sou · GTB3112 · 2006-01-01 00:00:00 — I ett antal artiklar har analyserat den svenska folkbildningens bidrag till ett aktivt med- borgarskap. Dock finns det inga studier inom området som har undersökt folkbildningens roll i processen av underordning av etniska minoritetsgrupper. Särskilt med tanke på det faktum att ett antal studier har visat att personer typifierade som annorlunda generellt tenderar att internalisera den identitet de tillskrivs av majoritetssamhället (, 1995; Ronström, 1992). Men det är också viktigt att betona att den tillskrivna identiteten har visat sig forma grunden för kollektiv identifikation, kollektiv politisk orga- nisation och aktion. Goda exempel är till exempel medborgarrätts- rörelser, den feministiska rörelsen och arbetarrörelsen (, 1994; , 2003). Delvis som en följd av denna process av kollektiv identifikation, uppmuntras skilda grup- per, i detta fall utrikes födda, att organisera sig själva inom ramen för föreningar som är antingen etniska eller religiöst baserade. Följaktligen organiserar invandrarföreningar inom denna ram varierande aktiviteter för sina medlemmar. Dessa aktiviteter är ofta avsedda att underlätta inkluderingen av utrikes födda i det svenska samhället. Medborgarutbildning utförs i olika institutioner (skolor, fack, politiska partier) och dessa institutioner kompletterar inte bara varandra, utan konkurrerar också med varandra. Likaså kan vi se en parallell process, då etniska minoriteter konkurrerar om resurser och i allt högre grad tar över eller initierar aktiviteter som kommunala institutioner traditionellt sett har ansvar för – aktivi- teter som syftar till den sociala inkluderingen av utrikes födda. I min studie betonade många aktiva inom de invandrarföreningar jag Folkbildning i "integrationens" tjänst undersökte att deras föreningar, å ena sidan, fordrades åta sig ett ökande ansvar. Å andra sidan varken erkänns eller uppmärksammas deras arbete av kommun eller regering (, 2003). De tvingas ofta organisera sina aktiviteter med mycket begränsade resurser. Folkbildningens integrationspraktik som form av styrning En viktig utgångspunkt i detta kapitel är (2004) teorier om styrning (governmentality), som avsåg att närmare stu- dera de komplexa mekanismerna bakom olika slags samhällelig styrning (Usher, et al. I denna studie uppfattas styrning som en form av praktik som avser att utveckla individers kapacitet att internalisera önskvärda etos (, 2002: 356). Att analysera styrning är att analysera praktiker (som folkbildningens integra- tionspraktik, livslångt lärande etc.) som försöker forma, mobilisera och arbeta genom individers och gruppers val, önskningar, strävan, behov och livsstilar. Dess resultat, enligt Usher, et al. (1997), utgör utövarnas subjektivitet, men också de som utgjorde målet för praktiken – det vill säga one becomes the way one is identified and identifies one self (Usher, et al. 1997: 56). Det är genom dessa praktiker som individens eller subjektets självreglerande kapaciteter formas och normaliseras, vägledda av kunskapsformer som bestämmer subjektet som kompetent, erfaret eller inkompetent. Dessutom betonar Usher (1997: 357) att styrning i avancerade liberala demokratier har handlat mindre om sociala reformer och mer om att överföra särskilda kulturella ethos, baserade på vissa normer och värderingar. är grunden för sortering, klassifi- cering och skapande av exkluderande gränser. Den normaliserar genom att påtvinga homogenitet, men den individualiserar samti- digt genom att göra det möjligt att mäta luckor, fastställa nivåer, fixera specialiteter och att göra skillnader användbara genom att passa ihop dem med varandra (a.a., s. 362). De integrationsprakti- ker som här fokuseras kan ses som en form av styrning som har utrikes födda som målgrupp. I och med denna styrning både exkluderas och inkluderas utrikes födda, genom skapandet av ett specifikt invandrarsubjekt. Den uppnås genom regulatorisk makt, en teknologi som är mer synlig, men svårare