sou · GTB3112 · 2006-01-01 00:00:00 — Det fackligt politiska arbetet legitimeras och rationaliseras med hänvisning till organisationens historia – och det är en historia som primärt mar- keras såsom svensk. Det som görs, görs för att det är rätt, och det som är rätt, det är rätt därför att det är svenskt. FAI:s med- lemmar tycker sig ständigt uppfattas som avvikande från denna svenska norm. De har upplevt att de som klassificeras som invand- rare antas vara mindre socialt kompetenta än de som räknas som svenskar. Medlemmarnas sätt att vara definieras som ett problem, och det ställs krav på anpassning. Inom ramen för denna problem- definition erkänns inte den kompetens och de kvalifikationer som de representerar. De medlemmar som har velat komma runt detta har varit tvungna att bli mer eller mindre ofelbara – ett enda misslyckande kan bli ett ödesdigert uppfyllande av de negativa för- väntningar som man har gentemot kategorin invandrare. På ett liknande sätt markeras gränsen svensk/invandare, när det uppstår konflikter kring arbetssätt och rutiner på fackliga möten – en fråga som har tydliga fackligtpolitiska implikationer, eftersom det påverkar möjligheten att få upp frågor på den poli- tiska dagordningen. Eventuella avvikelser från det formaliserade mötets strikta ramar tolkas som uttryck för en ickesvensk kultur, en frånvaro av svensk ordning – invandrare antas helt enkelt ha Demokrati på svenska? en smak för kaos och passion som svenskar saknar. Gränssnittet mellan kategorierna svenskar och invandrare markeras än en gång och konflikter mellan olika sätt att bedriva fackligt arbete för- i termer av kulturkrockar. När oenighet om den politiska innebörden av det fackliga arbetet reduceras till en fråga om tillhö- righet, underkänns andra sätt att bedriva politik och artikulera krav. Därmed riskerar även en rimlig kritik av formalisering och profes- sionalisering att gå obemärkt förbi, påpekar och , eftersom denna kritik bygger på politiska erfarenheter som inte erkänns av den hegemoniska fackliga diskursen. FAI:s medlemmar har tydligtvis fått erfara, att det frekventa markerandet av bristande tillhörighet även får konsekvenser för möjligheten till delaktighet. Personer i kategorin invandrare är uppenbarligen tvungna att representera en negativ annorlundahet och därmed minskar deras möjligheter att få inflytande inom LO- kollektivet. Bakom muren av föreställningar om en kollektivt buren kompetensbrist, kvinnoförtryck och oordning är det svårt för den fackligt aktive att bli sedd som enskild person. finns det en (till synes) positivt värderad annorlundahet, en annan sida av den externt definierade invandraridentiteten, som medlemmarna också är tvungna att representera. Men dessa rollförväntningar leder knappast till något större inflytande inom de berörda organi- sationerna. Det är, poängterar Mulinari och , huvudsak- ligen kvinnor som råkar ut för dessa förväntningar, som – med antropologen ord – bygger på en imperialistisk nostalgi. Här åskådliggörs på ett tydligt sätt hur olika maktrela- tioner, i detta fall på basis av kön och etnicitet eller ras, skapas i relation till och genom varandra. Vissa invandrarkvinnor förvän- tas, enligt stereotypen, vara sensuella, attraktiva och bra på (och villiga) att dansa, på middagen eller festen efter kursen. Personer som bemöttes med ointresse av andra medlemmar , blev exotiska och erotiserade varelser . I denna dub- belt underordnade roll, som kvinna och rasifierad invandrare, är det uppenbart att de kvinnliga FAI-medlemmarnas fackliga aktörsskap kan kringskäras på ett högst påtagligt sätt. Vissa kam- rater vill man hellre dansa med än lyssna på. Det nät av etablerade sociala relationer, kategoriserande praktiker och medföljande för- väntningar som det fackliga arbetet är inbäddat i, på basis av kön, klass och etnicitet eller ras, skapar uppenbarligen högst o(jäm)lika förutsättningar för inflytande i det fackliga arbetet. Demokrati på svenska? I sitt bidrag beskriver liknande