sou · GTB354d3 · 2006-01-01 00:00:00 — kan man tänka sig att det blir möjligt att via salivprov även avläsa om den intagne är påverkad av något otillåtet medel. En annan teknik som används är att genom prov av hår mäta ev. drogintag och det även efter det att intaget skett. Enligt kommitténs mening är det emellertid viktigt att varje slag av provtagning blir föremål för noggrant övervägande där får möjlighet att ta ställning till om och i så fall under vilka förutsättningar det skall vara ett tillåtet ingrepp i en persons integritet. Med denna utgångs- punkt är det nödvändigt att i lag precisera vilka slags provtagningar som skall få ske. Kommittén har inte fått uppgifter om att det finns behov av eller möjligheter för kriminalvården att utföra andra provtagningar än de som är uppräknade i bestämmelsen om provtagning. Någon ändring i detta avseende är därför inte aktuell. Reglering av när provtagning får ske Den nuvarande regeln om provtagning ger kriminalvården en generell möjlighet att genomföra provtagning. Regeln har gjort det möjligt för varje anstalt att utforma sina egna rutiner för när och hur ofta provtagning skall ske. Av kriminalvårdens redovisning om drogsituationen framgår att knappt 93 000 urinprov togs och analyserades under . togs som mest knappt 110 000 prov som analyserades och som lägst 80 000 sådana prov. Varje intagen lämnade urinprov i genomsnitt . Vid vissa anstalter eller avdelningar med särskild riktad verksamhet mot narkotika tas ett stort antal urinprov. Andra anstalter tar jämförelsevis få prov. Det kan enligt kriminalvårdens bedömning i nämnda redovisning om drogsituationen bero på olikheter i sammansättningen av intagna. De tio anstalter som tog flest antal prov svarade för cirka 50 000 prov, dvs. av de tagna och analyserade proven. De tio anstalter som tagit flest prov i för- hållande till sin beläggning ingår samtliga utom en i den särskilda satsningen mot narkotika och har behandlings- eller motivations- platser. Av de tio anstalter som tar minst prov i förhållande till sin beläggning är hälften öppna anstalter. Den återstående hälften består av tre stora slutna anstalter. Antalet prov i förhållande till beläggningen varierade kraftigt, från 0,6 till 40 prov per 100 vård- dygn. Vanligtvis tas urinprov stickprovsvis. Närmare 69 000 prov eller av proven togs av den anledningen . Näst vanligast var de prov som togs vid ankomsten. Ankomstproven utgjorde av de tagna proven. Prov har i övriga fall tagits efter vistelse utanför anstalt (), som villkor för permis- sion (2,), vid misstanke om bruk av narkotika (1,) efter obevakat besök (0,) vid misstanke om narkotikaförekomst på anstalten (0,) och vid misstanke om fusk vid tidigare provtagning (0,). Här kan nämnas att det inte finns någon statistik som utvisar hur ofta blodprov och utandningsprov tas på intagna. är det cannabis, bensodiazepiner och centralstimulerande medel som hittas i urinproven (varje ämne i cirka ¼ av urinproven). Opiater förekommer i vart tionde prov. Subutex hittades i närmare 100 prov . Av de 93 000 prov som togs var negativa. Av de prov som var positiva hade gjorts stick- provsvis och prov vid ankomsten. Av de prov som tagits på grund av misstanke om bruk av narkotika var positiva. Av de prov som tagits efter obevakat besök var positiva. Här bör tilläggas att det saknas tillförlitlig statistik över hur ofta intagna vägrar att lämna begärda prov. Det föreligger därför en osäkerhet vad gäller hur många intagna som skulle ha lämnat ett positivt urinprov. Det stora antalet negativa provsvar anser kommittén i sig talar för att man bör se över regleringen av provtagning. Kriminalvården har haft en allmän möjlighet att genomföra urinprov. Den innebär att den intagne är skyldig att på anmaning avlägga begärt prov. I bestämmelsens ursprungliga lydelse var urinprov- tagning endast möjlig när det fanns misstanke om bruk av narkotika. När den generella provtagningen infördes anförde regeringen att denna möjlighet självfallet