att utmana. Den konstruerar det normala genom en rad policies, lagar och lagstif- tade former av intervention i människors liv. Folkbildning i "integrationens" tjänst Som antytts ovan är maktbegreppet inbäddat inom ordningssy- stemet, varigenom subjektiviteter konstrueras och det sociala livet formas. Skapandet av den moderna västvärlden kan beskrivas som en process genom vilken staten, snarare än prinsen, blir folkets patriark. En styrning av ett annat slag framträdde, som fenomenet befolkning utvecklades. Befolkningen var en enhet som kunde räknas, mätas, organiseras, märkas och ses över av sta- ten, men konceptet ger illusionen att styrning upphör och att fol- ket bestämmer. Istället blev det fråga om styrning av några män- niskor, för några människor. Frågan i detta sammanhang blir: vem konstruerar reglerna? Vems röster hörs? Men jag skulle även vilja understryka att skapandet av dessa teknologier beror på vems erfarenheter som värdesätts. Dessa frågor är särskilt tydliga i den empiriska studien, och viktiga för dess analys. Av översikten av folkbildningens idéhistoriska rötter framgick att den dominerande uppfattningen om folkbildning i dagens framhåller folkbildningens bidrag till demokratisk fostran. Denna fostran förmår emellertid inte att ifrågasätta den sociala ordningen och dess maktrelationer. I den empiriska studien försö- ker jag visa hur de institutionella aktörerna på folkbildningsområ- det definierar sin roll i integrationsarbetet just i termer av att socia- lisera den till ett demokratiskt etos. Det är viktigt att betona att denna funktion är helt i linje med de officiella riktlin- jerna för folkbildning och dess roll i implementeringen av den offi- ciella integrationspolitiken. Därmed går statens och folkbildnings- institutioners projekt samman, varigenom folkbildningsinstitutio- ner tar del av ett kulturellt projekt som homogeniserar vad som snarare är olika gruppers mångsidiga och varierande erfarenhet (Corrigan & , 1985). Folkbildningsförbunden och invand- rarföreningarna blir till en förlängning av staten, med samma över- gripande projekt – att universalisera medborgarskap genom en pro- cess av individualisering. I denna process kategoriseras individer på ett specifikt sätt, som medborgare, bidragstagare, invandrare etc. De är alltså utsatta för en institutionell intervention, som för- söker forma deras beteende och attityder till specifika ändamål. Viljan att uppfostra den kan även förstås i relation till andra tanketraditioner än just den svenska folkbildningens historia. Underordningen av icke-européer i västeuropeiska länder är for- mad av europeisk kolonisering och imperialism; mötet mellan Västvärlden (the West) och resten (the rest) formade dikotomin vit/svart och tillskriver olika innebörder till katego- Folkbildning i "integrationens" tjänst rierna ifråga (, 1997). Konstruktionen av dessa binära katego- rier legitimerade underordningen av de Andra och exkluderade dem från västerländska demokratier. Mötet gav upphov till en uppfattning om att dikotomin vit/svart var ett uttryck som reflek- terade civilisationsnivån, vilken genomsyrade västerländskt tän- kande till den första . Enligt (1987) lade detta ordnande av människor i raser baserat på biologiska särdrag grunden för diskriminering och exkludering av icke-vita från västerländska demokratier och medborgarskap. Men under har en rad forskare betonat att de dominerande europeiska exkluderande/inkluderande praktikerna har förändrats, varigenom kulturell skillnad, snarare än rasifierad skillnad, har blivit det dominerande sättet att legitimera exklude- ring av icke-vita i västerländska demokratier. Det gör dock inte att man kan bortse från effekten av klass i relation till rasifiering och medborgarskap (, 1982; , 2002). I har folk- bildningen, vilket noterades ovan, spelat en betydande roll i att organisera arbetarklassen och de fattiga till att kräva social rättvisa och sina rättigheter. I den översiktliga beskrivningen av folkbildningens