sou · GTB3104 · 2006-01-01 00:00:00 — En kvinna anser att man inte kan anklaga en människa för att sakna en speciell kompetens, men man kan ifrågasätta den som valt henne för tjänsten. Vid rekrytering av personal som kan komma att sättas in i katastrofinsatser måste också social kompe- tens ingå som ett kriterium. Det krävs en personlig mognad hos den som har ledningen. Tacksamheten för den thailändska hjälpen Många är de berättelser och skildringar som kommissionen tagit del av som beskriver den stora tacksamhet som åtskilliga svenskar känner över den generösa thailändska hjälpen. Flera har positivt beskrivit den hjälp de har fått från volontärer och den thailändska lokalbefolkningen, som på ett osjälviskt sätt ställt upp med gratis transporter, mat och dryck, boende, kläder och annat. En man och hans familj satt på ett berg, när thailändare kom dit med varm mat – kycklingbröst, ris och drickyoghurt. Han hade gett sig själv ett löfte tidigare under katastrofdagen att aldrig mer besöka . Åtskilliga gånger under evakueringen från via Krabi till fick familjen hjälp av lokalbefolk- ningen. Bland annat fick han ringa hem till gratis. En thailändsk statligt anställd fiskare skjutsade honom fram och till- baka till en bank. Personalen på banken meddelade att de tyvärr inte kunde hjälpa honom med att transferera pengar, då de inte var knutna till Western Union, men de erbjöd honom pengar ur egen plånbok. När en thailändsk kvinna önskade mannen och hans familj lycka till och avslutade med att säga Please come back!, svarade han att de självklart skulle komma tillbaka. En kvinna berättar hur arbetsamt det var att komma hem efter katastrofen men att all den hjälp och värme som hon fått från thailändare har underlättat. Tacksamheten och viljan att återgälda hjälpen är stor. I detta avsnitt beskrivs händelseförloppet så som det tedde sig för de anhöriga och allmänheten i , för reseföretag och andra aktörer utanför den statliga sfären. Den första muntliga rapport om katastrofen som nådde var ett mobiltelefonsamtal vid 3-tiden på annandagens morgon till från en norsk resenär som befann sig på Sumatra. Han hann bara rapportera att han levde, innan förbindel- sen bröts.4 rapporterade Tidningarnas Telegrambyrå att ett kraftigt jordskalv hade skakat Sumatra. Nyheten vidare- befordrades i Ekots nyhetssändning , tillsammans med bedömningen att tusentals människor kunde ha skadats. började också telefonsamtal och SMS-med- delanden från drabbade att strömma in till anhöriga i . Reaktionen från många av dem som mottog samtalen var att direkt informera UD om vad som hänt. Det första samtalet kom . Svaren blev att man inte hade någon in- formation om det inträffade; de anhöriga rekommenderades att ringa om någon behövde assistans, annars den svenska ambassaden i . På ambassaden möttes den som ringde fortfarande av en automatisk telefon- svarare. Direkt efter det att flodvågorna hade träffat Thailands kuster började rapporter strömma in till reseföretagens huvudkontor. ringde servicechef i den nordiska sambandscentralen i ; han trodde först att en bomb hade exploderat utanför hotellet. kom en rapport från om bilar i poolen och bortspolade våningsplan i hotellet. Ungefär kom liknande rapporter från Sri Lanka.5 ringde destinations- chef i till jour på och berättade om vågor i Patong. Jouren kontaktade katastrofledare, kallade in för- stärkning till och skickade SMS till nyckelpersoner inom koncernen. ringde en journalist på tidningen till pressvakten vid och frågade om läget i . Janonius hade då informerats av konsulära jour- havande som vidarebefordrat de oroande uppgifter som hon hade fått från andremannen vid ambassa- den i . Janonius svar ledde till att tidningens redaktion stoppade pressarna och satte in en artikel om flodvågen. Artikeln kunde läsas på Internet . sände Tidningarnas Telegrambyrå ut en så kallad flash med följande lydelse: Många turister saknas efter att enorma flodvågor svept över semesterorten i södra , uppgav den statliga