mekanismer, belägna på en annan politisk arena. Han studerar folkbildningens organisa- tioner och deras arbete inom ramen för den offentliga integrations- politiken, med ett särskilt fokus på den del av deras verksamhet som är inriktad på så kallad demokratisk fostran. I integrations- politiken har studieförbunden tilldelats uppgiften att möjliggöra för både individer och grupper att förbättra sina livsvillkor och vitalisera sin delaktighet. I studiecirkelns pedagogiska miljö ska detta syfte uppnås genom att förutsättningar för dialog etableras, på två olika plan: dels ska man tillhandahålla kunskaper om det svenska samhället som invandrare kan ta del av, och dels ska man anordna studiecirklar där svenskar och invandrare möts och lär sig om varandras sätt att tänka och leva. Huvuddelen av den integ- rerande verksamheten faller under den första punkten. I den del av denna verksamhet som studerar i sitt bidrag, det vill säga de studiecirklar som inriktar sig på demokratisk fost- ran, är det uppenbart att behovet av undervisning och kunskaps- överföring motiveras med vad benämner ett kultur- briststänkande. Mellan svenskar och invandrare antas det fin- nas vissa mer eller mindre grundläggande skillnader, vad gäller sätt att se, tänka och förstå samhället – och det är just på grund av dessa skillnader som den sistnämnda kategorin, utan kunskaper om det svenska samhället, har svårt att nå etablerade positioner i detta samhälle. Tillsammans med bristande kunskaper i svenska antas just kulturbristen vara den huvudsakliga förklaringen till den marginalisering som drabbar kategorin invandrare, hävdar . Denna förklaringsmodell får specifika konsekvenser när det är politiskt handlande som diskuteras. Det svenska samhället antas vara präglat av ett demokratiskt ethos, och i den mån som invandrare saknar kunskaper om hur politik bedrivs i , förstås detta som en konsekvens av att de tillhör en annan kultur, som inte präglas av samma ethos. Det som i första instans tolkas som en avvikelse från genomsnittet, förvandlas till en avvikelse från idealet – därtill ett ideal som tillskrivs ett mycket starkt normativt värde. Att studieförbundens integrationsarbete bland annat är inriktad på just demokratisk fostran kan förklaras med hänvisning till deras idéhistoria, påpekar . En av grundtankarna i denna rörelse var, när den formerades, att individen skulle utbildas till fri- het – med nya kunskaper skulle denne bringas till insikt om det orimliga i feodala, traditionella och/eller religiösa tankemönster. Demokrati på svenska? Modellen för denna individfokuserade frigörelseprocess var en del av arvet från upplysningstiden. Denna specifika förståelse av sam- bandet mellan utbildning, personlig utveckling och politisk auto- nomi lever kvar i studieförbundens praktik, menar . är det de som pekas ut som invandrare som med hjälp av studiecir- kelns kunskapsstoff ska frigöra sig från hämmande, traditionsbe- stämda tankemönster – från den kultur som är relaterad till deras etnicitet. Men frigörelsen är inte längre riktad mot ett annat och mer rättvist samhälle, utan mot det nuvarande och det rådande, mot status quo – en frigörelse till svenskhet. Trots att verksamheten är riktad just mot kategorin invand- rare, och syftar till deras integration i det svenska samhället, är invandrarföreningarna tydligt underrepresenterade i de beslutande organen i de studieförbund som studerar. De föreningar som kollektivt representerar olika invandrargrupper har inte samma möjlighet att påverka studieförbunden som de sistnämnda har att påverka deras egen verksamhet. Föreningarna måste på olika sätt förhålla sig till studieförbundens integrationspolitiska dagordning och den kulturaliserande förförståelse som präglar denna. En del av dessa förhållningssätt är huvudsakligen defensivt reaktiva, påpekar , där man – individuellt eller kollektivt – måste lägga ner en stor del av arbetet på att bemöta föreställningar om kategorin invandrare. Men det finns också