sou · GTB340d3 · 2006-01-01 00:00:00 — Många påpekade till och med det svåra i att leva som en finne eftersom det finns inte några yttre skillnader, och man ansåg inte heller att kulturerna avviker från varandra i någon högre grad. Det skämtades ändå om finnarnas skrattretande sätt att klä sig i vindtygsjackor och byxor och om att de talar högljutt på tunnelbanan. Det var ändå i allmänhet svårt att nämna några ty- piska drag, som kunde vara utmärkande för finskheten och som man kunde identifiera sig med. I motsats till andra generationens åsikter var första generatio- nens respondenter övertygade om det att finskheten syns på ett sätt som inte går att dölja. Fast det var relativt klart att första gene- rationens invandrare inte kommer att återvända till , kallade man de invandrare som hade bytt till svensk nationalitet och, på så vis, tydligt markerat att de tänker stanna i för paperi- (pappers-svensson) och käännytyshurri (omvändelse- svenskar). Öknamnen användes främst med en humoristisk glimt i ögat, men ibland också kryddat med bitterhet som påminner om det ogillande, som uttrycks av det finska ordspråket raukat menkööt merten taa (Må de ynkliga söka skydd på andra sidan av havet) som en del av första generationens invandrare fått höra, då de lämnade . Frågan om nationalitet berörde inte den andra och tredje genera- tionen på samma sätt som deras föräldrar. För dem avgjordes det eventuella bytet av nationalitet7 främst av praktiska angelägenheter som t.ex. möjligheten att få studielån, banklån eller att undvika mi- litärtjänst. Då det gällde att definiera identiteten verkade den 7 När jag gjorde intervjuer var det inte ännu möjligt att ha dubbelt medborgarskap. nationella tillhörigheten ändå vara ett tyngre argument än färgen på passets pärm. E: när jag började gymnasiet och skulle söka t.ex. studiebidrag, skrev man upp att jag hade en annan nationalitet eftersom jag då hade finskt medborgarskap. L: Har du ännu? E: Nej, det har jag inte L: När har du bytt? E: När jag skulle fylla pratade jag med pappa om det här, och han sade att det för hans del inte spelade någon roll om man var svensk el- ler finsk medborgare. Då bytte vi till svenskt medborgarskap. Jag fick en massa obehag när jag hade ansökt om studiebidrag. Jag fick tillbaka ett brev, med en massa frågor om hur länge jag hade tänkt stanna i , och vad jag gjorde här. Jag kände att det kommer och bli mera problem för mej och därför tyckte jag att det var bättre att byta till svenskt medborgar- skap. L: Det är ju otroligt om du är född här och sedan kommer de och fråga hur länge du skall stanna här. E: De frågade vad jag gör här och, det var massor med sådana konstiga frågor. Jag fick senare ett brev till och där meddelade de att jag kan få studiemedel. Allt det här med att bli utpekade bara för att jag kryssade i en ruta att jag inte är en svensk medborgare. L: Det kan jag tänka mej. E: att bli utpekad. L: Och är det lättare när du är svensk? E: Mm. L: Och du har ett helt svensk namn egentligen, att ingen kan säga att du är finsk, om du inte vill det. E: Nej, nej. L: Tycker du att det är bra så? E: Jaa, för mig spelar det ingen stor roll, jag har ju min finska del utan att visa det på papper. (Kvinna, född ) Exemplets kvinna beskriver, på ett för andra generationen typiskt sätt, hur bytet av nationalitet främst var en praktisk angelägenhet. Som svensk medborgare var det lättare att sköta olika praktiska ärenden. Många, som har bytt nationalitet har upplevt myndighe- ternas utpekande som obehagliga och orättvisa. De, som fortfa- rande hade finsk medborgarskap, var stolta över det, men ändå röstade de inte i finska val trots att de hade rösträtt. Många re- spondenter sade att de anser påverkningsmöjligheterna vara så marginella att de låter bli att rösta både i svenska och finska val.8 Ingen av de intervjuade hade gjort militär- eller civiltjänst i , men nästan alla sade sig känna någon, som gjorde militärtjänst inom försvarsmakten i . Jag bytte bort [det finska