inte borde utnyttjas annat än när det fanns skäl till det (prop. 1980/81:1 s. 36). påpekade regeringen att kontrollerna kunde fylla en preventiv funktion även om inte samtliga prov analyseras. Som framgår av redovisningen ovan tas många urinprover vid ankomsten men de flesta tas stickprovsvis. Antalet s.k. riktade prov dvs. provtagning i samband med vistelser utanför anstalt och permission är förhållandevis få, liksom antalet prov som tas vid misstanke om narkotikamissbruk. Enligt kommitténs mening finns det skäl att mot bakgrund av resultatet av provtagningen styra upp möjligheten att ta prover. Här bör tilläggas att det av statistiken inte framgår hur många prover som tas på anstalterna som inte analyseras. Med förmånssystemet minskar behovet av att stick- provsvis ta prover i allmänpreventivt syfte. Den övervägande risken för provtagning får inte heller bli ett självändamål med prov- Provtagningen måste kunna ha till effekt att narkotikan på anstalterna minskar och att de intagna som är motiverade att komma ifrån sitt missbruk skall få möjligheter till det. Enligt kommitténs mening är det i syfte att hålla anstalterna fria från narkotika motiverat att ta prover vid intagning i anstalt, vid misstanke om bruk av narkotika, före eller efter vistelser utanför anstalt och före eller efter okontrollerade besök. Provtagning bör även få ske stickprovsvis om det allmänt sett kan antas föreligga en risk för att de otillåtna medlen förs in till en viss grupp intagna. De stickprovsvisa kontrollerna bör därför ske i olika omfattning beroende på de risker som bedöms finnas för att intagna på en viss anstalt eller en viss avdelning missbrukar narkotika eller andra droger. Det av kommittén föreslagna förmånssystemet innebär att endast de intagna som uppfyller kraven i avsnitt 11.3.2 på sköt- samhet har möjlighet att bli uppflyttad till en förhöjd nivå i förmånssystemet. På de förhöjda nivåerna skall drogfrihet gälla. För att en intagen skall bli uppflyttad till en sådan förhöjd nivå skall den intagne lämna ett prov som är negativt vad beträffar narkotika, dopningsmedel och hälsofarliga medel. Prov bör därför även få tas inför beslut om uppflyttning i förmånssystemet1. Kommittén anser att det av lagregeln bör framgå i vilka situationer provtagning kan ske. Inför beslut om uppflyttning till en förhöjd nivå i förmånssystemet skall prov tas. Prov skall vidare få tas vid misstanke om missbruk. I övriga situationer får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddela närmare föreskrifter om provtagning skall ske med en viss regel- bundenhet eller stickprovsvis. Avgörande för hur ofta provtagning skall ske i dessa situationer är den allmänna risken för att narkotika missbrukas och förs in till en anstalt eller avdelning. För intagna på en förhöjd nivå i förmånssystemet måste riskerna normalt antas vara mindre än för de på grundnivån. När det gäller intagna på behandlingsavdelning är situationen speciell. behöver de intagna där en förhållandevis regelbunden provtagning för att få det stöd och den kontroll som behövs för att den intagne skall orka hålla sig narkotikafri. Inom ramen för narkotikaplatserna kan det därför finnas behov av mer regelbundna provtagningar även på en 1 När den allmänna möjligheten att ta prover infördes var påföljden för urinprovsvägran att den intagne förflyttades (jfr prop. 1980/81:1 s. 36 som hänvisar till gällande praxis enligt prop. 1978/79:62 s. 34). SOU 2005:54 Kontrollåtgärder i anstalt avdelning där de intagna befinner sig på en förhöjd nivå i förmånssystemet. Här kan tilläggas att regeringen i lagråds- remissen Utökad möjlighet till drogkontroller i häkte föreslagit att blod-, urin- eller utandningsprov skall få tas på en häktad som samtycker till det, om det behövs för att utreda den häktades drog- konsumtion inför en vård- eller behandlingsinsats. är det endast möjligt att ta sådana prov om det finns misstanke om påverkan av sådana medel eller varor. Syftet med förslaget är att den