radion. kom ett något utvidgat TT-telegram som rapporterade att vågorna hade svept ut många turister i havet och att flera hotell hade evakuerats. ekosändning rapporterade om jordskalvet och flodvågorna. Detta ledde seismologen vid Geocentrum i att söka mer information via Internet. därefter börjar journalister ringa Bödvarsson för att informera sig om skalvet och om vilka mekanismer som kan leda till en . Han gjorde bedömningen att läget var bekymmer- samt mot bakgrund av skalvets styrka och det stora antalet svenska resenärer i området.6 Numret till växeln lämnades ut till massmedia tillsammans med beskedet att anhöriga kunde ringa detta nummer, vilket mycket snart skapade ett starkt tryck mot växeln. Olika kategorier av personer hörde av sig. Direkt från ringde personer för att rapportera vad som hänt och om personer som var välbehållna, skadade eller saknade. Flera av dem var upprivna av det som inträffat men kunde ändå lämna konkreta redogörelser för vad som hänt och förklara att man behövde assistans. En andra kategori som ringde var anhöriga i . En del hade fått telefonsamtal direkt från anhöriga i regionen och ville vidarebefordra uppgifter av nyssnämnt slag till UD. En tredje kategori var anhöriga som hade hört om katastrofen via massmedia men inte fått någon kontakt med släkt eller vänner som befann sig i regionen och därför ville anmäla dessa personer som saknade. De efterfrågade också ytterligare information om katastrofens omfattning, var man kunde få information i regionen, vad som gällde för hemresa och så vidare. En fjärde kategori var personer som inte hade någon särskild anknytning till regionen men som ville informera sig om vad som hade hänt. De svar som dessa personer fick var knapphändiga. Personalen i växeln var instruerad att inte själv ta emot uppgifter utan vidare- befordra samtalen till UD:s konsulära avdelning, men ungefär började växelpersonalen ändå ta emot uppgifter, eftersom den upplevde att väntetiderna vid vidarekoppling till UD trots viss personalförstärkning blev orimligt långa. var väntetiden en timme.7 De anhöriga sökte på hemsidor hos myndig- heter och i svenska och utländska massmedia. Man skickade e-post och fax till UD, reseföretagen, och Alarm,8 liksom till ambassaden i , konsulatet i och andra myndigheter. rikskommunikationscentral fick den första rapporten om flodvågen och det stora antalet svenskar i området, vilket följdes av ett växande antal under dagen.9 kom ett telefonsamtal till Räddnings- verkets jourhavande med en rapport från och en anmodan att göra en insats för de svenskar i området som hade drabbats.10 Samtalet följdes av flera liknande, vilket dock inte ledde till några omedelbara åtgärder från verkets sida. sände TT ut ett telegram med nyheten att premiärminister hade beordrat att de områden som hade drabbats av flodvågen skulle evakueras. Det handlade enligt telegrammet om riskområdena i tre provinseer i södra , inklusive turistön . Den som såg på brittiska SkyNews fick samma besked. långt och handlade om , Krabi och . Det talades om totalförstörda hotell, brutna kommunikatio- ner och skadade turister. sändes uppgifter om 1 300 skadade och över 100 döda i , också bland turister. Den brittiske ambassadören intervjuades vid lunchtid.11 Andremannen vid ambassaden i , , rapporterade om två avlidna svenskar i en intervju . höll dock fast vid beskedet att inga svenskar var bekräftat omkomna. Viss förvirring skapades av ett felaktigt meddelande från TT med innebörden att alla svenskar i befann sig utom fara. UD reagerade till TT och påpekade att något sådant besked aldrig lämnats, och en rättelse sändes ut . Det felaktiga meddelandet kom dock att vålla diskussion i massmedia efteråt. Reseföretagen fick allt mer oroande rapporter från regionen. rapporterade en av med- arbetare att hela var ödelagt. Något senare kom ett SMS från en medarbetare som varit på utflykt från och inte kunde återvända.12 Andra, som försökte ta sig fram bilvägen, miss- lyckades med