medborgarskapet] när jag var kring sjutton och borde ha ryckt in i armén. Här är man inte tvungen att gå i armén. (Man, född ) Vem är finsk? Det bor många finländare i , men trots detta visade det sig vara svårt klargöra deras exakta antal. för statistik enbart utgående från nationalitet och födelseland. Det finns inga uppgifter om, till exempel modersmål eller etnisk bak- grund. Från statens sida anses att detta förfarande skyddar med- borgarna: finns det inga anteckningar om etnisk bakgrund kan ingen råka ut för diskriminering på grund av etnisk tillhörighet el- ler modersmål. Verkligheten är tyvärr den helt motsatta. Diskrimi- neringen sker genom osynliggörande – det vill säga när det inte finns någon statistik om etniska minoriteter är det omöjligt att driva invandrarnas sak eller kräva till exempel minoritetsspråkssta- tus. Uppskattningsvis bor det cirka en halv miljon finska invand- rare och deras barn, de så kallade andra generationens invandrare, i Sverige.9 Men vem är finsk? Vilka egenskaper förknippas med en person, som definierar sig själv som finne? På vilket sätt definieras finsk- heten? Vid valet av respondenter hade jag som kriterium att åtmin- stone den ena föräldern skulle vara en finskspråkig finne. Således var det redan vid min första kontakt med respondenterna, som de- finitionen, vem som räknas som finne, gjordes för min undersök- nings del. Alla som tackade ja till att deltaga i min undersökning gav mig kontaktuppgifterna till ytterligare en person. På detta sätt tog respondenterna själva ställning till finskheten, dels genom att själva delta och även genom att namnge en annan finsk person, som 8Även ur etnolog intervjumaterial, samlat i bland de efterkom- mande till invandrare från , framgår att den andra generationens invandrare från är passiva då det gäller röstning eller annan samhällelig påverkan, oberoende av med- borgarskap. 9Korkiasaari & 2000; Lainio 1996 de rekommenderade som respondent. En del av de intervjuade de- finierade sig som mera svensk än finsk, eller till och med som helt svensk. Detta var intressant med tanke på definitionen av finskhet. Dessa personer deltog på grund av sina föräldrars finska identitet och även sin egen potentiella finska identitet. Kontaktuppgifterna jag fick av mina förstahandsrespondenter var utan undantag till goda vänner till respondenterna. Många hade varit vänner sedan barndomen och bott nära varandra i hela sitt liv. Drygt hälften av respondenterna hade gått i en finskspråkig klass. På vissa orter utgjorde eleverna, som gått i dessa finskspråkiga klas- ser, fortfarande tätt sammanslutna grupper som hade goda kunska- per i finska och en stark finsk identitet. Språket tycks ändå inte vara avgörande för respondenterna och deras vänners känsla för nationell tillhörighet. Många pratade svenska även med sina finska vänner. Även om den finskspråkiga klassens positiva in- verkan på finskheten och formandet av en finsk identitet var på- fallande stark, tycks ändå familjen vara en ännu mera avgörande garanti för det finska språket och finskheten. Finskhet är lika med finskspråkighet När respondenterna definierade sin finskhet, ansåg en del, att det finska medborgarskapet var avgörande. För andra var det det finska språket, känslan av finskhet eller medvetenheten om de finska röt- terna som var avgörande. Det finska språket, som en del av den finska identiteten lyftes ändå fram som en av de viktigaste aspek- terna, vilket delade respondenterna i två olika läger: för och emot. För en del var det självklart att man, om man inte talar finska inte kan vara en riktig finne. För dem var identiteten sammankopplad med språket och språket med identiteten: dör språket, försvinner finskheten. Dessa tankegångar har sina rötter djupt i nationalro- mantiken: det var då språket kom att bli definitionen för en nations existens. L: Tycker du att det är viktigt att han kan finska? H: Väldigt viktigt. Vi har så många släktingar i att det är vik- tigt att han kan språket. Och han besöker också våra