häktade skall kunna påvisa drogfrihet för att t.ex. få möjlighet att placeras på en särskild narkotikaavdelning inom kriminalvården eller dömas till skyddstillsyn med föreskrift om kontraktsvård. Lagrådet hade ingen erinran mot förslaget och lagstiftningsärendet är under fortsatt beredning inom . Kommittén har fått veta att praxis för urinprovstagning varierar stort mellan olika anstalter. Kommittén vill framhålla betydelsen av att reglerna tillämpas enhetligt inom kriminalvården. Det är kriminalvårdens ansvar att se till att provtagningen utformas på ett konsekvent sätt inom kriminalvården utifrån den allmänna risk för missbruk och införsel som bedöms finnas på en viss anstalt eller en viss avdelning. En förutsättning för detta är givetvis att det finns tillförlitliga uppgifter om hur provtagningen går till på de olika anstalterna. Undantag skall i likhet med gälla om det finns medicinska och liknande skäl för det. Vid urinprovstagning skall den intagne informeras om att det är fråga om provtagning, se JO 1989/90 s. 111. Provet skall vidare lämnas i därför avsett kärl. Ett urinprov anses avslutat när den intagne lämnat sin urin i därför avsett kärl. Det finns därför inte något lagligt stöd för att därefter tvinga den intagne att hälla över urinen i t.ex. ett provrör (jfr JO 1998/99 s 129). Här kan även nämnas att JO i ett beslut från (JO 2000/01 s. 218) inte funnit anledning att kritisera kriminalvården för att i samband med urinprovstagning uppmana den intagne att avlägsna menstruationsskydd (tampong och binda) inför urinprovslämnandet. JO uttalade att sådan provtagning skall ske utan onödigt obehag för den intagna och att det var bra att KVS övervägde att i sina allmänna råd närmare redogöra för hur urinprovstagning på kvinnliga intagna bör ske. Kommittén föreslår att bestämmelsen om hänsynstagande till intagen vid undersökning uttryckligen görs tillämplig även på provtagning av olika slag. Se vidare nedan under avsnitt 18.7.2. Enligt 52 c § KvaL får kroppsvisitation eller kroppsbesiktning inte göras mer ingående än vad ändamålet kräver. All den hänsyn som omständigheterna medger skall iakttas. Om möjligt skall ett vittne närvara. Av andra stycket följer att kroppsvisitation eller kropps- besiktning av en kvinna inte får verkställas eller bevittnas av annan än en kvinna eller legitimerad sjuksköterska. Följande åtgärder får emellertid verkställas och bevittnas av en man, nämligen 1.kroppsvisitation som avses i 52 a tredje stycket, 2.kroppsvisitation som enbart innebär att föremål som en person bär med sig undersöks, 3.kroppsvisitation som sker med metalldetektor eller liknande teknisk anordning, och 4.kroppsbesiktning som enbart innebär att blodprov eller alkoholutandningsprov tas. Kommitténs förslag: Vid kroppsvisitation, kroppsbesiktning och provtagning som avses i avsnitt 18.6.2 skall all den hänsyn som omständigheterna medger visas. Om det är möjligt skall undersökningen utföras i närvaro av ett vittne. Kroppsvisitation eller kroppsbesiktning av en kvinna får inte verkställas eller bevittnas av annan än kvinna, läkare eller legitimerad sjuksköterska. Följande åtgärder får emellertid verkställas och bevittnas av en man som inte är läkare eller legitimerad sjuksköterska, nämligen 1.kroppsvisitation som sker i syfte att söka efter vapen eller andra farliga föremål när det är nödvändigt av säkerhetsskäl, 2.kroppsvisitation som enbart innebär att föremål som en person bär med sig undersöks, SOU 2005:54 Kontrollåtgärder i anstalt 3. kroppsvisitation som sker med metalldetektor eller liknande anordning, och 4. kroppsbesiktning som enbart innebär att blodprov eller alkoholutandningsprov tas. Enligt kommitténs mening bör den här behandlade bestämmelsen om hur undersökningen skall gå till och de särskilda hänsyn som skall tas även gälla vid provtagning enligt avsnitt 18.6.2. är det som ovan angetts något oklart om urinprov innefattas i begreppet kroppsbesiktning och därmed att den här behandlade bestäm- melsen