detta. Det förekom också kontakter mellan rese- företagen och beträffande bland annat behovet av ambulanstransporter.13 Parallellt sökte man på finna ledig transportkapacitet via kontakter i . och kvällen sändes personal från Fritids- resors huvudkontor, från Nordic Assistance och från till Thailand.14 Reseföretagens avgångar till och ställdes in i avvaktan på närmare information. meddelade UD att man avrådde från resor till och till södra västkust. Beslutet sändes ut till reseföretagen och lades ut på UD:s hemsida. Från lunch och framåt intensifierades rapporteringen från regio- nen. TV4 och SVT hade extra nyhetssändningar löpande, och tid- ningars nätupplagor uppdaterades kontinuerligt med rapporter om ett växande antal omkomna och skadade. Några rubriker ger en uppfattning om rapporteringen: –Flodvågor tog över 11 000 liv –Här är total förödelse. reporter på plats rappor- terar –Barnfamilj instängd av vattenmassorna –Så drabbades svenska turister av jättevågorna –Paradisön krossad av vågor –Svenska turister vittnar om förödelsen Biståndsministern medverkade i TV och kvällen. Fokus i dessa sändningar låg på biståndsinsatsen till . Trycket ökade ständigt på växel, och svårig- heterna att komma fram rapporterades också i massmedia. Växelns kösystem visade på 99 väntande. Växel- displayen är dock endast tvåsiffrig och det går det inte att säga hur många som egentligen ringde till växeln.15 togs 890 samtal emot eller vidarebefordrades, 2 200, 2 840, varefter belastningen sjönk.16 Under normala dagar kan växeln vidarebefordra omkring 3 000 samtal; anledningen till att siffran för de aktuella dygnen är lägre är att telefonisterna inte bara vidarebefordrade samtal utan efterhand började ta emot uppgifter. Frågan om mottagningskapaciteten togs upp under annandagskvällen i telefonsamtal mellan personer i Utrikesdeparte- mentets ledning. Man beslöt att försöka förbättra svarskapaciteten på departementet och bemanningen i regionen. Under annandags- kvällen inkom till UD också listor från ambassaden i på skadade och döda.17 meddelade i en pressrelease att var hårt drabbat och att man inte lyckats få kontakt med sin personal där. hade en representant för kontakt med biträdande chefen för på UD, . Av detta samtal framgick det att var klar över det mycket allvarliga läget i klarnade bilden av katastrofens omfattning, och det blev alltmer uppenbart, även för den som inte aktivt sökte information, att antalet drabbade svenska medborgare var stort. publicerade TT en kort intervju med ambassadören i , som befarade att många svenskar hade omkommit. citerade TT thailändska regeringskällor som uttryckte farhågor för dödssiffror kring 1 000 personer. Antalet påträffade skadade var då enligt TT 5 000.19 landade ett plan med My Travel- resenärer på och togs emot av kristeam från rese- arrangörerna och myndigheterna. hade ledning ett möte, där man bland annat beslöt att förstärka personalstyrkan vid ambassaden i och den konsulära gruppen på UD för att öka svarskapaciteten. Man skapade också ett särskilt gruppnummer för anhöriga och drabbade i växel för att för- stärka mottagningskapaciteten. Vidare beslöts om förenklad inrese- rutin för resenärer från regionen och krishjälp vid ankomsten. Trycket mot växeln fortsatte dock att öka, och det nya grupp- numret visade sig inte lösa problemet. Väntetiderna var fortfarande mycket långa, och de anhöriga eller drabbade som kom fram till en handläggare fick ofta oklara, motstridiga eller i vissa fall felaktiga besked. Många fick lämna samma uppgifter varje gång de ringde till UD och fick intrycket att mottagandet av upp- gifterna inte sköttes professionellt. Andra blev lovade en återupp- ringning men fick ingen. Det finns också exempel på att de som kontaktade UD fick en tillfredsställande återkoppling på sina samtal, ibland från samma person som de ursprungligen talade med. Det saknades struktur på informationsinhämtningen, och sam- manblandning av personuppgifter förekom. Många blev uppringda av