sou · GTB398 · 2006-01-01 00:00:00 — De kunskaper som sjukgymnaster har genom sin sjukgymnast- utbildning kan, efter komplettering med kunskaper inom det veterinärmedicinska området, främst i anatomi, fysiologi , sjuk- domslära och etologi, vara till stor nytta inom djurens hälso- och sjukvård. Den tilläggsutbildning i veterinärmedicin som SLU har genomfört på försök hade som syfte att ge sjukgymnaster en bättre möjlighet att modifiera sina behandlingsmetoder så att de kan användas på djur. Sjukgymnastik inom djurens hälso- och sjukvård 7.3.3Djursjukvårdarnas roll inom djurrehabilitering Även djursjukvårdare arbetar med rehabilitering vid djursjuk- husens rehabiliteringsavdelningar och samarbetar då med såväl veterinärer som sjukgymnaster. Arbetet kan innebära att de genomför träningsprogram som en sjukgymnast eller veterinär har fastställt. Dessa yrkesgrupper kompletterar således varandra och möjliggör ett större patientflöde genom rehabiliteringsavdelningen. En högskoleutbildad djursjukvårdare har i sin grundutbildning kunskaper i anatomi, fysiologi och patofysiologi som behövs för att kunna utföra behandlingar och bedöma effekterna av en träningssituation, men inte tillräckliga kunskaper för att ställa funktionsdiagnoser och välja åtgärder. Flera yrkesutövare inom djursektorn har insett potentialen inom den framväxande djurrehabiliteringen och flera kortare utbildningar och kurser inom området anordnas på olika håll i landet. Utbildningarna har sällan någon större förankring i en vetenskaplig grund och uppbär i de allra flesta fall inte något statlig stöd. Många av utbildningarna eller sammanslutningar av yrkesutövare inom ett ämnesområde har utvecklat egna auktorisationssystem som ger eleven rätt att kalla sig exempelvis diplomerad hundmassör etc. Inom den etablerade veterinärmedicinen är den förhärskande uppfattningen att vissa av dessa yrkesgrupper i och för sig har kunskaper som är lämpliga för arbete med friska djur men att de saknar kompetens för att arbeta med djur i en rehabiliterings- situation. Ett visst samarbete med dessa yrkesutövare anses möjlig i slutfasen av rehabiliteringsprocessen, men då alltid efter utförliga instruktioner och hänvisning från den som har ansvaret för djurets rehabilitering vid exempelvis ett djursjukhus eller en djurklinik. 7.4Våra slutsatser om rehabilitering och sjuk- gymnastik inom veterinärmedicinen Rehabilitering och sjukgymnastik är relativt nya ämnesområden inom det veterinärmedicinska området och det är svårt att dra slutsatser om den fortsatta utvecklingen och behovet av utbildning. Utvecklingen har tills nu skett genom att två områden – dels Sjukgymnastik inom djurens hälso- och sjukvård humanmedicinsk sjukgymnastik och dels veterinärmedicin – har kombinerats. Detta har skett genom samarbete mellan de två yrkeskategorierna sjukgymnast och veterinär. Det råder delade meningar om inom vilket område som utvecklingen skall äga rum – om det är ämnet sjukgymnastik som skall breddas till att omfatta även djur eller om det i stället är veterinärmedicinen som skall breddas så att rehabilitering, inklusive sjukgymnastik, ingår som en naturlig del i behandlingen av ett sjukt eller skadat djur. 7.4.1Behovet av rehabilitering och sjukgymnastik inom veterinärmedicin Den ökade uppmärksamheten som rehabiliteringens betydelse för ett djurs tillfrisknande efter exempelvis en operation har fått, har inneburit att intresset för ämnet sjukgymnastik inom veterinär- medicin har ökat markant . Det är tydligt att det funktionella synsätt som sjukgymnaster använder behövs som ett komplement till veterinärernas nuvarande kompetens. Samarbetet med sjukgymnaster har tillfört rehabili- teringsarbetet nya metoder och synsätt vilket inneburit att rehabiliteringens betydelse inom området för djurens hälso- och sjukvård blivit tydligare och allt mer efterfrågat. Alla som till utredningen har framfört sina åsikter i frågan har uttalat att behovet av att utveckla rehabiliteringsområdet inom veterinärmedicin och av att tänka mer funktionellt är stort och ökande. Många djur skulle ges en betydligt bättre