sou · GTB3116 · 2006-01-01 00:00:00 — För fisket ser motsvarande för- hållanden annorlunda ut. Samebymedlemmar har en rätt att fiska. Det finns en uppfattning om att det saknas laglig grund att kontrollera samebymedlemmarnas fiske. Denna uppfattning är felaktig. Som framgått är det som beslutar om registrering av älglicensområden och älgtilldelningen. Som underlag för detta beslut äger ett lokalt samråd rum. Vid detta samråd fattas beslut om förslag om avskjutningens storlek, tilldelning, avskjutningsprinciper, jakt- tider, skadeförebyggande åtgärder och biotopvårdsåtgärder. Detta samråd administreras av . Förbundet, som ser uppgiften som en del av sitt s.k. allmänna uppdrag från staten, har tillsammans med , LRF/Skogsägarna, och Skogsindustrierna träffat en principöver- enskommelse om riktlinjer för detta samråd. Målet är att enighet skall uppnås i samrådet. Resultatet av samrådet skall redovisas i ett protokoll. Detta skickas till . I behandlar länsviltnämnden samrådsförslagen och beslutar om en rekommenda- fattar därefter beslut. Förslagen från samrådet följs om enighet råder. I den tidigare nämnda proposition 1986/87:58 om jaktlag, m.m. lämnas en bakgrund till den nu fungerande ordningen om samråd. Utanför kretsen av olika myndigheter finns flera frivilligorganisationer som fullgör administrativa uppgifter och då främst inom den praktiska viltvården. Dit hör de båda jägarorganisationerna, Svenska jägareför- bundet och Jägarnas riksförbund-Landsbygdens jägare, samt och ornitologiska förening. //biträder centralt och, genom sina läns- jaktvårdsföreningar, regionalt myndigheterna med sakkunnigutlåtanden och sammanställningar av uppgifter som underlag för myndigheternas be- slut. Bakgrunden till jägarförbundets särställning i detta hänseende är att förbundet genom riksdagsbeslut anförtrotts led- ningen av det praktiska jakt- och viltvårdsarbetet i landet. Till arbetsupp- gifterna hör bl.a. att följa viltvårdens och viltstammarnas utveckling och sprida kännedom om denna utveckling genom upplysning, informa- tion och propaganda./ / //Även andra arbetsuppgifter av samma karaktär kan ingå i för- bundets verksamhet. Däremot bör det endast undantagsvis, och då med särskilt lagstöd, bli fråga om att uppdra åt förbundet att fullgöra någon myndighetsutövning, dvs. besluta i ärenden som rör förmåner och skyl- digheter för enskilda och organisationer// //Jag har redan i det föregående // anfört att det bör finnas en lokal organisation för gemensam diskussion och planering av särskilda åtgärder för viltet. Det kan ske genom att en lokal samrådsgrupp upp- rättar ett program över vilka åtgärder som är önskvärda och därefter vid en sammankomst med markägare, jägare och andra personer engagerade i naturvårdsarbetet diskuterar hur programmet bör genomföras.// //Jag delar beredningens uppfattning att de lokala samrådsgrupper- na inte bör göras till något obligatorium. På vissa håll kan det ligga när- mast till hands att kommunen tar initiativ till bildandet av en samråds- grupp. Det finns kanske redan en lämplig organisatorisk enhet inrättad för viltvård eller naturvård i allmänhet. Det bör inte heller vara något hinder mot att någon av jägarorganisationerna svarar för att bilda en samrådsgrupp i kommunerna. Gruppen bör emellertid vara fristående från styrelserna för de lokala jägarsammanslutningarna. Av vad jag nu har anfört framgår att jag anser att förhållandena i den enskilda kom- munen bör få bli avgörande för tillkomsten av samrådsgruppen liksom för dess sammansättning. (a.a. s. 63–64). Detta innebär att i ett område där konkurrens råder mellan sameby- medlemmar och andra jägare så administreras samrådsförfarandet av . Samerna har inte, vare sig genom eller , medverkat vid tillkomsten av den principöverenskommelse som nämnts. Samebyarna är inte heller självskrivna deltagare i det lokala samråd som sker med stöd av över- enskommelsen. I riktlinjerna för samrådet anges följande: Sammansättningen av den lokala samrådsgruppen kan, som