idéhistoriska rötter betonade jag att folkbildningens idéer, språk och praktik kan spåras till upplysningstidens filosofi. Min avsikt i detta kapitel är att förstå den intersubjektiva kunskap om den som är inbäddad i folkbildningsinstitutioners integrationsarbete och dess konsekvenser för dem som är målgrupp för detta arbete. Således är det analytiska fokus: Hur uppfattar folkbildningsinstitutioner den sociala exkluderingen av utrikes födda? Vilka sorts aktiviteter rekommenderar folkbildningsinstitutioner för den särskilda grup- pen? Vilka sorts aktiviteter organiseras av invandrarföreningar? Hur uppfattar de den sociala exkluderingen av deras medlemmar? I undersökningen av det empiriska materialet är det inte svårt att identifiera hur folkbildningsinstitutioner uppfattade sin roll i integ- rationen av utrikes födda i det svenska samhället. Det uttrycks tyd- ligt i olika policytexter, programdeklarationer och i mina intervjuer med institutionella aktörer från olika studieförbund. Dessutom är det tydligt i folkbildningsrådets direktiv. Folkbildning i "integrationens" tjänst aktörer inom folkbildningen uppfattade att folkbildningens funk- tion består i att hjälpa utrikes födda att organisera sig själva. Vårt integrationsarbete är att organisera invandrare Som noterades i min tidigare beskrivning av folkbildningens idéhi- storiska rötter, är tanken att folkbildningsinstitutionerna ska ta del i uppgiften att organisera utrikes födda i linje med dess egen idéhi- storia. Organiseringen av den har dock förändrats jämfört med hur eller föreställde sig institutionens roll som en plats för att utmana dominerande maktstrukturer i det svenska samhället. I följande citat blir det tydligt att organisering av utrikes födda inte innebär att man försöker att mobilisera marginaliserade etniska grupper att kräva sina sociala rättigheter eller utmana de domine- rande maktstrukturerna, utan att underlätta dialogen mellan utrikes födda och majoritetssamhället, för att därigenom möjliggöra inte- grationen av utrikes födda. Syftet med denna dialog är att uppnå vad jag skulle vilja kalla en funktionell integration, det vill säga en normalisering av vad som uppfattas vara främmande och inte sällan som ett problem, och en integrationsprocess som inte aliene- rar den dominerande sociala gruppen. Folkbildningens uppgift sägs vara att möjliggöra för individer och grupper att förbättra sina livsvillkor och vitalisera sin delaktighet. Den skall också verka för att skapa olika former av mötesplatser och broar mellan olika grupper och kulturer i för att underlätta integra- tion av etniska minoriteter i samhället (, 2003: 14). Folkbildningen och dess organisationer kan starkt bidra till integra- tionen – samla olika människor kring likartade intressen, som erbjuder tillfällen till förbättrade språkkunskaper och till att få kunskaper och insikter om andra människors kultur (Prop. 1997/98: 115, s. 9). Verksamhet som syftar till att utjämna utbildningsklyftor och höja utbildningsnivån i samhället ska prioriteras liksom verksamheter som riktar sig till utbildningsmässigt, socialt och kulturellt missgynnande personer. Personer med utländsk bakgrund, deltagare med funktions- hinder och arbetslösa utgör särskilt viktiga målgrupper för staten (SFS, 1998: 973). Erfarenheterna visar att medborgerlig utbildning får en särskild innebörd för den som inte har haft inflytande över sitt eget liv eller i samhället. Folkbildningen kan ge nya livschanser och bidra till att fördomar bryts, till integration, byggd på ömsesidig tolerans och förståelse (, 2000: 14). Folkbildning i "integrationens" tjänst Vårt integrationsarbete syftar till vi genom vår studiecirkel och kulturverksamhet ska kunna skapa ett samhälle med kulturell mång- fald, jämlikhet och ömsesidig respekt och tolerans för varandra. Den enskilde invandraren/flyktingen kan i ABF delta i integrationsarbete genom att lära sig svenska, och hur samhället fungerar, som han/hon bevarar och utvecklar sitt eget