vänner vars barn kan finska. L: Alla brukar säga att det vore viktigt. H: Tänk fast på X och Y, de kunde ju ha lärt sina döttrar finska, som P och jag har gjort. Det är kanske X som är misstänksam, han är egentli- gen mera svensk. Men Y är finländare. L: Så du ser en klar skillnad mellan svenskar och ? H: Ja. Men det kan ju vara annorlunda som för min bror och syster. Min syster kan helt bra finska, vi har alltid haft som vana att tala finska med varandra. Men hennes barn kan inte språket, inte heller min brors barn. Det är ju svårare om man är gift med en svensk, då pratar man ju svenska hemma. (Kvinna, född ) L: Är din finskhet lika med att kunna finska, eller hör det ihop med något annat? Vad är den där finskheten? A: Jo jag tror nog att det där språket är, nog är det där språket liksom där, jag tycker att de hör ihop. Jag känner sådana som, mmm, som gick i samma klass, gifte sig med svenskar, hennes barn kan inte finska, de förstår inte finska, jag tror inte att hon heller kan liksom, hon förstår inte finska. Hon talar inte alls finska. Det bara som för- svinner. När hon har inte talat finska med sina barn, så inte kan de det sedan. Att efter henne kommer det inga fler, att finskheten kommer inte att gå vidare. (Kvinna, född ) Respondenterna underströk hemmets och familjens ansvar i att föra vidare det finska språket. Ingen nämnde statens lagstadgade plikt att erbjuda finska i eller på andra sätt stödja fa- miljer i tvåspråkigheten. I de intervjuades åsikter kan man skymta tecken på den svenska invandrardiskursen som tenderar att vara mera assimilerande än inriktad på en fredlig samexistens mellan olika kulturer och språk. Man har effektivt lyckats övertyga in- vandrarna om, att från majoriteten avvikande sätt att uppföra sig, som t.ex. att prata ett främmande språk eller att producera annor- lunda kultur, hör till det privata och inte till det offentliga livet. Det finska språket placerades utan undantag i den privata sfären och det gavs känslovärde som bevarare av identiteten, men i det riktiga livet eller på arbetsmarknaden upplevde man inte att språ- ket skulle ha konkurrensmöjligheter gentemot det svenska språket. Majoriteten av respondenterna, som själva berättade att de kan finska, använde svenska som hemspråk och talade finska praktiskt taget enbart med sina föräldrar. Nästan alla upplevde det som värdefullt och viktigt för den finska identiteten att bevara det finska språket. Men upplevdes motsättningen mellan ideal och verklighet som oöverkomlig? Te- mat väckte livlig diskussion. Jag är ledsen... jag är men, ahhh, eller jag är ju finsk, de säger ju att vi är finska, fast jag känner mig svensk, eftersom jag bor i och pratar svenska och det blir ju så och sedan när och spelar hockey då är man helt finne. (Kvinna, född ) Jag orkar bara inte tala finska med mina döttrar när de bara har svensk- språkiga lekkamrater och pratar svenska med sin mamma. Antagligen borde jag, men det blir bara inte av. (Man, född ) En viss nedstämdhet, till och med skuldkänsla för att låta finskan tyna bort, kom tydligt fram i intervjuerna. I vissa familjer hade far- eller morföräldrarna och barnen inget gemensamt språk, men trots detta beskrev alla respondenter barnbarnens och far- och morför- äldrarnas förhållanden som mycket varma och nära. Vid intervju- erna med första generationens invandrare kom det dock fram, att uppskattningsvis kommunicerade med sina barnbarn på finska. Språkfrågan blev aktuell på ett nytt sätt i samband med att familjerna fick barn. Behovet av det finska språket tycktes gå hand i hand med det att barnen växte upp. Vissa respondenter be- rättade hur de kände en direkt plikt att tala finska med sina barn, även om de huvudsakligen hade talat svenska innan barnen föddes. Dessa aktiva föräldrar var uteslutande mödrar. Aktivmammorna sökte sig till exempel till församlingarnas finskspråkiga familjemö- ten för att få stöd i bevarandet av språkkunskaperna, och de arbe- tade medvetet för att barnen skall lära sig finska. Många