tidigare nämnts variera beroende av de lokala förhållandena. Regelmässigt bör ingå representanter för jägarnas och markägarnas organisationer samt representanter för större markägare (exv. bolag, större enskild mark- ägare, stift). Jägarnas och markägarnas organisationer bör ha lika antal representanter i samrådsgruppen. Respektive organisation/företag utser företrädare jämte suppleant i samrådsgruppen och anmäler detta till jakt- vårdskretsen, som har att upprätta en förteckning över de olika före- trädarna. För att få en kontinuitet i gruppens arbete bör företrädarnas mandattid vara . Gruppen utser inom sig ordförande och sekreterare. Till samrådet ska alltid kallas – adjungeras – sådana som kan bidra med kunskaper om aktuella förhållanden. ska alltid kallas till mötena. Enligt uppgift faller samebymedlemmar inom kategorin adjungerade med kunskap om aktuella förhållanden. Från samiskt håll har fram- förts att många samebyar väljer att inte medverka i samråden på dessa villkor. Det finns dock byar som medverkar. En sammanställning som gjordes av 2003 visar att samebyarna då var företrädda i , , och jaktvårdskretsar i . I var same- byarna företrädda i jaktvårdskretsarna Tärna och . I var samebyarna företrädda i och Härje- dalen västra. Det har självfallet stor betydelse om samebyarna betraktas som fullvärdiga deltagare i samrådet eller ej. Ett tecken på att så inte alltid är fallet är att samrådet ibland betraktats som enigt även om sameby- representanten haft en avvikande mening. Vi utgår från att detta be- rott på att denne betraktas som adjungerad med kunskap om aktuella förhållanden, inte som fullvärdig medlem i samrådet. Enligt lagen (2000:592) om viltvårdsområden kan två eller flera fastig- heter sammanföras till ett viltvårdsområde i syfte att främja viltvården genom en samordning av jakten och åtgärder till skydd och stöd för viltet. Ägarna till fastigheterna bildar en viltvårdsområdesförening. Den som på grund av upplåtelse har rätt att under jaga på en fastighet som ingår i ett viltvårdsområde skall på begäran som huvudregel antas som medlem i viltvårdsområdesföreningen. Läns- styrelsen beslutar om bildandet av ett viltvårdsområde. För att ett viltvårdsområde skall få bildas krävs att bildandet främjar vården av den eller de viltarter som samordningen avser, är lämpligt med hän- syn till områdets belägenhet och omfång samt medges av en majori- tet av fastighetsägarna inom området. Majoriteten skall utgöra minst fyra femtedelar av antalet fastighetsägare och dessa skall äga minst fyra femtedelar av viltvårdsområdets areal. Ett viltvårdsområde får inte omfatta mark, där samebyarna har rätt till jakt enligt rennäringslagen när det är fråga om mark ovan- för odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition eller mark på renbetesfjällen. För annan mark, där samebyarna har rätt till jakt enligt rennäringslagen, får denna rätt inte inskränkas genom att ett viltvårdsområde bildas. Motivet till denna begränsning framgår av prop. 1999/2000:73 om jaktens villkor. Enligt den nuvarande lagen får ett jaktvårdsområde inte omfatta vissa marker där samerna har rätt till jakt enligt rennäringslagen (1971:437). Det gäller kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och mark på renbetesfjällen. Inom andra marker får samernas rätt till jakt inte inskränkas genom bildandet av jaktvårds- områden. Utredningen (Jaktens villkor, SOU 1997:91, vår kommentar) föreslår att undantagsbestämmelsen tas bort. I stället skall den nuvarande regeln, att bildandet av jaktvårdsområden inte får inskränka samernas rätt till jakt, gälla alla marker där samerna har en sådan rätt. Flera remissinstan- ser, däribland , har motsatt sig utredningens förslag. Utred- ningen har med sitt förslag sökt skapa förutsättningar för bildandet av viltvårdsområden på kronomark ovanför odlingsgränsen och på renbetes- fjällen. Det framstår emellertid som i hög grad tveksamt om det utan vidare går att förena de rättigheter samerna är tillförsäkrade