språk, och sin egen kultur. På det sätt underlättas möjligheterna att komma in i arbetslivet och kunna delta i samhällslivet (lokalt styrdokument, ABF). I de ovanstående citaten är det underförstått att skapandet av dia- log mellan de två samhällsgrupperna är beroende av etablerandet av mötesplatser eller sociala arenor. Dessa mötesplatser ska: (a) ge utrikes födda möjligheter att öva och förbättra sina språkkunska- per, (b) fungera som en plats för interkulturell dialog och, därmed, (c) förse utrikes födda med kunskaper om hur det svenska samhäl- let fungerar, och (d) ge invandrarföreningar möjligheten att bevara sitt språk och sin kultur. Det vill säga, genom att skapa dessa plat- ser och uppmuntra till dialog, antas att de olika grupperna ska uppnå gemensamma grunder, trots deras kulturella skillnader. Därtill kommer att tanken om kulturell olikhet används för att förklara och förstå exkluderingen av utrikes födda i det svenska samhället, vilket jag kommer att visa längre fram i artikeln. Men i detta sammanhang vill jag först uppmärksamma att konstruktionen av den utrikes födda som den kulturelle och som avvi- kande i förhållande till är utgångspunkten för denna dialog. Inbäddad i den kulturella olikhetens paradigm är en bedöm- ning av olika kulturella grupper inom kollektivet utrikes födda. Denna kulturella bedömning utgör, som antyddes ovan, en grund utifrån vilken exkludering av utrikes födda förstås inom folkbild- ningsinstitutionerna. Men det är viktigt att framhålla att denna för- ståelse eller kunskap om den , som redogjordes ovan, är helt i linje med regeringens officiella integrationspolitik för att främja kulturell tolerans och harmoni. Det är inte i sig folkbild- ningens uppfinning. Folkbildningsinstitutionernas praktik utgår med andra ord från dominerande föreställningar om orsakerna till exkluderingen av utrikes födda. Som vi noterade tidigare, är detta en föreställning om att exkluderingen i huvudsak är en konsekvens av undermåliga språkkunskaper i svenska, brist på demokratiskt etos och kompetens, och detta tillskrivs utrikes födda och deras kultur. Folkbildningens roll är således att korrigera dessa bris- Folkbildning i "integrationens" tjänst ter hos gruppen eller individerna för att därigenom underlätta deras inkludering i det svenska samhället. Att organisera utrikes födda och internalisera ett demokratiska etos Frågorna om kultur och språk är centrala för hur inkluderingen eller exkluderingen av utrikes födda i uppfattas. Folkbild- ningens integrationsaktiviteter organiseras och legitimeras kring frågor om föreställd kulturell skillnad eller föreställd bristande förmåga att tala svenska. Detta är i linje med den dominerande uppfattningen och förklaringen av exkluderingen av utrikes födda i . Den som har följt integrationsdebatten i vet att icke-europeiska invandrades kulturella olikhet och språkkunska- per ofta betonas för att förklara exkluderingen av utrikes födda från olika arenor (jfr 1997; de los , 2001; , 2001; , 2003). Till exempel framhålls i dessa debatter att utrikes föddas bristande språkförmåga förstärker deras sociala exkludering eller att den andra generationens bristande språk- förmåga (på grund av att de går i etniskt segregerade skolor) är grundorsaken till deras dåliga prestation i systemet. Språk och kultur är med andra ord två sidor av samma mynt och används, var för sig eller , för att förklara exkluderingen av utrikes födda. Det är därför logiskt att institutioner (i detta fall verksamma inom folkbildningsområdet) utgår från denna institutionaliserade kunskap om den . Av ovanstående citat framgår tydligt att institutionernas förslag till lösningar på den marginalisering som drabbar utrikes födda består i mer språk, kulturell dialog och främ- jande av tolerans. Kultur-och-språk-paradigmet är likaså tydligt i följande citat. Här är det dock överfört till andra områden – närmare bestämt bristen på kompetens när det gäller att organisera människor i ett demokratiskt samhälle. Därmed