UD-tjänstemän som bekräftade att deras anhöriga fanns på listan över saknade för att senare bli uppringda av andra tjänstemän som undrade om deras anhöriga fortfarande var saknade. Detta var ett försök från departementets sida att kvalitetssäkra uppgifterna men upplevdes som förvirrat av de anhöriga. Några av dem som försökte nå UD och som inte lyckades komma fram eller inte fick den information de sökte beslutade sig att själva resa till för att leta efter sina anhöriga eller finnas tillgängliga för dem som befann sig på sjukhus. hölls den första presskonferensen, ledd av statsminister . Vid presskonferensen ställdes frågor bland annat om en statlig insats för drabbade svenskar i regionen, eftersom det då var känt att andra länder redan var i gång med offentligt organiserade räddnings- och evakueringsinsatser. Statsministern svarade att regeringen var beredd att göra en sådan insats om en framställan kom från reseföretagen, som ansågs ha det primära ansvaret. Som svar på detta uttalande kom att, enligt egen utsaga, förnya sina tidigare framförda krav på extra transportkapacitet, ett kriscentrum i och resurser för att söka efter saknade och identifiering av omkomna. Framställningen bekräftades sedan per e-post till klockan 19.22.20 Många frågor blev dock obesvarade vid presskonferensen, vilket föranledde statsministern att utlysa en ny presskonferens . Denna leddes av kabinettssekreterare och statssekreterare . Även efter denna press- konferens kvarstod dock många frågetecken beträffande både läget i regionen och regeringens eget arbete med krishanteringen. upprepade att ansvaret för resenärerna låg på rese- företagen men att dessa strax före presskonferensen fört fram önskemål om statliga insatser. kontaktade förste hovmarskalken statssekreteraren och framförde H M Konungens önskemål om att få information av statsministern om händelseförloppet. Önskemålet skall ses mot bakgrund av en bestämmelse i regeringsformen om att statschefen skall hållas in- formerad av statsministern om rikets angelägenheter. återkom senare med besked om att stats- ministern då var förhindrad på grund av presskonferensen. erbjöd sig att lämna H M Konungen information. Så skedde per telefon . Därefter förekom ytterligare sådana informationstillfällen. beslöt man efter diskussioner att engagera ett call- center för att avlasta växel, mot bakgrund av att gruppnumret inte hade löst problemet. Callcentret skulle hantera de rutinartade samtalen, det vill säga dem som handlade om att lämna uppgifter om saknade eller återfunna. Alla andra samtal skulle vidarebefordras till handläggare på UD:s konsulära avdel- ning. Callcentret inledde sitt arbete , vilket ledde till en viss avlastning av växel. Många samtal kopplades dock vidare, vilket innebar att väntetiderna var fortsatt långa. Led- ningen av arbetet med anmälningar och registrering var fortfarande ofullgången, vilket ledde till fortsatt oro och frustration bland dem som ringde. De handläggare som mobiliserats för att öka svars- kapaciteten hade ett mycket begränsat mandat och kunde inte lämna mer information än vad som fanns tillgänglig via massmedia. Som en metod för att förbättra informationsläget föreslogs vid ett möte massutskick av SMS-meddelanden till svenska mobiltelefoninnehavare i . Detta förslag genom- fördes också, vilket ledde till att svenska medborgare som saknades men var välbehållna eller bara lindrigt skadade hörde av sig till an- höriga i . togs ett beslut av konsulära avdelningen att tillämpa lagen om konsulärt bistånd mer generöst än dittills hade skett. Det skulle klargöras att någon återbetalning av bidrag inte skulle komma att krävas, bara en kvittering av det mottagna bidraget. Det dröjde dock innan detta beslut nådde ut till alla de handläggare som hade kontakt med allmänheten i regionen eller i . arbetade man också med den statliga insatsen för att stärka lufttransportkapaciteten från regionen. En inledande kontakt hade tagits med SAS, men bolaget hade svårigheter att