med de föres- lagna bestämmelserna för viltvårdsområden. Ett bland flera problem som måste lösas är hur de särskilda upplåtelsereglerna för dessa marker skall förenas med den förvaltning som förutsätts ske inom ett viltvårds- område. Utredningen om betänkande nr 169 har i betänkandet Samerna – ett ursprungsfolk i (SOU 1999:25) föreslagit att om- fattningen av samers rätt till jakt på statlig och privat mark utreds. Utredningens förslag måste mot den angivna bakgrunden anses alltför ofullständigt för att föranleda någon ny reglering. Vidare kommer Ren- näringspolitiska kommittén att ta upp frågan om förhållandet mellan rennäringen och andra areella näringar. De nuvarande bestämmelserna i det här hänseendet i lagen om jaktvårdsområden bör följaktligen få sin motsvarighet i en ny lag om viltvårdsområden i avvaktan på ställnings- tagande till förslagen i det nämnda betänkandet och Rennäringspolitiska kommitténs fortsatta utredning. kan fatta långtgående beslut. Ett exempel är att föreningen i den utsträckning det är förenligt med jaktlagstiftningens bestämmelser om jakttider och om tillstånd till jakt – om det behövs med hänsyn tagen till viltvården – får besluta att älg, kronhjort och dovhjort samt rådjur och annat småvilt får jagas inom hela viltvårdsområdet oberoende av fastighetsgränserna, s.k. områdesjakt. Den kan vidare besluta att all jakt skall ske som gemensamhets- jakt. Om områdesjakt skall bedrivas får en viltvårdsområdesförening besluta om avskjutningens omfattning och inriktning. skall företräda föreningen. Medlemmarnas rätt utövas på stämma. I de centrala frågorna som exempelvis beslut om områ- desjakt och gemensamhetsjakt samt upplåtelse har endast fastighets- ägarna rösträtt. Varje fastighetsägare har då en röst om inte någon sådan medlem begär att röstetalet i stället skall beräknas efter fastig- hetens areal. Varje medlem har en röst i övriga frågor. Ingen får rösta för mer än en femtedel av det röstetal som företräds på stämman. Det är som efter ansökan beslutar om bildande av ett viltvårdsområde. I samband med bildandet prövar och fastställer stadgarna. I många frågor får beslut av viltvårdsområ- desföreningens stämma eller styrelse överklagas till . Allmän förvaltningsdomstol prövar beslut. Viltvårdsområde och upplåtelse av jakträtten Grundprincipen är att en fastighetsägare som är med i ett viltvårds- område kan upplåta jakträtten på sin fastighet på samma sätt som om fastigheten inte tillhör ett viltvårdsområde. Den som på grund av upp- låtelse har rätt att under jaga på en fastighet som ingår i området skall på begäran antas som medlem i viltvårdsområdesföre- ningen . Som tidigare nämnts är det dock endast fastighetsägare som har rösträtt i centrala frågor. En viltvårdsområdesförening får dock uppställa krav om föreningens tillstånd till upplåtelse av jakträtt. Tillstånd får endast vägras om en innehavare av jakträtt kommer att förfoga över för lite mark, om upplåtelsen är olämplig med hänsyn till viltvården eller om upplåtelsen på annat sätt är till avsevärd olägenhet för medlemmarna. Därutöver får viltvårdsområdesföreningen besluta att det krävs tillstånd för områdesjakt och gemensamhetsjakt. Föreningen får kräva visst minsta arealinne- hav för att en fastighetsägare skall tilldelas fler än ett jakträttsbevis. får även i eget namn upplåta rätt till områdesjakt. Innebörden av bestämmelserna är att fastighetsägaren inte i samma utsträckning förfogar över upplåtelse av jakträtten på sin fastighet. I gengäld kan varje fastighetsägare med vissa begränsningar upplåta jakträtt i hela viltvårdsområdet. En begränsning är att en fastighets- ägare om det finns starka skäl, helt kan vägras rätt att upplåta jakt- rätten. Vid områdesjakt och gemensamhetsjakt begränsas rätten till upplåtelser med hänsyn till arealen. Bakgrunden till den bestämmel- sen är att även små fastigheter får ett betydande jaktligt värde vid områdesjakt, eftersom jakten då kan utövas över hela området. Ge- nom jakträttsbevissystemet ges