legitimerar bristen på kompetens interventionen och självauktoriseringen av folkbildningens aktörer för att agera i denna kontext. Detta är tydligt i uttalandet nedan, men också underförstått i policyprogrammet, vilket noterades tidi- gare. Så någonting är ju, någonting är ju väldigt påtagligt i oss som är fostrade i de här rörelserna, fack eller politik. Det är ju den här för- mågan att ha ordning och reda att var och en ska organisera sig. Folkbildning i "integrationens" tjänst står ju i nåt gammalt delprogram , ABF, ABF organisator, så vi ska ju kunna organisera och genom det kunna då bli en maktfaktor. [] Jag tror inte vi ska ha ett latinamerikanskt parti, utan vi ska in med den ordinarie demokratiska strukturen men den skolning ska sker i den egna föreningen, tryggheten finns i den egna föreningen, stödet finns och förändringstakten finns i den egna föreningen som bygger vidare in i de mer etablerade demokratiska föreningslivet, [] vi kan inte säga att den verksamhet som bedrivs nu i exempelvis att det bara är terapi, alltså det är ju verkligen inte utan de här är ju människor med den bakgrunden med den gemensamma tryggheten kanske kan man söka sig in i föreningen, det är detta är deras möjlighet att påverka det framtida samhället och då måste det struktureras, gärna utav oss från våra sätt och våra ögon eller tillsam- mans om varför och hur med deras förutsättningar så klart och det kanske tar då (verksamhetsansvarig, ABF). I ovanstående citat homogeniseras en varierande grupp i på flera sätt. Underordningen av en invandrarförening till olika folkbild- ningsinstitutioner legitimeras. Folkbildningsinstitutionerna ger sig själva mandatet att mobilisera utrikes födda och förse dem med de kunskaper, färdigheter och det kulturella kapital som krävs för att organisera sig i ett demokratiskt samhälle. Argumentet används också för att exkludera representanter för invandrarföreningar från beslutsfattande organ, på olika nivåer, vilket tydligt framgår i föl- jande uttalanden av två folkbildningsaktörer på distriktsnivå: Att egentligen då kunna ställa om och jobba in nya organisationer. Möta de krav som finns i propositioner om att vi då ska kunna försöka underlätta vid integration, öka demokratiseringen. Där är ju människor traditionellt då som inte organiserar sig just i de organisationer som har direktpåverkande demokrati; politik, fack och hyresgäströrelser alltså. De klassiska organisationerna för att utveckla, påverka sin egen situation utan man organiserar sig så här som i den somaliska förenin- gen eller i den grekiska föreningen eller i den latinamerikanska fören- ingen. Där är man organiserad och det där leder inte alltid till ökad integration eller demokratisering. Så därför tycker vi det är väsentligt att jobba med (verksamhetsansvarig, ABF). Syftet med Studiefrämjandets verksamhet är att förbättra den enskildas möjligheter att vara delaktig en viktig insats för demo- kratin arbetsformer sätter deltagarna i centrum. Vi utgår från deras förutsättningar och erfarenheter. Detta kräver ett aktivt medinflytande och ansvar från deltagarna (programdirektor ). Exkluderingen av utrikes födda från beslutsfattande organ är ett dilemma för många folkbildningsinstitutioner. Alla studieförbund har medlemsorganisationer, medlemmar och samarbetsorganisatio- Folkbildning i "integrationens" tjänst ABF:s medlemsorganisationer är till exempel olika fackför- bund, kooperativ, , olika socialdemokratiska organisationer såsom kvinnoförbund och ungdomsorganisationer, för att nämna ett fåtal. Dessutom samarbetar studieförbundet i det distrikt som studerats med omkring 70 invandrarföreningar, men dessa föreningar är inte representerade i de olika beslutsfat- tande organen på lokal, regional och nationell nivå. Trots detta betonar verksamhetschefen att en ansenlig del av föreningens akti- viteter riktar sig till invandrarföreningar. Denna exkludering av invandrarföreningar är dock inte unikt för ABF. Alla institutionella aktörer