konstate- rade att barnen behöver finskspråkiga lekkamrater för att finskan inte enbart skall kännas som jobbig, utan skall utvecklas till ett verkligt alternativ vid sidan om svenskan. Nästan alla berättade att de svenskspråkiga far- eller morföräldrarna till en början hade varit öppet negativt inställda till finska språkets närvaro, men att de hade vant sig . Svärfadern och svärmodern var till en början nästan arga när jag talade finska med barnen och de kunde inte förstå vad vi pratade om. Jag tycker att det är en konstig tanke att vi inte skulle få tala finska bara för att de inte kan förstå vad vi säger. (Kvinna, född ) Vi besökte en specialist för att diskutera tvåspråkighet. Även min man var med då dottern var litet och pratade redan litet. Specia- listen tittade i en björnbok med vår dotter och de pratade om boken. Hon sade att hennes språk var bra utvecklat och att tvåspråkigheten skulle vara en positiv sak. Då blev min man övertygad om att det är en bra sak att jag pratar finska med våra barn. Han hade tidigare varit tveksam. (Kvinna, född ) Finskheten är även andra saker än finskspråkighet! Där finskspråkigheten, för den ena är måttet på finskhet, är den för en annan inte ens en betydande del av den finska identiteten. I föl- jande avsnitt funderar en kvinna, som definierar sig som mycket finsk, över språkets betydelse för den etniska identiteten. L: Vad tycker du, är det okej att kalla sig finne eller finsk invandrare om man inte behärskar finska språket? R: Joo-o, det tycker jag nog, absolut. Jag har kompisar som är utan att prata finska. Dom känns finska för mig, dom har det i blodet. Dom beter sig på något sätt finskt, dom tänker finskt. Dom är nog ! Det ät ju sant att mycket beror nog på språket men jag har verkligen träffat så många människor som inte pratar finska men jag ser att där är det ändå, finskheten.[...] Ja, jag tänker inte kanske ord på finska men det är nog ett annat sätt att tänka på saker, jag har finsk mentalitet och gör finska saker. Och jag är ju också finsk medborgare. (Kvinna, född ) Finskheten betyder inte automatiskt det att man borde behärska det finska språket. En arbetskamrat på var stolt över sin finskhet och hejade alltid på fast han var svensk. Han kunde inte tala finska, men jag tycker att han borde räknas som en finländare. Och se- dan de som är barn till finländare. Fast de inte talade finska så anser många av dem sig vara finländare. (Man, född ) när jag ät lite äldre så är jag nog riktigt stolt över att mamma är finsk och att jag då också är finsk. Vi pratade aldrig finska hemma så jag förstår just ingenting. Det vore nog snyggt om jag pratade finska (skratt). Jag tror att min finskhet är sådär mera materialistiskt: jag samlar Iittala saker och tycker väldigt mycket om kläder (skratt). (Kvinna, född ) Jag tror att min finskhet har gjort mig tapper (skratt) jag var alltid li- ten och har fått kämpa mot större killar (skratt) så blev det bara att jag kallades finn jävel eftersom jag slog tillbaka (skratt). På allvar är jag nog stolt att vara finne. Det ger nog kraft, tror jag. (Man, född ) I exemplen uttrycker respondenterna att det finns många olika element av vilka man kan bygga finskheten. De konstaterar att finskhet, mera än det finska språket, utgörs av en samling attityder, blodsband och det att man gör finska saker. Många av dem, som inte kunde tala finska tyckte att det skulle nog vara trevligt att kunna språket, men de underströk att deras finskhet, trots att de inte kunde finska, är levande och starkt. Det fanns, intressant nog, inget klart samband mellan respondentens språkkunskaper och de- ras val av sida. Många, som talade finska upplevde att språket var av sekundär betydelse för identiteten, och några som pratade i huvud- sak svenska kunde uppleva finska språket som en mycket viktig faktor i deras identitet som tvåspråkig. H: Finländarna är liksom mera rara. H: Ja, svenskarna är, de ser på en med svartsj med avund, inte vet jag på något vis, svensk avundsjuka, brukar