fastighetsägarna rätt till upplåtelse som står i proportion till markinnehavet. Även föreningen kan upplåta rätt till områdesjakt. En fråga är vad som gäller för kraven på licens för älg i ett viltvårds- område. Av jaktlagens 33 § följer att jakt efter älg endast får ske efter licens av inom ett område som har regi- strerat. I jaktförordningens 3 § står det dock följande: Om licensjakt efter älg finns bestämmelser i 33 § jaktlagen. Trots det som föreskrivs i 33 § första stycket skall följande gälla: Ett område som har sådan storlek och arrondering att det medger vård av en i huvudsak egen älgstam får av registreras som älgskötselområde. Inom älgskötselområdet sker jakten efter älg utan licens. För älgskötselområde skall det finnas en skötselplan. Riktmärken är att ett område skulle behöva uppgå till 30 000–100 000 ha för att kunna vårda en egen älgstam. Som en jämförelse kan nämnas att varje fjällsamebys betesområde uppgår grovt uppskattat till ca 100 000 ha. Skogssamebyarnas betesområden är mindre och uppgår till ca 50 000 ha per sameby. Anslutningen till älgskötselområde är frivillig. Inom dessa områ- den får jakträttshavarna själva avgöra avskjutningens storlek. Har tillräckligt många fastighetsägare ansökt om att deras mark skall re- gistreras som älgskötselområde registrerar fastigheterna som älgskötselområde om fastigheterna tillsammans uppfyller kravet för ett sådant område. Även en enskild fastighet kan ha så stor areal att den kan registreras som älgskötselområde. Vill en fastighetsägare att hans fastighet inte längre skall vara ansluten till ett älgskötsel- område kan han hos ansöka om att hans fastighet regi- streras som A- eller B-område eller inte registreras alls. Tanken bakom älgskötselområden bygger på ett lokalt och frivilligt ansvarstagande för viltvården, jämför betänkandet Jaktens villkor (SOU 1997:91) s. 315 och 316 samt prop. 1986/87:58 s. 20. Av Jaktens villkor s. 335 framgår vidare att många viltvårdsområ- den kan få status som älgskötselområden och därför själva kan be- stämma över avskjutningen. Om så inte är fallet krävs alltså licens även i viltvårdsområden. I de fall områdesjakt bedrivs får dock vilt- vårdsområdesföreningen besluta om avskjutningens omfattning och inriktning inom ramen för älgtilldelningen i licensen. I sina föreskrifter rekommenderar att älgskötsel- områden bildas även på renbetesfjällen och ovan odlingsgränsen. I lagen (1981:533) om fiskevårdsområden finns motsvarande be- stämmelser för fisket. I syfte att samordna fiskets bedrivande och främja fiskerättsinnehavarnas gemensamma intressen kan två eller flera fastigheter sammanföras till ett fiskevårdsområde. På samma sätt som gäller för jakten får ett fiskevårdsområde inte omfatta fiske inom områden där samebyarna har rätt till fiske enligt rennärings- lagen då det är fråga om kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition eller renbetesfjällen. Beträf- fande fiske inom andra områden, där samebyarna har rätt till fiske enligt rennäringslagen, får någon inskränkning inte ske i denna rätt genom bildande av fiskevårdsområden. Villkoren för att bilda fiskevårdsområden är annorlunda utformade än vad som gäller för jakt. Det anges endast att det skall vara lämp- ligt och det som huvudregel inte får bildas om ägarna mera allmänt motsätter sig bildandet och har beaktansvärda skäl för det. Det är som meddelar beslut om fiskevårdsområden. Det skall finnas en styrelse. Medlemmarna utövar sin rätt på stämma. Varje medlem har som huvudregel en röst. Ingen får rösta för mer än en femtedel av rösterna. Den som äger fiske som ingår i ett fiske- vårdsområde är medlem i fiskevårdsområdesföreningen. Har en fastig- hets fiske upplåtits i sin helhet än skall brukaren i stället för upplåtaren vara medlem i föreningen. råde får inte bildas om ägarna motsätter sig bildandet och har beak- tansvärda skäl för det. Det följer av det som anförts om lagen om viltvårdsområde och lagen om fiskevårdsområde att likheterna be- tydande. Den analys