i föreningarna som intervjuats betonade att exkluderingen av invandrarföreningar i beslutsorganen är ett problem, vilket går emot studieförbundens bild av sig själva som bärare av demokra- tiska värden och arbetsmetoder. Dessutom poängterades att den grundande organisationen saknade strategier, policies för att inklu- dera etniska samarbetsföreningar i sin beslutsfattande process. Det är viktigt att poängtera att är det enda studieförbundet som uppmärksammat organisationens demo- kratiska underskott och aktivt jobbar för att åstadkomma föränd- ringar, detta trots visst motstånd från olika medlemsorganisationer: Men då har vi ett problem som vi diskutera det vill säga makten över exempelvis sitter hos dom gamla klassiska folkrörelseorganisationerna men det är de nya organisationerna föreningarna som bedriver verk- samheten och vi måste skapa nya forum inom ramen för vår demokra- tiska organisation som innebär att makten flyttas ifrån LO, Hyres- gäströrelsen till nya samarbetande organisationer. Exkluderingen av utrikes födda från folkbildningsinstitutioners beslutsfattande organ tillskrivs i regel bristen på stabilitet hos invandrarföreningar. Denna brist på stabilitet tolkas av de svenska traditionella studieförbunden som en åtföljande brist på demo- kratisk tradition och demokratisk politisk kultur bland vissa kategorier av utrikes födda. Otvivelaktigt karakteriseras många föreningars livscykel av instabilitet, men invandrarföreningars instabilitet är, som jag kommer visa senare, en konsekvens av interna såväl som externa faktorer. Men i detta skede räcker det med att påpeka att det finns många invandrarföreningar som är både stabila och välorganiserade och har varit aktiva . Ett bra exempel i detta sammanhang är den latiname- rikanska kulturförening som beskrivs . Dessutom har många av invandrarföreningarnas aktiva medlemmar som jag intervjuade, Folkbildning i "integrationens" tjänst varit aktiva medlemmar i politiska organisationer i sina hemländer. Motståndsrörelser i många länder i tredje världen är lokala och demokratiska i sin konstruktion och utan gräsrotsmobilisering och stöd från lokalbefolkningen skulle dessa rörelser praktiskt taget inte haft någon chans att överleva eller utmana maktstrukturer i dessa samhällen. Följaktligen är idén om att invandrarföreningar skulle sakna organisatorisk kompetens eller förmåga är i sig högst problematisk. Från den traditionella folkbildningsinstitutionens perspektiv, betyder alltså inte uppgiften att organisera invandrargrupper att organisera gruppen för att kräva sina rättigheter som medborgare, utan att organisera dem för att få dem att internalisera ett demo- kratiskt etos – helst under studieförbundens vakande öga. Följakt- ligen, vilket är tydligt ovan, är innehållet av aktiviteterna organise- rade av invandrarföreningar tämligen irrelevant, så länge det är en övning i demokratisk praktik och metod. Tillägnandet av ett demokratiskt etos antas vara en förutsättning för integration. Det är en process som idealiskt sett, enligt studieförbunden, bör för- verkligas i minoriteternas egna föreningar. Dessutom är det uppen- bart från de etablerade folkbildningsinstitutionernas synpunkt, att utrikes födda grupper är potentiella källor för rekrytering i de tra- ditionella folkbildningsinstitutionernas aktiviteter, eftersom beho- vet av kunskap och information hos deras grundande organisation minskat avsevärt . Följaktligen, vilket framkom i ovanstående uttalanden, är vissa invandrarföreningars ambition att etablera en egen agenda inte särskilt välkommen och möts med skepsis från de traditionella studieförbundens sida. Detta har sna- rare att göra med ekonomi, än de ovan identifierade idealen. Den implicita typifieringen av den som kulturellt annorlunda innebär att de olika invandrargrupperna homogenise- ras. Därmed tonas skillnader och motsägelser, variation och mång- fald inom dessa grupper ner. Denna homogenisering tenderar att göra individer till offer för sina kulturer.