man säga. De är nog nyfikna, verkligen, men finländarna är, om man går till något nytt ställe så är det klart att man blir bjuden på kaffe, men om man går någonstans här, ingenting, de är inte likadana. Hos oss har det alltid kommit och gått mycket folk, svenskar och finskar, och alltid, om vi har mat så är det klart att de får äta med oss om det bara räcker och så. Många av dem är inte alls på samma sätt. (Kvinna, född ) B: Finländarna är hårt arbetande. En finsk kvinna jobbar mycket mera i hemmet än en svensk. Svenskarna är latare, så är det! Finska män är ar- betskarlar, de jobbar mera och är inte alls lata. Svenskarna är mera slöa. Så är det nog, åtminstone på min arbetsplats. När en finländare kom- mer till jobbet så jobbar han, man ser en klar skillnad till svenskarna, de får inte så mycket gjort. Finländarna är arbetskarlar och de får mera ansvar. L: Ja, ansvar. B: Åtminstone på min arbetsplats frågar svenskarna alltid hur de skall gå till väga. Vi finländare bestämmer själva och sedan gör vi som vi har bestämt. Svenskarna vill ha mera stöd av andra i sina beslut. Finlän- darna bestämmer självständigare på jobbet. (Man, född ) Finskheten förknippades starkt med ansvarstagande, hårt arbetande människor och många av respondenterna berättade att de fick ta mera ansvar på arbetet jämfört med de svenska arbetskamraterna, och att de också fick mera ansvar för beslutsfattandet. Etnologen konstaterar i sin under- sökning om de efterkommande till finlandssvenska invandrare i , och deras finskhet, att finskheten var starkt bun- den till familjens vanor och levnadssätt. Familjen tycktes vara finskhetens sista fästning, och innanför dess murar tycktes finsk- heten vara livskraftig. Familjens sätt att leva överfördes till barnen, och så detta sätt överfördes finskheten till nästa generations vardag. Maträtter, att bada bastu och attityder hänfördes i mångas ögon ändå mera till familjens traditioner, inte i första hand till finländar- nas vanor. På detta sätt gömdes finskheten i familjens traditioner. Mina respondenter i bekräftade denna observation: sa- ker som många av dem ansåg vara främst familjens vanor var, i själva verket, purfinska. I återkopplingsdiskussionerna diskuterades det mycket om fa- milje-finskheten. Många av de intervjuade berättade att de, mellan den första intervjun och återkopplingsdiskussionen hade funderat på finskheten och kommit i underfund med att de var riktigt bra ruosu.10 Var slutar invandrarskapet? Var slutar invandrarskapet? I motsats till min uppfattning var sva- ret för mina respondenter entydigt: invandrarskapet slutar i och med första generationen, den andra generationen bär inte på in- vandrarskapet i någon som helst form. Invandrarskap syns inte i deras liv och är inte en del av deras identitet. Några kände sig, på något sätt, som vid sidan om sin svenska identitet, men in- vandrarskapets negativa känslor saknades. Ingen av de intervjuade kände sig, på något som helst sätt, som invandrare. Alla var födda i en familj med finsk invandrarbakgrund, men majoriteten sade sig, i socialt avseende, helt ha införlivats med det svenska samhället. In- vandrarskapet tycks ha försvunnit ur andra generationens liv i och med socialiseringsprocessen. Finskhet och invandrarskap tycks vara synonymer för första generationen. Den kopplingen finns för andra- och tredje generationen. Fast man ytligt sett kunde konstatera att andra- och tredje generationens finska in- vandrare har assimilerats väl i det svenska samhället, framkommer 10 Ruosu är en finsk förkortning för ruotsinsuomalainen, det vill säga sverigefinne. också en annan tolkning i intervjuerna. Att vara sverigefinne är för många av de intervjuade en kraftresurs och en tydlig identifika- tionsram. uttryckte andra och tredje generationens respon- denter en klar irritation över det att det finns vissa förutfattade meningar om hurudan finskhet eller svenskhet de antas producera och vilja ha. Gång på gång underströk de att det finns otaliga sätt att vara sverigefinne