntningar alls om hjälpinsatser.124 4.1Mötet mellan myndighetspersoner och drabbade svenskar kom hundratals svenskar fram till konsulatet, am- bassaden eller till andra platser där svenska myndigheter förvänta- des finnas representerade. Mötet mellan tjänstemännen och de drabbade blev inte som de anländande hoppats. Ett grundläggande skäl till att konflikter uppstod var det direktiv som ambassadör gav till den fåtaliga konsulatpersonalen och kyrkans representanter i Phuket- området: att inte lämna ut pengar till drabbade svenskar, eftersom detta skulle vara att ta över resebyråernas och försäkringsbolagens ansvar. arbetade dessutom aktivt med att evakuera svenskar från . De skulle hem till , antingen direkt eller via för att minska trycket på sjukvården för de lokalboende. Flertalet av de drabbade svenskarna som vänt sig till kommissio- nen angående sina kontakter med den svenska representationen har berättat att de inte fick någon hjälp utan fick rådet att vända sig till sin researrangör för att få hemresan ombokad. Reguljärt resande skulle ta sig hem på egen hand.125 Frustrationen hos de anländande blev stor. Verksamheten vid hotell som inte var drabbade fortsatte som vanligt och betalningsmedel krävdes för logi, men många av de drabbade stod utan pengar, pass eller flygbiljett och var i behov av bostad, mat, dryck och transporter och visste inte hur de skulle få tillgång till detta. 4.2Åtgärder för att möta de drabbades behov Vad många drabbade aldrig fick information om var att de thai- ländska myndigheterna såväl som Skandinaviska kyrkan och volon- tärer, samt i viss mån även ambassadpersonalen, ordnat boende där även mat och dryck fanns. Transporter mellan olika platser i dit svenskarna förväntades ta sig hade också organiserats. Gratis flygtransporter till sattes in liksom husrum, trans- porter, mat och dryck i för alla anländ- ande turister som kom från katastrofområdena, vilket finansierades av den thailändska staten. Informationen angående dessa lösningar var bristfällig. Inga in- formationsplakat sattes upp, inga flygblad spreds. Information via Internet eller SMS gavs inte. Kyrkans medarbetare på var inte heller konsekventa i att tala om vilka möjligheter till logi som fanns på hotellet när svenskar anlände.126 Volontärer gavs inte kontinuerlig information om lösningar, exempelvis om gratis trans- porter mellan de olika platserna för svensk representation. Inte heller fick alla som anlände till platserna information om att det fanns mat och vatten till alla som behövde. Nåddes de drabbade av informationen, var det genom att tala med volontärer, ställa direkta frågor till kyrkans och ambassadens personal eller lyssna på rykten. Information gavs också slumpmässigt av thailändare som frågade runt bland drabbade på konsulatet om de behövde logi och tran- sport.127 Volontärer och militär informerade delvis om insatta åt- gärder på flygplatsen i . Att det fanns gratis mat, dryck och logi ordnat hjälpte inte de personer som saknade anhöriga och som ville leta efter dessa i kata- strofområdena, på sjukhus och i tempel och hade förlorat sina tillhörigheter. De var i behov av pengar till mer långväga och individuellt anpassade transporter och måste kunna äta utanför de platser där exempelvis myndigheterna serverade mat. Många svenskar anlände till inne i . Kyrkans medarbetare som tog emot de drabbade, hade genom kon- takt med hotellägaren fått tillåtelse att utnyttja ett av hotellets kon- ferensrum som spartansk logi för de drabbade som anlände. Några sängar fanns inte, endast en relativt tjock heltäckningsmatta att sova på.128 köpte kyrkan in ett femtiotal luft- madrasser i plast samt liggunderlag, vilka användes främst av barn och äldre.129 Hygienen var dock allmänt dålig, bland annat därför att skadade inte alltid hade ro att få sina sår omlagda. En volontär har uppmärksammat råttor som sprang omkring i det allmänna konferensrummet