möjlighet att utveckla ett mer offensivt förhållningssätt – där man kan hitta en syntes mellan stu- dieförbundets och det egna organisationssättets målsättningar. I Osmans bidrag exemplifieras denna hållning med en latinameri- kansk förening, som har utvecklat en verksamhet som följer integ- rationspolitiska imperativ som den bygger på en egen uppfattning om hur den egna gruppens behov ser ut. Till verksam- heten hör såväl lokalradio, en årlig karneval och litteraturcirklar som efterskolanaktiviteter för barn och ungdomar. Föreningens aktiva har dock gjort samma erfarenhet som intervjupersonerna i och Reichels bidrag, nämligen att deras ansträngningar inte alls erkänns av Myndighetssverige. Såväl Mulinari och som beskriver konsekven- serna av hur begreppet kultur används i en mängd sammanhang för att förklara hur olika grupper tänker och handlar. Demokrati på svenska? har, för att använda (1997: 43) ord, kommit att bli en slags nyckelbegrepp för den sociala institutionsvärld som förvaltar etniska relationer, men den används även i samma syfte utanför denna värld. Det problematiska med den användning kul- turbegreppet ofta får i detta sammanhang är, enligt antropologen (1987), att man ser kultur som en autonom sfär av föreställningar som har en strikt imperativ innebörd för människor: alla lyder kulturens regler. Kulturen blir en etikett som klistras på det som är svårt att förstå och de kulturellt påverkade människorna blir ett slags kulturella automater, utan vilja eller förmåga att ifråga- sätta, omvärdera eller negligera förhållningsregler. Alla invand- rare beskrivs, på grund av den ickesvenskhet de representerar, som ett genomsnitt för den etniska grupp de tillhör. Denna generalise- rande tolkningsmodell får påtagliga konsekvenser, när den installe- ras i en normativ, hierarkisk ordning där det svenska både är det vanligast förekommande och det eftersträvansvärda (Canguilhem, 1989). Det ickesvenska och det invandrade blir därmed, på en och samma gång, ett undantag från det genomsnittliga och avvi- kelse från det normala. Denna negativa värderade avvikelse kan, med det kulturella tolkningsschemat, förstås som en egenskap som bärs upp av en hel grupp. I flera av antologins bidrag har vi således kunnat se vilka konse- kvenser denna kulturaliserande tolkningsram kan få. I Mulinari och bidrag kunde vi till exempel se hur avvikande uppfatt- ningar om vad som får sägas och hur detta sägs på fackliga möten (bort)förklarades i termer av kulturkrockar, och därmed för- svann en kritisk diskussion om mötesformer och professionalise- ring i det fackliga arbetet från dagordning. Genom att beskrivas som en part i en kulturkrock blev andra, men fullt möjliga och legitima sätt att bedriva fackligt arbete, bortdefinierade och erfa- renheter av fackligt politiskt arbete från andra länder sorterades bort och buntades ihop med en föregivet kulturellt bestämd smak för passion och kaos. beskriver hur synen på integration förändras, när den bygger på en kulturaliserande förståelse. När invandrares marginella position i samhället förklarades med hän- visning till deras kultur, och de sätt att tänka och handla som är formade av denna, reducerades integrationsfrågan till att lära de Andra hur det svenska samhället fungerar. Värderings- och norm- system relaterade till deras egen tillhörighet antogs vara det största hindret och vägen till integration låg i upplysning om det svenska samhällets regler. Demokrati på svenska? Kulturalisering kan, mot bakgrund av vad som framkommit i denna antologi – och i tidigare forskning (, 2001; , 2003) – på goda grunder förstås som en diskriminerande struktur. Med sociologen (1984: 31f) terminologi kan den kulturaliserande framställningskonventionen beskrivas som en betecknande struktur, en struktur som bygger upp symboliska ord- ningar, vilka – bland annat – legitimerar dominansförhållanden, till exempel genom dess kapacitet att ge mening åt och motivera män- niskors handlade. Som struktur reproducerar