på: för en kan till exempel dansmusiken11 vara finskhet, för en annan kan det handla om bärplockning eller boboll. De intervjuade önskade helt tydligt mera utrymme att själva skapa sina sätt att leva ut sin finskhet. I början av artikeln ställde jag frågan, om sverigefinskhet är en potentiell identitet, och svaret är ett tydligt ja. En av respondenterna slog huvudet på spiken jag är en svensk som talar en synnerligen god finska! (Kvinna, född ) Kulturella identiteter formas i en kontinuerlig dialog mellan indivi- den och omgivningen. I den dialogen reflekteras den egna och om- givningens likheter och olikheter. 11 Suutari, P. Korkiasaari, , 2000: Suomalaiset Ruotsissa. Suomalaisen siirtolaisuuden historia 3. Lainio (ed.) 1996: Finnarnas historia i 3. & : & . , 2003: Sallan suurin kylä-Göteborg. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Ruotsinsuomalais- ten arkisto/Sverigefinländarnas arkiv. Suutari, 2000: Götajoen jenkka- tanssimusiikki ruotsinsuo- malaisten identiteetin rakentajana. Suomen Etnomusikologisen Seu- ran julkaisuja 7, Suomen etnomusikologinen seura, . Ruot- sinsuomalaisten arkiston julkaisuja 4, Ruotsinsuomalainen arkisto, Tukholma. , 1984: Majoritet om minoritet. En studie i etnisk to- lerans . En rapport från Diskrimineringsutred- ningen. Publica/LiberFörlag, . , (painossa): På kryss- en färd mellan identiteter. Teoksessa Junila, , (toim.). Mellan ma- joriteter och minoriteter. Om migration, makt och mening. Forskningsprogrammet svenskt i , finskt i . , (2002): Vad sägs om finskhet? Stereotypa skildringar av i . Teoksessa , , , , (toim.). Nordiga länder kulturvetenskapliga perspektiv. Österlund-Pötzsch, (2003): American Plus. Etnisk identitet hos finlandssvenska ättlingar i . Svenska litteratursäll- skapet i , . Sverigefinnars tankar om finskans möjligheter och rättigheter i och – En intervjustudie Utredningen om finska och sydsamiska språken (Ju 2004:01) Finskt språk- och kulturcentrum För innehållet i denna bilaga svarar författarna. , f. 1955, är professor vid Finskt språk- och kulturcentrum vid . Han har som forskare riktat in sig på talspråksforskning, men även (främst finsk- ättade) minoriteters språksociologiska, sociolingvistiska, utbild- ningspolitiska och tvåspråkighetsfrågor. Han har också intresserat sig för tvåspråkiga elevers båda språk och tvåspråkighet i skolans värld samt språkpolitik generellt som forskningsfält. Annaliina , f. 1980, är forskningsassistent vid Finskt språk- och kulturcentrum vid . Innehar kandidatexamen i företagsekonomi med inriktning mot organisation samt magisterexamen i interkulturell kommunikation. Hon har intresserat sig för kommunikation och språkbruk i mång- kulturella organisationer samt tvåspråkighet. Utredningsuppdraget och dess bakgrund .................... Bakgrunden till vårt uppdrag................................................. Detaljerat syfte och upplägget av denna studie.................... Studiens praktiska genomförande .............................. Val av kommuner i till denna studie.................. 3.2Kontakterna med och valet av informanter till denna Utfallet av kontakterna.......................................................... Enkäten och intervjun ........................................................... Kodning av informanterna .................................................... Beskrivning av informanternas bakgrund..................... Födelseland och inflyttningsålder......................................... Yrke, verksamhet ................................................................... 5.6Vad vill man förändra eller förbättra i sina språkliga fär- 6.2Kunskap och inställning till en minoritetsposition för 6.3Informanternas användning av finska i olika samman- 6.4 Hjälp vid myndighetskontakter på grund av språket........... 6.5 Behovet av finskspråkig service på hemorten....................... 6.5.2 Frågan om huruvida finskspråkig offentlig service på hemorten är viktig..................................................