nattetid.130 Anländande med pengar eller kreditkort betalade själva uppe- hället på hotellen i området. En del bodde på . Vissa drabbade gav bort eller lät andra låna pengar av dem för att kunna boka ett hotellrum.131 Svenskar med pengar till hotellrum lånade ut duschar till andra och lånade också ut rum till andra drabbade.132 På där konsulatet fanns var det däremot brist på rum för drabbade som anlände. Här ordnades inte något organiserat boen- de. En internationell internatskola, Dulwich, öppnade för drabbade av olika nationaliteter. En av de svenska volontärerna som hade kontakt med skolan ordnade så att det fanns sängplatser också för svenskar från och med måndag, och dagen efter uppläts en hel byggnad med sovplatser för mellan 40 och 50 svenskar.133 Där fanns alla möjliga förnödenheter, såsom mat, dryck och hygienartiklar. Många resenärer samlades där, en del skadade. Men där fanns inget krisstöd, vilket hade behövts.134 Både på och fanns mat och dryck för de drabbade och anhöriga som anlände, vilken beställts av kyrkan respektive konsulatets personal. Det var enklare mat i form av ris och grönsaker i sås och eventuellt lite kött. Konsulatets UD-representanter åkte till en livsmedels- affär utanför för att köpa vatten eftersom hotell- ägaren, honorärkonsuln, bibehöll priset på vatten på den höga nivå som gäller för room service. De köpte också medicin som be- hövdes. Thailändare försåg de drabbade med mat vid exempelvis tempel. De thailändska myndigheterna ordnade transporter för behövande från . Internatskolan Dulwich kallade in föräldrar som ställde upp och körde drabbade mellan Provincial , skolan och . Det stod ständigt bilar och chaufförer där som kunde hjälpa till. Andra volontärer körde mellan de olika stationerna , och Provincial samt flygplatsen, exempel- vis för att ta personer från till Provincial för att göra tumavtryck och vidare till för att de provisoriska passen skulle ställas ut. Ambassadpersonalen använde sig av de thailändska radiokanalerna för att annonsera efter frivillig hjälp med transporter. Transporterna gick inte på några reguljära sche- man utan i stället när chaufförerna uppmärksammade att det fanns ett behov vid de olika platserna. En volontär fick genom sitt kontaktnät fram fyra Volvobilar med chaufförer, som kördes ned till från , samt bussar från sin golfklubb.135 SMS från UD: –, kl. 20:33:46. UD uppmanar svenskar i de olycks- drabbade områdena att ringa hem (använd gärna SMS) eller till ambassaden, och uppmana andra svenskar att göra det samma. –, kl. 20:33:47. Ambassaden i tel , har öppnat ett kontor i dit svenskar kan vända sig. –, kl. 20:33:49. Adressen är: , and National Park. Kristelefon UD + 46 8 405 41 00 –, kl. 14:26:42. har öppnat ett telefonnummer, dit barn som är traumatiserade och deras föräldrar har möjlig- het att ringa. Tel + 46 771 50 50 50 5Den svenska representationen i Många länder upprättade representationer vid Provincial , oftast kallad , i , vilket är guvernörens admi- nistrativa centrum, närmast jämförbart med en länsstyrelse. Infor- mation hade gått ut från de thailändska myndigheterna på radio att Provincial var uppsamlingsplats för alla drabbade.136 De hade också skickat ut uppmaningar till taxichaufförer och privatbilister som träffade på drabbade att föra dem hit.137 Här stämplade de thai- ländska myndigheterna formulär som krävdes för utresa med provisoriska pass, vilka ländernas representationer i sin tur ställde ut. Svenska staten valde i stället att förlägga sin representation till som inhyser det svenska honorärkonsulatet. Drabbade som förlorat sina pass skulle vända sig dit för att få nya utfärdade. Hotellet ligger vid stranden bredvid , 3 till 4 mil från , vilket är omkring en halv timmes bil- färd om det inte är rusningstrafik. Någon representant från fanns därför inte vid Provincial förrän , då volontärer uppmärksammade behovet som även svenskar hade av information