den ett dominans- förhållande som vi med den politiska filosofen (2000) ord kan benämna kulturell dominans – vissa grupper eller kategorier framställs i stereotypa bilder och skiljs ut som i väsent- liga avseenden annorlunda, som deras närvaro i många sammanhang (för)blir osynliggjord. De personer som ringas in av begreppet invandrare råkar inte sällan ut för sådan dominans. Just det förhållande att kulturaliseringen tenderar till att avindi- vidualisera personer i kategorin invandrare, och därmed osynlig- göra dem som rationellt tänkande och handlande personer, pekar på relevansen av begrepp i detta sammanhang. En viktig poäng med begreppet strukturell diskriminering är att det sätter fokus på systematiken i över- och underordning, mönster av diskriminering inom såväl som över olika arenor i samhället. En viktig uppgift är här att identifiera uppkomsten av det som i utred- ningen Det blågula glastaket (SOU 2005: 56) betecknas som diskrimineringsspiraler, det vill säga hur diskriminering inom en enskild arena eller sektor i samhället bidrar till att förstärka mönster av över- och underordning inom andra arenor eller sekto- rer. Det gäller inte minst frågor som rör demokrati och inflytande. I enlighet med en sådan tankegång markerar också statsvetarna (2004: 20), i en av den Integrationspo- litiska maktutredningens volymer: Grupper i samhället som är systematiskt missgynnade i fråga om politiska resurser och nätverk, och som därtill (eller kanske som en följd av just detta) upplever svag tilltro till politiken och dess möjligheter, kommer i högre grad att stå utanför demokratin. Strömblad och Borevi sätter här fokus på en synnerligen allvarlig tendens i svensk demokrati, som förtjä- nar största uppmärksamhet. Varför inte vända blicken, från frågan Demokrati på svenska? om demokratiskt utanförskap till de bestämda villkor under vilka underordnade eller missgynnade grupper inkluderas eller inviteras till att delta i den svenska demokratiska gemenskapen? Ett tema som återkommer i flera av antologins bidrag är mot- stridigheter i samtida svensk demokrati, olika slags gap mellan politiska ideal – dialog, demokratisk fostran, inkludering, medver- kan – och politisk praxis – förankring, disciplinering, anpassning, marginalisering. Av bidragen framgår att det på en rad olika arenor, bland skilda aktörer, finns en stark strävan efter att, för att återigen hänvisa till (2000) och hennes resonemang om förtryckets ansikten, motverka den exploatering, marginalisering och maktlöshet som drabbar underordnade grupper. Allt för ofta iscensätts emellertid denna strävan konkret inom ramen för olika former av kulturell dominans, som både osynliggör och beskriver Andra enligt grova schabloner. Detta innebär att också en välvillig strävan kan bidra till att återskapa, snarare än motverka, strukturella ojämlikheter. Etnologen (2004: 49) har pekat på just en sådan paradox i den svenska skolans värld. Hon beskriver hur samhällets etablerade bedömningsskalor är inbäddade i såväl skolornas inf- rastruktur som de enskilda aktörernas uppfattningar om och tolk- ningar av tillvaron. Dessa bedömningsskalor formar stora delar av det dagliga samspelet ute på skolorna. De elever som får beteck- ningen svenska utgör i olika avseenden det som eftersträvas i skolorna. I relation till dessa elever utmejslas de som kallas invandrarbarn. Runfors pekar på hur lärarnas dagliga arbete har en rad paradoxala konsekvenser: Idealet om att integrera genom att utjämna sociala skillnader mellan individer och grupper blev i den goda viljans namn en fråga om att utradera olikheter i förhål- lande till svenska barn (ibid.). Lärarnas arbete gentemot invand- rarbarnen är, å ena sidan, inriktat på att inlemma dem i den före- ställda nationella gemenskapen, som de, å andra sidan, får rollen som främlingar i denna gemenskap. Barnen tycks med andra ord försatta i en permanent existens mitt emellan – inne, men ute (jfr Agamben, 1998). Vi känner igen den logik Runfors beskriver