ställa upp med erforderlig kapacitet inom vad som ansågs vara rimlig tid. I avvaktan på SAS insats sökte UD kompletterande kapacitet hos några andra flygbolag, vilket innebar att de statligt organiserade hemtransporterna kom att skötas av en kombination av SAS och andra flygbolag. De anhöriga som kontaktade UD för att lämna eller få information upplevde fortfarande stora problem, trots de försök som gjordes inom att strukturera mottagningen av samtal och registrering. De listor som successivt byggts upp hade stora brister. Uppgifterna stod bara delvis i bokstavs- ordning. Listorna var ofullständigt rubricerade, vilket i något fall ledde till att felaktiga uppgifter lämnades till anhöriga. I ett fall fick en anhörig beskedet att samtliga familjemedlemmar var välbehållna och uppmanades att åka till för att ta emot dem. fick han beskedet att flera av dem i själva verket hade omkommit. Handläggarna var förbjudna att lämna ut personuppgifter om omkomna eller skadade som befann sig på sjukhus i ; indi- viduppgifter lämnas endast av den lokala polismyndigheten. När det nya systemet för registrering togs i drift, doldes därför upp- gifter om de omkomna för handläggarna för att göra det praktiskt omöjligt att lämna ut några uppgifter. Det ledde emellertid till att anhöriga som ringde på nytt fick beskedet att de personer de tidigare lämnat uppgifter om inte fanns med i registret och att en ny registrering skedde, med ytterligare dubbleringar som följd.21 Den officiella uppskattningen av antalet svenska saknade var den 29 omkring 2 500. Handläggningen började komma in i ett något mer organiserat skede. Listhanteringen drogs fort- farande med stora problem. Man inledde nu ett arbete med att kvalitetssäkra uppgifterna, vilket skedde på en rad olika sätt: återuppringning av dem som hade lämnat uppgifter, kontroll av stavning av namn för att eliminera dubbletter etcetera. Arbetet handikappades av att det inte fanns någon lokal databas i att verifiera uppgifterna mot. I brist på bättre ut- nyttjades de så kallade Gula sidorna/Privatpersoner på nätet av vissa handläggare.22 De första planen med hemvändande svenskar anlände till . var då inte uppbyggd, men därefter fanns ett kriscentrum för väntande anhöriga med poliser, psykologer, präster, sjukvårds- personal, Röda kors-frivilliga och andra på plats. Känslorna över mottagandet på var blandade men till övervägande del positiva. Många menade dock att den hjälp som väntade på borde ha funnits på plats i och be- skriver mottagandet i som absurt – efter att inte ha sett någon vare sig i eller på mötte man mängder av myndighetsrepresentanter och organisationer på plats på . För vissa av de anhöriga blev det en lång väntan i ovisshet, i vissa fall . De väntande fick stöd från de frivilligorganisationer som var närvarande – någon att tala med, hjälp med information om läget i och annat. En stor andel av de drabbade och anhöriga har känt av psykiska effekter av katastrofen. Även personer som inte förlorat någon nära anhörig eller vän har påverkats kraftigt av katastrofen. Många har själva hamnat i vågen och kämpat för sina liv, men även personer som på avstånd bevittnat vågen och dess konsekvenser har utsatts för hög psykisk stress. Först har en del personer insett att de behöver professionell hjälp med att hantera chocken efter katastrofen. Personer som själva varit fysiskt oskadda men som förlorat nära anhöriga ägnade i många fall mycket tid åt att leta på katastrofområdena, i sjukhus och tempel. Dessa har utsatts för starka påfrestningar men har inte alltid fångats upp av omgivningen och fått professionell hjälp. Det har förekommit självmordsförsök innan hjälp satts in. Många har skjutit upp sorgearbetet efter sina omkomna i väntan på identifieringen. Även personer som skadats svårt har skjutit på chocken och sorgearbetet framåt i tiden. Detta kan också gälla föräldrar vars barn blivit skadade eller mått psykiskt dåligt efter hemkomsten. De har fokuserat på att få barnen i balans och