som gjorts av regelverket för viltvårdsområden och de problem som måste lösas kan därför i hög grad även gälla för fisket. En skillnad skall dock framhållas. Villkoren för att bilda viltvårdsområde skiljer sig från villkoren för att bilda fiskevårdsom- råden. I lagen om viltvårdsområden är villkoren objektivt utformade, avgörande är exempelvis om det främjar vården av viltarter. I lagen om fiskevårdsområde utgår villkoret i stället från ägarnas skäl. 3.4Tillämpningen i de berörda länen Som nämnts inledningsvis i detta kapitel har vi jämfört tillämpningen av regelverket i de olika länen. Syftet är att identifiera de inslag i tillämpningen som ökar eller minskar konflikterna. Underlaget har vi fått av länsstyrelserna. I bilaga 4 finns en mer uttömmande beskriv- ning av förhållandena i länen. Inledningsvis kan konstateras att intar en särställning. Möjligen skulle man kunna hävda att inte ingår direkt i vårt uppdrag. Enligt våra direktiv skall vi utreda samebymedlem- mars och markägares rätt till jakt och fiske inom lappmarkerna och renbetesfjällen. finns inte i . Det finns inte heller en dubbel jakträtt inom . Däremot finns det en möjlig konflikt inom fisket, eftersom det finns en dubbel fiskerätt. Även om inte skulle anses ingå i vårt upp- drag, innefattas ändå den enda samebyn i (nya sameby), eftersom samebyn disponerar mark i . Av den kartläggning vi gjort framgår att nya sameby har vissa svårigheter, se vidare bilaga 3. De förefaller dock inte större än att det borde finnas förutsättningar att lösa dem. I de tre övriga länen, , och , är grundproblemet likartat, nämligen att det finns flera innehavare av jakt- och fiskerätt som på oklara grunder jagar på samma mark. Vissa förutsättningar skiljer sig dock åt. En viktig skillnad är att området i enbart utgörs av statligt ägd mark, medan marken ovanför odlingsgränsen i till och i till utgörs av statligt ägd mark. Det är vidare så att det i och är fråga om drygt 1 miljon ha medan det i är fråga om en fyr- dubbelt större areal. I är det högst några hundra per- soner som bor på renbetesfjällen, medan det i bor ca 5 000 personer ovanför odlingsgränsen. I bor 22 200 personer ovan odlingsgränsen, men en mycket stor andel av dessa är bosatta i tätort. Redan dessa förutsättningar gör att det är naturligt att konflikterna är störst i . Flest människor måste där samsas på minst areal. Därtill kommer de pro- blem som kan hänga samman med att samebymedlemmar har rätt att jaga och fiska på privat mark. Länsstyrelsernas tillämpning återspeglar dessa skilda förutsätt- ningar. I tas störst hänsyn till samebyarnas renskötsel och jakt så tillvida att samebyarna för sin älgjakt ensamt disponerar av arealen i renbetesfjällen och får av älgtill- delningen. I är det också tillåtet för samebymedlemmar att ta med sig jaktgäster. I krävs tillstånd av i varje enskilt fall för att en samebymedlem skall kunna ta med sig en jaktgäst och i saknas helt denna möjlighet. I Väster- bottens län disponerar samebyarna ensamma av den älg- produktiva statliga marken ovanför odlingsgränsen och har en älg- tilldelning om av den totala tilldelningen. Det skall för noteras att upplåtelse av älgjakt på statens mark ovan odlingsgränsen bara sker . I har samebyarna ovanför odlingsgränsen ensamrätt till av den totala arealen, vilket har uppgetts motsvara av den älgproduktiva marken, och en älgtilldelning om av hela tilldelningen. Det är svårt att jämföra fördelningen av den älgproduktiva arealen som samebyarna ensamma har tillgång till. Däremot varierar tilldel- ningen av älg kraftigt. Det som har redovisats gäller alltså ovanför odlingsgränsen i och . Vad gäller samebyarnas älg- tilldelning mellan lappmarksgränsen och odlingsgränsen saknar läns- styrelsen uppgift om denna, vilket försvårar en bedömning av situa- tionen. I en dom i Länsrätten i framgår det att älgtilldelningen för en bestämd skogssameby var så liten som . Som tidigare nämnts fann Kammarrätten i att länssty- relsens beslut att tilldela sameby av den