skadeprognos om rehabilitering som bygger på ett sjukgymnastiskt synsätt skulle användas inom djurens hälso- och sjukvård. Många har också framfört att sjukgymnastik skulle kunna användas även inom andra områden än rehabilitering, främst i skadeförebyggande syfte. Behovet av utbildad personal inom rehabiliteringssektorn är stort och bristen på personer med kunskaper om djurrehabilitering har bl.a. fått till följd att djurägare vänder sig till yrkesgrupper som har vissa kortare utbildningar, exempelvis s.k. equiterapeuter m.fl. Det förekommer även att veterinärer hänvisar djurägaren till sådana yrkesgrupper. Dessa yrkesgrupper har sällan en veterinärmedicinsk grund för sitt arbete och det finns stora risker för att djur utsätts för felaktiga behandlingar, vilket innebär risker i djurskydds- Sjukgymnastik inom djurens hälso- och sjukvård Även av denna anledning är det viktigt att rehabili- teringsarbetet inom veterinärmedicinen utvecklas. För att skapa bästa möjliga förutsättningar för en fortsatt gynnsam utveckling av rehabilitering och sjukgymnastik inom djurens hälso- och sjukvård behövs såväl veterinärer som sjukgymnaster och djursjukvårdare i rehabiliteringsarbetet. Inom veterinärmedicinen finns såväl medicinska kunskaper som rehabiliteringskunskaper medan det inom sjukgymnastiken finns kunskaper om behand- lingsmetoder för att återställa funktionsnedsättningar. Det största problemet är, som vi ser det, att mycket få personer har kunskaper både i veterinärmedicin och i sjukgymnastik eller andra delar av rehabiliteringsområdet. Vi har konstaterat att det finns mycket lite vetenskaplig dokumentation inom det område som skulle kunna betecknas som sjukgymnastik eller rehabilitering för djur. Det är därför inte rimligt att föreslå en specifik utbildning helt inriktad på rehabilitering inklusive sjukgymnastik, även om vi tror att det skulle kunna vara en lösning. är det uppenbart att det redan nu finns ett behov av yrkesutövare som har kunskaper inom såväl veterinärmedicin som sjukgymnastik/rehabilitering. Vi bedömer därför att det skulle vara bra att redan nu möjliggöra för dem som arbetar med rehabiliteringsfrågor att komplettera sina kunskaper. Högskoleutbildade djursjukvårdare kan utföra arbete inom en rehabiliteringsavdelning. Vanligtvis sker detta tillsammans med en veterinär eller en sjukgymnast. Vi anser att en bra lösning skulle vara att erbjuda de som fullgjort djursjukvårdarutbildningen en påbyggnadsutbildning inom rehabilitering för djur. Vidare- utbildningar för veterinärer med intresse för rehabiliteringsfrågor skulle också kunna utvecklas och kunskaper hämtas från sjukgymnastiken. Utbildningen till sjukgymnast är helt inriktad på sjukgymnastik på människor och ger inte de kunskaper i veterinärmedicin som behövs för att kunna vara verksam inom djurens hälso- och sjukvård. Ett antal sjukgymnaster har, genom den tilläggsut- bildning som SLU anordnat för sjukgymnaster, kunnat tillägna sig kunskaper i veterinärmedicin som ger dem bättre förutsättningar i Sjukgymnastik inom djurens hälso- och sjukvård deras arbete inom djurens hälso- och sjukvård. Tilläggsutbildning ger tillsammans med sjukgymnasternas yrkesutbildning och arbetslivserfarenhet en bra grund för rehabiliteringsarbete inom djurens hälso- och sjukvård och är därför en bra möjlighet för en fortsatt utveckling inom området. På kort sikt kan de sjukgym- naster som erhållit fördjupade kunskaper inom veterinärmedicin således tillgodose behovet av kompetens. Man kan emellertid fråga sig om det på lång sikt är samhällsekonomiskt försvarbart att en yrkesgrupp som från början utbildats för humansjukvårdens behov, efter en kortare tilläggsutbildning, arbetar inom djurens hälso- och sjukvård. Av djurskyddsskäl är det att föredra att en sjukgymnast med fördjupning i veterinärmedicin behandlar djuren än att någon med tveksam utbildningsbakgrund gör det (vilket inte är ovanligt, särskilt inom hästsektorn). I takt med att området utvecklas och dokumenteras bör en kunskapsbas byggas upp som kan ligga till grund för en särskild utbildning inom djursjukgymnastik, som