om vad de hade för handlingsalternativ. De satte upp en desk men kunde inte hjälpa till med vare sig pengar eller pass. Däremot kunde de göra tumavtryck på de anländande, vilket var ett krav som de thailändska myndig- heterna ställde för att tillfälliga pass skulle få utfärdas. Sedan tvingades man hänvisa de drabbade vidare. Hotellet dit honorärkonsulatet var förlagt, , ägdes av honorärkonsuln själv. Han stod även som ägare till inne i . Hit kom och , kyrkoherde i Skandinaviska kyrkan, , då de anlände från Bangkok.138 På hotellet hade även och lokalkontor, vilket också hade del i att många svenskar sökte sig till hotellet efter katastrofen. Medarbetare vid Skandina- viska kyrkan mötte här svenskar under . Det uppstod en sammanblandning av och i den information som nådde de drabbade och deras an- höriga.139 En uppgift om var att där öppnat ett tillfälligt konsulat.140 Andra uppfattade att det var ambassaden som var förlagd dit.141 Dessa omständigheter fick till följd att många svenskar förväntade sig att få passen utfärdade på . Problemet förvärrades också av att information gick ut om att det på hade upprättats ett kriscenter.142 Därför för- väntade sig de drabbade någon form av hjälp och psykologiskt krisstöd. Rykten som bara sade att man skulle ta sig till , fick andra att åka dit.143 Hotellet förväntades även vara plat- sen för registrering av överlevande och saknade.144 En volontär har uppgett att han inte visste skillnaden mellan de olika hotellen och därför missvisande sade till några drabbade att de skulle få sina pass utfärdade vid har det generella in- trycket varit att det rått stor förvirring angående vart de drabbade skulle vända sig: till , Provincial eller Hotel.146 Även om informationen om de olika platserna också blev rätt, riktades den ibland till fel person. Exempelvis fick en skadad som befann sig på sjukhus veta av ambassaden i att hon skulle bege sig till för att registrera sig som överlevande. Där- efter skulle hon ordna med ett foto och sedan åka till konsulatet för att få ett nytt pass utfärdat.147 ingick i den krisgrupp som ambassadör hade satt ihop i händelse av exempelvis en olycka. Han blev därför ombedd av att åka med till för att ta hand om människor som var i behov av stöd. hustru och en ytterligare medarbetare från kyrkan kom också till . lämnade över åt Hamark att möta svenskar som anlände till , medan han själv for vidare för att få en överblick över situationen i området. Kyrkan kom därmed vid detta hotell att av de anländande svenskarna upplevas som statens representanter. Flera refererar till dem som tjänstemän från UD. Reaktioner över den brist på empati i bemötandet som många upplever sig ha fått från UD gäller också kyrkans med- arbetare vid . Däremot har kyrkan upplevts som ett stort stöd på andra platser, exempelvis i , där trycket på organisationen inte blev tillnärmelsevis lika stort. Kommunikation mellan konsulat, Provincial och Kommunikationen mellan de olika platser där någon form av svensk representation fanns, fungerade dåligt. Samtal via mobil- telefon fungerade inte till en början utan man var hänvisad till SMS. Men kommunikationssvårigheterna var inte endast av teknisk natur. Trots att volontärer åkte fram och tillbaka mellan och Provincial , fick frivilligarbetande vid Provincial ingen feedback från konsulatet. Kritik över konsulatets förläggningsplats Kritik har förts fram till kommissionen från såväl volontärer som privatpersoner över att konsulatet förlades till i stället för till Provincial , där andra nationer hade sin represen- tation.148 Drabbade har ansett det fel att bli tvingade att åka runt mellan ett flertal platser för att få dokument stämplade, ta finger- avtryck och få provisoriska pass utfärdade i den utsatta och påfrest- ande situation de befann sig i.149 Vissa blev mycket frustrerade och aggressiva.150 Även volontärer har ansett att det var fel placering av konsulatet