skjutit upp omsorgen om sin egen hälsa. Drabbade personer har också upplevt att människor i omgivningen saknar förståelse för att de psykiska konsekvenserna för de drabbade tar tid att bearbeta. Den hjälp de drabbade av fått efter återkomsten till har varierat betydligt, delvis beroende på vilken kommun eller landsting som man tillhört. Relativt många har uppgett att de inte fått någon hjälp alls, andra att de fått skaffa stöd på egen hand. Ytterligare personer har sökt men inte fått del av någon hjälp. Vissa har menat att öppenvården eller kommunanställda kuratorer inte haft förmåga att relatera till katastrofen och att de inte fått den vård de varit i behov av. De har önskat att dessa personer haft erfarenhet av katastrofer och traumapsykologi. Psykologstöd har ordnats genom arbetsgivare eller privata försäkringar, och många är positiva till denna hjälp. Bland andra Röda korset och Svenska kyrkan har ordnat samtalsgrupper och också kontaktat drabbade direkt, vilket uppskattats. avreste för att inleda sitt arbete med identifiering av avlidna inom ramen för det internationella samarbetet. meddelades att man vid partiledar- överläggningar kommit överens om att utnyttja den så kallade PKU-biobanken för identifiering av de avlidna. Den nödvändiga lagändringen hanterades skyndsamt som ett utskottsinitiativ av , och det formella beslutet fattades . De flesta personer som tagit upp identifieringen av de omkomna har uttryckt att de varit nöjda med polisens professionella hante- ring av kontakter. En kvinna fick beskedet att hennes dotter var identifierad på en mobiltelefon då hon körde bil, vilket hon inte tyckte var rätt sätt. Informationen kring identifieringen har av många ansetts otill- fredsställande. Olika instanser har givit motstridiga uppgifter. Efter initiativ från en förening för föräldrar med saknade barn skapades ett veckobrev med information från konsulatet i och ar- betet med identifieringen. har givit personer som sak- nar anhöriga en viktig livlina i tillvaron. Några anhöriga fick hjälp av volontärgruppen Souls, en Internet-baserad global förening som sammanställde detaljbilder av kännetecken på de omkomna. som användes var en kopia av det material som de thailändska myndigheterna lade ut på nätet . Mottagningen av de omkomna på utanför har av många anhöriga – dock inte alla – varit uppskattad. De anhöriga har inte alltid informerats om att de i stället kunnat välja att ta emot de avlidna i sin hemstad. Beskrivningen i detta avsnitt bygger på de redovisningar som har lämnats av berörda myndigheter och på utfrågningar med ett stort antal tjänstemän.23 Avsnittet inleds med en kort beskrivning av de berörda myndigheterna, deras organisation och krisberedskap som den såg ut vid tiden för katastrofen. är en enda sammanhållen myndighet och består av de enskilda departementen, Statsrådsberedningen (som bland annat är statsministerns kansli) och förvaltningsavdelningen (som har hand om gemensamma resurser och den gemensamma servicen).24 Statsministern är chef för såväl som Statsrådsberedningen. Den grundläggande principen för myndigheternas krishantering, och därmed även krisberedskap, är den så kallade ansvarsprincipen, som innebär att den som har ansvar för en verksamhet i fred även skall ha ansvaret under kriser och i krig.25 Varje departement har således ansvar för att det finns en tillräcklig förmåga att hantera kriser inom det egna verksamhetsområdet. Om en kris skulle falla inom flera departements verksamhetsområden, skall den handläggas i det departement dit den huvudsakligen hör. Det departement som främst berörs har ansvar för samordning av övriga departements verksamhet. Skulle det till en början vara oklart vilket departement som skall vara samordnande, skall Stats- rådsberedningen klargöra vilket departement som har det över- gripande samordningsansvaret. Regeringsärenden som faller inom flera departements verksamhetsområden skall beredas i samråd med övriga berörda departement (gemensam beredning).