gäller vid sådan provtagning. Det förhållandet att bestämmelsen (52 c §) har tagits in före bestämmelsen om provtagning (52 d §) bidrar inte till någon ökad förståelse av den förstnämnda bestämmelsens tillämpningsområde. I förtydligande syfte föreslås därför att bestämmelsen om hänsyn till den undersökte uttryckligen hänvisar även till bestämmelsen om provtagning och att den tas in i lagen efter den bestämmelsen. Här kan även tilläggas att den i avsnitt 18.3 föreslagna proportionalitetsregeln syftar till att klargöra att kriminalvårdens personal skall ta sådan hänsyn som behövs för att förebygga att en intagen orsakas kroppsliga eller psykiska men (jfr den nuvarande bestämmelsen i 53 § KvaL) Enligt huvudregeln i den här behandlade bestämmelsen får kropps- visitation eller kroppsbesiktning av en kvinna verkställas eller bevittnas endast av annan kvinna, läkare eller legitimerad sjuk- sköterska. I lagrådsremissen om allmän inpasseringskontroll i vissa kriminalvårdsanstalter och häkten föreslog regeringen att bestäm- melsen skulle göras könsneutral. Lagrådet hade ingen erinran mot det. Mot bakgrund av att det under den fortsatta beredningen av lagstiftningsärendet framkommit att en könsneutral regel skulle leda till stora praktiska problem inom kriminalvården gjorde regeringen emellertid i propositionen bedömningen att någon sådan ändring inte borde göras. Regeringen ansåg dock att frågan ytterligare borde övervägas och att det lämpligen kunde ske inom ramen för uppdrag (se prop. 2003/04:3 s. 33–34). När det gäller kriminalvårdens personalsituation har några avgör- ande förändringar inte inträtt i förhållande till vad som gällde vid nämnda propositions avlämnande . Då anförde regeringen följande. Kroppsvisitationer och kroppsbesiktningar är ofta förekommande inslag i den dagliga verksamheten vid häkten och anstalter. Vid många anstalter kontrolleras alla intagna efter varje besök och utevistelse. Urinprov är också vanligt förekommande, speciellt på behandlings- avdelningar. Den helt övervägande delen av de intagna i häkten och anstalter i landet utgörs av män. Antalet kontrollåtgärder riktade mot män är därför mycket stort. När det gäller kriminalvårdens personal är en betydande andel kvinnor. I kategorin vårdpersonal är ca en tredjedel kvinnor. Det är en strävan inom kriminalvården att fler kvinnor skall söka sig till arbete i anstalter och häkten, som har varit mansdominerade arbetsplatser. Dessa förhållanden innebär att kriminalvården inte utan betydande praktiska problem och kostnader kan omorganisera sin verksamhet så att i stort sett bara män utför kontrollerna i fråga. Regeringen ansåg mot bakgrund härav att någon ändring av regeln i andra stycket inte skall göras. Här kan tilläggas att den regel som utgjort förebild för den i KvaL, dvs. regeln i 28 kap. 13 § tredje stycket , ännu inte har fått en könsneutral utform- ning. Manliga intagna har dessutom ett visst skydd mot kontroll- åtgärder utförda av kvinnlig personal även utan en sådan könsneutral lagregel. När det gäller kroppsvisitation, kroppsbesiktning och prov- tagning framgår det av KVS föreskrifter och allmänna råd att hänsyn bör tas till intagna som på grund av religiösa, etniska, kulturella eller andra skäl anser det kränkande att låta sig undersökas av personal av motsatt kön (KVVFS 2005:2). Även JO har uttalat att man om det är möjligt bör undvika att manliga intagna undersöks av kvinnliga tjänstemän, även om det inte uttryckligen anges i lagen (JO beslut , dnr 2943-1998). Kommittén utgår från att anstalterna följer JO:s beslut. Mot bakgrund av det här anförda finner kommittén att det inte är möjligt att nu införa en könsneutral regel. Vi förutsätter dock att kriminalvården i största möjliga utsträckning ändå tillämpar bestäm- melsen könsneutralt. 