då de märkte denna frustration.151 Vid Provincial fanns nödvändig utrustning och information, vilket underlättade för drabbade. En volontär uttryckte det som att beslutet att för- lägga konsulatet till var som att vid en svår situation som inträffat i låta uppsamlingsplatsen ligga i , norr om när alla andra nationer samlas vid torg.152 En annan volontär ansåg att man borde samlat kon- sulat och uppsamlingsplats för svenskar till ett hotell i närheten av Provincial , där också svenskar som anlände kunde få tillgång till bra boende.153 En man som anlände till konsulatet ansåg å andra sidan att den svenska ambassaden var föredömligt snabb med att välja som bas eftersom förutsättningarna för ett effektivt arbete fanns där.154 kom till Provincial och träffade då på den första gruppen svenskar som från av den thailändska marinen och som be- rättade om sina upplevelser. Han fick också information om att utländska beskickningar kunde sätta upp miniambassader på plat- sen, som föreföll kaotisk. stod det klart för honom att det uppstod förvirring mellan och . Anledningen till att han ändå valde att låta de konsulära ärendena hanteras vid var dels att honorärkonsulatet var placerat där, dels närheten till . besökte Provincial då han fått höra att ingen svensk representation fanns på plats. Han tog därefter beslutet att fortsätta ta emot och registrera drabbade på i stället eftersom han ansåg att traumatiserade personer hade det bättre i hotellets konferensrum än på den överfulla gräsmattan vid Provincial Hall.155 Provincial är guvernörens residens och ligger som trevånings- hus kring en gräsmatta, inne i . Här ordnade de thai- ländska myndigheterna skrivbord och telefon inne i kontorsbygg- naderna eller på gräsmattan utanför för alla intresserade nationers ambassader, för att de skulle kunna ta emot drabbade från kata- Information gick ut via radio om att platsen var officiella uppsamlingsplats för drabbade. Till Provincial kom all förstahandsinformation från de thai- ländska myndigheterna. Här fanns information om var skadade fanns registrerade, om flyg, mobiltelefoni och var de avlidna samla- des för identifiering. Utanför stod bussar med teleutrustning, och det fanns också sjukvårdsteam. I en sidobyggnad hade ett stort rum med datorer iordningställts där drabbade kunde leta efter anhöriga bland listor från bland annat sjukhusen.156 På stora anslagstavlor kunde man sätta upp foton på saknade.157 Thailändska UD:s högre tjänstemän fanns på plats för att bistå med hjälp.158 På platsen sorterades drabbade utifrån nationalitet, och mat och dryck delades ut. Hela området doftade mat. Men synen som mötte många liknades vid en krigssituation. En kvinna tyckte det påminde om kaoset i TV-serien var hög, eftersom in- formation skreks ut i megafoner.160 En landningsplats för helikopt- rar låg på andra sidan gatan, och dessa kretsade ofta över platsen.161 Hundratals svenskar kom till platsen i tron att här fanns en svensk representation. De fick hjälp av thailändska volontärer och myndighetspersoner. En svensk kvinna som anlände fick ringa sina anhöriga i utan kostnad. Hon fick också kläder, vatten, skor och mat av thailändare, eftersom hon inte hade kvar några ägodelar. De plåstrade om hennes skadade fot. Hon fick därefter transport från till flygplatsen och gratis flygresa till Volontärers arbete vid Provincial Då svenska statens representation vid platsen uteblev, uppmärk- sammade ändå svenskar som bodde i området och andra se- mestrande att det fanns ett stort behov av en svensk närvaro vid Provincial . Flera hade hört på radion om Provincial som officiell uppsamlingsplats och att tolkar behövdes. Volontärerna började sin insats med att ta emot chockade svenskar och hjälpte dem med infor- mation i den mån de hade någon att ge. De tog uppgifter om över- levande och saknade. En frivillig tog sig an uppgiften att översätta de thailändska formulären för