från flera av bidragen i denna antologi, bland annat från folkbildningen och den form av demokratisk fostran som redogör för, men även från föreningslivet, som och diskuterar, och fackföreningsrörelsen, och den inkludering av invandrare som Mulinari och beskriver. Såsom mottagare av integ- Demokrati på svenska? rationspolitiken erbjuds personer i kategorin invandrare delak- tighet och en uppsättning rättigheter och förmåner. På ett liknande sätt erbjuds FAI:s och invandrarföreningarnas medlemmar att ingå i en större organisationsstruktur som kan tillhandahålla resurser och möjlighet till inflytande. Men varje gåva upprättar en relation av ömsesidiga förpliktelser och ansvarstaganden, vilka långt ifrån alltid är till mottagarens fördel. Idéhistorikern (2005) har diskuterat detta klassiska sociologiska tema (Mauss, 1997), givandets rationalitet, just i relation till integrationspolitikens ambitioner och imperativ. Här kan vi se att de Andra erbjuds att dela Vår gemenskap och de möjligheter den kan ge, men de förut- sätts dela Våra grundläggande värderingar. Den som ger och den som tar emot är bundna av ett oskrivet kontrakt, där det är givaren som avgör ramarna och villkoren för Gåvan, medan motta- garen är tvungen att endera acceptera och infoga sig i dessa ramar och villkor eller inte ta emot Gåvan. Den avgörande frågan är därmed hur det demokratiska kontrak- tet ser ut. Vilka möjligheter har de Andra att ta plats på sina egna villkor? I vilken utsträckning är de Andra tvungna att följa en på förhand given dagordning eller uppsättning rutiner och konven- tioner? Vilka sorteras ut och på vilka premisser sorteras andra in? För att kunna ta del av de rättigheter som svensk demokrati ger och delta som jämlikar i svensk offentlighet behöver de Andra pas- sera en rad – oftast implicita – inträdeskrav. Bidragen har också visat på hur de som bemöts som invandrare i olika situationer behöver bevisa både sin tillhörighet och lojalitet till det svenska samhället och till den svenska nationella gemenskapen. De behöver bevisa att de gjort sig förtjänta av närvaro i offentlighetens ljus, att de exempelvis lärt sig de rätta koderna, att de behärskar spel- reglerna och språket ordentligt, att de delar de bärande principer som gemenskapen baseras på. De som inom fackföreningsrörelsens slutna förhandlingsrum kräver förändringar på ett sätt som inte passar sig, enligt gängse konventioner, riskerar till exempel, påpe- kar Mulinari och , att definieras ut på etnisk grund. De avkrävs närmast absolut anpassning till den rådande . I vissa fall implementeras den öppna dialog mellan makthavare och med- borgare som i mångt och mycket eftersträvas i dagens politiska konjunktur på ett sätt som gör att den, på ett liknande sätt, kom- mer att bekräfta en redan fastslagen dagordning, på förhand givna prioriteringar och fattade beslut. Vissa boende bjuds visserligen in till dialog, men de är, som i fallet som Velásquez redogör för, Demokrati på svenska? tvungna att inordna sig i en agenda, i en uppsättning av roller och förväntningar som de i stort sett bara har att inordna sig under. Ett annat exempel på givandets rationalitet, som närmare diskuterats i andra sammanhang, är invandrares situation i svenskt partiliv. Flera studier har pekat på hur den parlamentariska vardagen består av en mängd rutiner och konventioner, roller och förväntningar som försätter förtroendevalda med utländsk bak- grund i en på många sätt svår situation.2 Det finns hos kandida- terna en erfarenhet av att de riskerar att motarbetas och betraktas som provocerande om de säger sin mening i frågor som handlar om bristande jämlikhet mellan invandrare och svenskar, summerar statsvetaren (2005: 24f) sina forsknings- rön om politisk representation. Kandidaterna betonade att de har erfarenhet och kompetens inom andra samhälleliga angelägenheter än de integrationspolitiska, men att detta, enligt dem själva, stän- digt ifrågasätts av partikollegorna och det ledande skiktet i