18.8Kontroll av bostadsrum och privat egendom Kontroll av bostadsrummen i en anstalt eller intagnas privata egendom regleras i kriminalvårdens föreskrifter (4 kap. 22–23 §§ KVVFS 2005:2). Av dessa föreskrifter framgår att skall visitera intagnas bostadsrum efter behov så att rätt nivå upprätthålls vad gäller ordning och säkerhet. Vidare framgår att fortlöpande skall analysera behovet av sådana visitationer och att vid visitation av den intagnes bostads- rum normalt minst två tjänstemän skall delta, när omhänder- tagandet av egendom är aktuell. Av de allmänna råden till före- skrifterna framgår att visitationer av bostadsrum och allmänna utrymmen bör omfatta kontroll av ren säkerhetskaraktär, av hygieniska förhållanden, av den intagnes innehav av personliga tillhörigheter och av tecken på skadegörelse. Kommitténs förslag: I lagen bör tas in bestämmelser om att kriminalvården får undersöka alla utrymmen i en anstalt och all egendom som påträffas i anstalten. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om sådan undersökning skall ske för en viss eller vissa grupper intagna och i vilken omfattning det skall ske, dvs. om det skall ske regelbundet eller stickprovsvis. Kriminalvården anses ha befogenhet att undersöka sina förvarings- lokaler och den egendom som finns i dessa i syfte bl.a. att vidmakthålla frihetsberövandet (se prop. 1978/79:62 s. 28 och JO 1999/2000 s. 148 och JO 1997/98 s. 190 f.). Av beskrivningen ovan (avsnitt 18.1) framgår att varje med- borgare gentemot det allmänna är skyddad mot bl.a. husrannsakan och liknande intrång (2 kap. 6 § RF). Med husrannsakan i grundlagens mening förstås varje av myndighet företagen undersökning av hus, rum eller slutet förvaringsställe, oavsett syftet med undersökningen (prop. 1973:90 s. 246). Med liknande intrång avses intrång som inte sker i undersökningssyfte (prop. 1975/76:209 s. 147). Samma terminologi används i regeln om husrannsakan i 28 kap. 1 § . föreslog i sitt betänkande Verkställighet av fängelsestraff (SOU 1993:76) att kriminalvårdens undersökning av bostadsrum och intagnas tillhörigheter skulle lagregleras. Förslaget har dock inte lett till lagstiftning2. Regeringen har tidigare tagit ställning i frågan. I samband med införandet av reglerna i KvaL om kroppsvisitation och kropps- besiktning gjorde regeringen bedömningen att själva frihets- berövandet innebär en rättighetsinskränkning av så övergripande och vittgående slag att undersökningar av förvaringslokalen eller av egendom inom denna som de intagna inte bär på eller med sig i jämförelse därmed framstår som helt underordnade åtgärder (prop. 1978/79:62 s. 28 f.). Enligt regeringen kunde de intagna i förhållande till myndigheterna självfallet inte tillerkännas någon egentlig besittningsrätt eller ens dispositionsrätt över förvarings- lokalen. Regeringen fann att det låg i sakens natur att under- sökningar av lokaler som utnyttjas för förvaring av dem som har berövats friheten får företas utan särskilt författningsstöd i den utsträckning som behövs för ett effektivt vidmakthållande av frihetsinskränkningen. Detsamma gäller i fråga om all den egendom som finns inom förvaringslokalen så länge den kan undersökas utan att de intagnas kroppsliga integritet träds för när. Regeringen ansåg inte att det behövde göras någon skillnad mellan egendom som finns i gemensamma utrymmen inom förvarings- lokalen och egendom som de intagna har hos sig i bostadsrummen. Mot denna bakgrund föreslog inte regeringen någon lagreglering av dessa kontrollåtgärder utan förutsatte att KVS i fortsättningen kommer att meddela erforderliga föreskrifter i detta hänseende. Med hänvisning till vad kommittén anfört inledningsvis under avsnitt 18.1 om lämpligheten att lagreglera åtgärder som innebär ett ingrepp i den personliga integriteten anser kommittén det motiverat att lagreglera kriminalvårdens undersökning av bostads- rum och intagnas tillhörigheter oavsett om undersökningen inne- bär ett ingrepp i en grundlagsreglerad rätt eller inte. Kommitténs förslag innebär därför inte ett ställningstagande i sistnämnda fråga. Här kan nämnas att undersökning av bostadsrum och intagnas egendom som finns inom anstaltsområdet är reglerat