provisoriska ID-handlingar.163 Några män som sökte sin syster fick av volontärerna information om hur de skulle gå till väga för att leta efter systern och en lista över sjukhus och uppsamlingsplatser för personer som kommit från . Sedan åkte de systematiskt runt till alla sjuk- hus.164 Frivilligarbetarna hade till en början inga datorer att bearbeta materialet i utan tecknade ned uppgifterna på papper. Uppgifterna levererades till konsulatet . De tog också emot svenska pass och olika tillhörigheter som hittats i katastrofområdena. Dessa kördes vidare till konsulatet. Men om de anländande var i behov av nya pass eller pengar, var man tvungen att hänvisa dem vidare till konsulatet. Försök gjordes av volontärerna att få ut en thailändsk myndig- hetsperson till det svenska konsulatet för att underlätta hante- ringen med de stämplar som de thailändska myndigheterna krävde. Efter ett stort mått av övertalning åkte en thailändsk representant till konsulatet, men välkomnades inte där av UD-tjänstemännen. Stämpeltvånget togs bort under onsdagen.165 UD kom på plats genom en lokalanställd receptionist vid am- bassaden i . Hon kom att sitta vid desken men hade inte befogenhet att utfärda pass. Då hon inte kunde tala svenska, fick hon ta emot en del skällsord av upprörda svenskar.166 Även thailändska volontärer hjälpte till vid den svenska mottagningen. De frivilliga organiserade även annan hjälp som de märkte att det fanns behov av. Kontakt togs med den thailändska militären och hjälporganisationer på plats. De jobbade också nära en thailändsk hjälporganisation,167 vilken svenskarna hade god hjälp av. Dessutom ordnades helikoptertransporter för hjälparbetet till . Fastboende använde sina professionella och privata nätverk för att ordna fram material. Exempelvis köptes kylcontainrar in. En chef vid ett stort internationellt företag bad leverantörer att bistå med lika många containrar som företaget självt köpte in och fick dessa. Deltillverkning av bland annat drygt 150 kistor utfördes i en annan hjälparbetares garage.168 Volontärerna åkte också runt på sjukhusen för att se hur många svenskar som fanns skadade. Många resenärer som anlände var chockade, men trots det ofta klarsynta och lugna. Människor hjälpte varandra. De som bara för- lorat ägodelar tog hand om dem som var svårare drabbade.169 Vissa reagerade dock med ilska över att volontärerna inte representerade UD.170 Volontärerna fick också ta emot hårt drabbade svenskar som an- lände och försöka hjälpa dem att efter bästa förmåga hantera olika De fick bland annat ett samtal från en man som hade sina omkomna söner i bilen och ville ha uppgifter om vilket sjuk- hus han skulle ta dem till. Frivilligarbetarna övertygade honom om att han i stället skulle ta dem till ett tempel, då det tillhör traditionen i att lämna avlidna där. De ordnade också så att en svensk präst mötte honom vid templet.171 Material och andra förnödenheter kunde oftast ordnas fram genom de thailändska myndigheterna. Men även om volontärerna utförde stora insatser fanns det situationer som de inte kunde hjälpa till att reda ut. Exempelvis kom drabbade som hittat sina avlidna anhöriga till Provincial då de behövde kylförvaring och få papper iordningsställda för transporten hem. Dessa kunde inte de frivilliga ställa ut.172 En familj som saknade en son registrerade sig den ena dagen och kom tillbaka i förhoppning om att de skulle ha funnit sonen. Besvikelsen var stor när de förstod att volontärerna varit fullt upptagna med att ta emot anmälningar.173 Volontärerna satte upp ett schema för skiftarbete så att de skulle få möjlighet till vila. Många arbetade ändå mycket långa dagar då det fanns nya eller oavslutade arbetsuppgifter att ut- föra.174 Däremellan upplevde de att det var svårt att varva ned. Tid gick för att äta, fundera och hålla kontakt med am- bassad och konsulat. De ringde också svåra samtal till drabbades anhöriga i .