totala älgtilldelningen var riktigt. Kan då detta utslag tolkas som om dom- stolen bedömt att samebyarnas andel av jakträtten motsvarar 25 pro- cent? Enligt min uppfattning är det inte möjligt att ge den en sådan tolkning. Kammarrätten har endast motiverat sitt utslag utifrån att beslut var i linje med tidigare beslut, för vilka pröv- ningstillstånd i Kammarrätten inte tidigare beviljats. Detsamma får anses gälla Länsrättens i dom om att en skogssamebys älgtilldelning skulle vara . Det var fråga om ett under- rättsavgörande där ordföranden och den juridiskt sakkunnige var skiljaktig. En vidare fråga är om älgtilldelningen skall värderas utifrån anta- let människor som faktiskt utnyttjar älgjakten. Skall vid tilldelning antalet samebymedlemmar och antalet medlemmar i vad som brukar kallas ortsbojaktlag beaktas? Möjligen saknar det betydelse hur många människor som delar på viltresurserna, eftersom frågan om jaktan- delar är en rättighetsfråga. Om det exempelvis kunde slås fast att 50–av jakt- och fiskerättigheterna borde tillkomma same- byarna inom ett visst område, skulle det ändå sannolikt sakna be- tydelse hur många samebymedlemmar som rent faktiskt hade möjlig- het att dela på tillgången. Utifrån en mer ändamålsmässig stånd- punkt kan det dock noteras att det exempelvis i förhåller sig på det sättet att högst 400 samebymedlemmar delar på av älgtilldelningen medan 1 200 jägare i ortsbojaktlagen delar på av tilldelningen och tillfaller de pri- vata markägarna (som äger av marken). Länsstyrelserna ställer långtgående villkor för att undvika konflik- ter om älgjakt. Längst går i som krä- ver att samebymedlemmar har markägarens samtycke för att utöva sin jakträtt. Vi har redan tidigare ifrågasatt lämpligheten av detta vill- kor. Även i de andra länen uppställs villkor för samebymedlemmars jakt. Enligt vår uppfattning är det anmärkningsvärt att de villkor som länsstyrelserna använder som ett redskap för att samordna jakten ensidigt drabbar samebymedlemmar. Denna tillämpning har enligt min mening inte stöd i rennäringslagen. Från sida har anförts att det är nödvändigt att ut- forma villkoren på nuvarande sätt. Av säkerhetsskäl är det nödvän- digt med villkor som samordnar jakten mellan olika grupper. Skälet enligt dem är att samebymedlemmar enligt lagen har rätt att jaga i huvudsak överallt, medan upplåtelse till ortsbor på statens mark bara sker av vissa områden. Det betyder att det är omöjligt att veta var samebymedlemmarna jagar. Av praktiska skäl är det därför naturligt att det är samebymedlemmarnas uppgift att samordna jakten. Jakt, inte minst småviltsjakten, kan störa renskötseln. På renbetes- fjällen är det fråga om ca 14 500 jaktdygn. På samma yta är det i fråga om ca 20 000 jaktdygn. Antalet jaktdygn har exempelvis i ökat stadigt sedan starten /1993. För saknas uppgifter. I skyddas rennäringen vidare genom att jaktstarten för småviltsjakt för utländska medborgare är senarelagd. Småviltsjakten startar för svenska och för utländska medborgare. –upplåts inte småviltsjakten i på grund av renskötseln. Senarelägg- ningen av jaktstarten för utländska medborgare är möjlig, eftersom upplåtelsen som sker till utländska medborgare som inte är bosatta i sker utan lagkrav. Av rennäringsförordningen följer att små- viltsjakt skall upplåtas till den som är fast bosatt i . I Väster- bottens och saknas motsvarande bestämmelser helt. Däremot avlyses vissa känsliga områden för att skydda rennäringen. I är det då fråga om 25–av arealen, i högst av arealen. Andelen avlyst mark varierar dock kraftigt inom . Återigen kan det finnas skäl att erinra om att småviltsjakt bara får upplåtas om det kan ske utan olägenhet av betydelse för renskötseln. I sker av försäljningen av dagskort till utländska medborgare, i och är motsvarande siffra ca 25 pro- cent. Det är dock svårt att bedöma frågan om det med hänsyn till det ökade antalet jaktdygn i varje situation utifrån ett juridiskt perspektiv vidtas tillräckliga åtgärder för att skydda rennäringen.