såväl i den 2 Vid regeringens behandling av bl.a. utredningens förslag om kroppsvisitation och kroppsbesiktning (prop. 1994/95:124) tog regeringen inte uttrycklig ställning till utredningens förslag om lagreglering även av undersökning av bostadsrum och tillhörigheter. norska straffegjennomføringsloven (28 §) som i den finska reger- ingens förslag till fängelselag (16 kap. 2 § förslaget till fängelselag i RP 263/2004 rd). I ett beslut från JO riktade JO kritik mot en av en intagens personbil som stod uppställd inom anstaltsområdet (JO 1997/98 s. 190). JO ansåg inte att kriminalvården utan uttryckligt lagstöd kunde undersöka intagens bil, även om den stod parkerad inom anstaltens område. Den undersökning som skett var därför att betrakta som hus- rannsakan enligt 28 kap. 1 § . I det ärendet hade KVS anfört att det för medgivande till parkering av intagens bil bör ställas som villkor att denne tillåter anstalten att genomföra mot- svarande kontroll av fordonet som gäller för hans bostadsrum. JO hänvisade i den delen till vad JO anfört beträffande ett samtyckes rättsliga betydelse vid husrannsakan (JO 1991/92 s. 114). Kommittén föreslår att bestämmelsen om kontroll av intagna utformas så att det blir klarlagt att kriminalvården har rätt att granska samtliga utrymmen i en anstalt och all egendom som påträffas i anstalten. Det innebär att även bostadsrummen och all egendom, det senare oavsett om den anträffas i en intagens bostadsrum eller på annan plats i anstaltsbyggnaden eller inom anstaltsområdet, får undersökas. Kriminalvården skall med stöd av den nya lagen ha möjlighet att t.ex. undersöka ett fordon som står uppställt inom anstaltsområdet. Kommittén vill dock betona att det endast bör komma ifråga i ytterst sällsynta undantagsfall att en intagens bil står uppställd inom anstaltsområdet. Det är som kommittén anfört i avsnitt 14.5 sak att förvara den intagnes tillhörigheter under verkställigheten om den intagne inte har möjlighet att själv eller med hjälp av annan göra det. Här kan tilläggas att det i samband med en undersökning av bostadsrummet även kan bli aktuellt att granska brev som påträffas i rummet om det är påkallat med hänsyn till de syften som föranlett undersökningen av rummet. Det kan även gälla brev mellan intagen och svensk myndighet eller advokat (se JO 1994/95 s. 175), vilka som regel inte får granskas när de kommer in till anstalten. Angående granskning av brev m.m., se vidare avsnitt 17.1.2. Den undersökning som här avses får ske med hjälp av tekniska hjälpmedel eller andra hjälpmedel, t.ex. genom användning av narkotikahund. Detta behöver dock inte regleras i lag. Den lagreglerade undersökningen av intagnas bostadsrum och andra utrymmen i anstalten gäller den undersökning som kriminal- vården gör i syfte att upprätthålla ordning och säkerhet i anstalten. Det finns inte någon anledning att på lagnivå ha bestämmelser om kriminalvårdens kontroll av dessa utrymmen i syfte att upprätthålla en godtagbar hygienisk och även i övrigt godtagbar standard. Att kriminalvården har en möjlighet att vidta kontroll i det syftet och dessutom har en skyldighet att göra det följer av myndighetens uppdrag och dess ansvar för anstalterna gentemot fastighetsägaren. Här kan tilläggas att en undersökning av olika utrymmen i en anstalt som sker som ett led i en pågående förundersökning förut- sätter beslut därom i enlighet med reglerna i 28 kap. rättegångs- balken (jfr JO 1999/2000 s. 148). Behovet av att kontrollera bostadsrummen på en anstalt beror bl.a. på anstaltens säkerhetsnivå, vilka intagna som är placerade där och vilka andra kontrollmöjligheter som finns att tillgå3. utfördes grundliga visitationer av drygt 104 000 bostadsrum och övriga lokaler inom anstalterna. Det är en ökning jämfört med . Ökningen hänför sig till över- vägande del till de slutna anstalterna. Visitationer har framför allt skett av andra lokaler än bostadsrummen. På slutna anstalter har dock även antalet visitationer av bostadsrum ökat.