partiet. Oavsett vilken strategi de väljer – att profilera sig i integrations- frågor och agera språkrör för invandrare eller bygga sin politiska profil på andra, mer allmänpolitiska frågor – möter de ständigt nya krav.3 Inträdeskraven formuleras om, förväntningarna preciseras. Gränsen som skyddar gemenskapens insida förskjuts, som (2005: 162) formulerar saken, som de oväl- komna knackar på dörren Det finns således en rad krav och villkor som i olika skeden och i olika avseenden strukturerar människors medverkan och handlande i svensk demokrati. Deltagandet är villkorat. Dessa strukturerande principer utger sig ofta för att vara baserade på neutrala premisser, trots att de, rent faktiskt, är etniskt partiska. De inkluderar genom att underordna, rangordna. Den eller de som i olika situationer utsätts för etnisk diskriminering förvägras en subjektsposition varifrån de kan föra sin egen talan (de los , 2005: 18). Diskriminerande handlingar är i sig kränkande för den eller 2I raden av svenska studier kan nämnas: Soininen & , 1999a/b; Lukkarinen , 2001; , 2004; , 2005; , 2005b; , 2005. 3Dessa mönster är nu inte specifikt etniska. Feministiska forskare har tidigare pekat på att kvinnor möter motsvarande utestängning i rollen som förtroendevalda och organiserade politiska aktörer (Wängnerud, 1999; , 1995; , 2002). Andelen kvinnor har visserligen ökat markant på olika plan och delar av det svenska politiska systemet. Tecken tyder emellertid på att det fortfarande finns betydande olikheter när det gäller exempelvis vilka frågor eller intressen som män respektive kvinnor uppfattar som viktiga att tala för och vilka platser de intar i det parlamentariska systemet. råder en viss uppdelning av det parlamentariska arbetet, i det män och kvinnor upplever och tillskriver som manligt och kvinnligt. Demokrati på svenska? dem som utsätts för dem. Dessutom är den misstro och det förne- kande som inte sällan möter den eller dem som utsatts för diskri- minering, att inte bli betrodd som subjekt, som någon som är kapabel att sätta ord på sina egna erfarenheter (ibid.), högst smärtsam för den eller dem vars rättigheter och värde som jämlik redan blivit kränkta. En av de punkter där det riktats kritik mot tanken om strukturell diskriminering är att den sägs beröva människor från ansvar och handlingskraft (, ; , 2005). Överordnade anses här, enligt kritiken, inte ha något ansvar för sakernas tillstånd och underordnade anses inte ha någon kraft att på egen hand agera i förhållande till eller bryta mot detta till- stånd. Bidragen i antologin har visserligen gett en rad exempel på hur kulturbristparadigmet skapar ett bestämt invandrarsubjekt, med en starkt begränsad handlingsfrihet. Men de har pekat på hur dessa invandrarsubjekt har en egen agens, som exi- sterar trots de strukturellt högst ojämlika villkor eller utgångs- punkter som är tillhanda. Bidragen har visat på hur de delar av befolkningen som återkommande utpekas som invandrare ut- vecklar en bred repertoar av strategier för att förändra den specifika situation de befinner sig i, kantrad av stereotypier, anpassningskrav och strukturella missförhållanden. Det är därmed angeläget att inte falla för en förenklad lägesbe- skrivning, som på ett allt för onyanserat sätt framhåller den ena sidan framför den andra – och antingen betonar agens framför strukturella villkor eller vice versa. Ambitionen med denna antologi har snarare varit att ge en mer nyanserad bild av politisk handling och strukturella villkor eller ojämlikheter, detta utan att på ett självklart sätt prioritera den ena sidan framför den andra. Struktu- rell diskriminering bör följaktligen inte ses som någon mekanisk logik, som per automatik sorterar in människor i över och under- ordnade, oberoende av deras eget handlande. Underordnade inter- venerar ständigt i de processer som försätter dem i en underordnad position i samhället (de los , 2005). De kan såväl motstå som bidra till sin egen underordning. Inget är givet på för- hand.