inte förutsätter en humanmedicinsk utbildning i botten. Rehabiliteringsfrågor inom djurens hälso- och sjukvård har fått allt större uppmärksamhet . Eftersom veterinärutbildningen endast i begränsad omfattning innehåller undervisning i ämnen som är relevanta för rehabiliteringsfrågor, har kunskaper inom området i allt större utsträckning hämtats från humansjukvården, och då framförallt från sjuk- gymnasterna. Intresset för sjukgymnasternas funktionella synsätt gör att det finns ett behov av sjukgymnaster inom djurens hälso- och sjukvård. Emellertid är det enligt vår mening inte bra att verksamheten inom djurens hälso- och sjukvård förlitar sig på kompetens från en humanmedicinskt utbildad yrkesgrupp. Det bästa skulle därför enligt vår mening vara att det fanns en särskild utbildning för djursjukgymnaster som vilar på en vetenskaplig grund inom både rehabilitering/sjukgymnastik och veterinärmedicin. Området är emellertid så nytt att en sådan utbildning sannolikt inte skulle kunna anordnas . Efterhand som området utvecklas kommer dock en sådan kompetens som är specifik för djur att byggas upp. Denna kompetens bör enligt vår mening i ett långsiktigt perspektiv Sjukgymnastik inom djurens hälso- och sjukvård kunna innebära att en särskild utbildning inom rehabilitering för djur anordnas, antingen som en självständig grundutbildning eller som en påbyggnadsutbildning för högskoleutbildade djursjuk- vårdare. Vi konstaterar dock att det finns ett behov av sjukgymnasternas kunskaper inom djurens hälso- och sjukvård. De har emellertid inte de veterinärmedicinska kunskaper som behövs för att kunna arbeta självständigt och vi föreslår därför att den tilläggsutbildning i veterinärmedicin som tidigare erbjudits sjuk- gymnaster anordnas enligt den kursplan som SLU har antagit1. Frågan om behörighetsreglering av denna yrkesgrupp tas upp i kapitel 11. Slutligen anser vi att frågan om humanmedicinskt utbildade sjukgymnasters roll i djurens hälso- och sjukvård liksom frågan om hur utbildningar inom området rehabilitering för djur skall anordnas , behöver utvärderas . 1 Beslut , SLU ua 17.26.1011/04 och 17.26-1012/04. 8Behovet av en förändrad behörighetsreglering inom området för djurens hälso- och sjukvård Bedömning: Det finns ett behov av att utvidga och förändra bestämmelser om behörighet m.m. inom området för djurens hälso- och sjukvård. Ett enhetligt regelverk bör eftersträvas för verksamheten inom detta område och därför bör de befintliga bestämmelserna i bl.a. behörighetslagen ersättas av en ny lag om yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård. I vårt uppdrag ingår främst att göra en översyn av behörighets- och ansvarsfrågor inom djurens hälso- och sjukvård. Vi skall därvid bl.a. bedöma behovet av ytterligare reglerade yrken liksom behovet av bestämmelser om ansvar och delegering, begränsningar i rätten att behandla djur (s.k. kvacksalveribestämmelser), tillsyn och sank- tioner. Vi skall också överväga om lagen (1994:844) om behörighet att utöva veterinäryrket (behörighetslagen) bör omarbetas till en ny lag om yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård. I detta kapitel redovisar vi översiktligt de brister som enligt vår mening är förknippade med de regleringar som finns inom området för djurens hälso- och sjukvård. 8.1Behov av behörighetsreglering av nya yrkesgrupper har verksamheten inom djurens hälso- och sjukvård utvecklats mycket snabbt. Den vård som kan erbjudas motsvarar i allt högre grad den nivå som erbjuds inom humanmedicinen. Möjligheterna att utföra mer avancerad vård och djurägarnas efterfrågan gör att verksamheten ställs inför nya krav i fråga om personalens kompetens. Behovet av kunskaper om nya behandlingsmetoder, och av fördjupade kunskaper inom vissa områden ökar behovet av utbildning och ger upphov till nya specialist- och yrkeskategorier inom djurens hälso- och sjukvård. Behovet av en förändrad behörighetsreglering inom området för djurens Behörighetslagen omfattar bara veterinärer trots att många fler yrkesgrupper arbetar med hälso- och sjukvård för djur. En del yrkesgrupper är etablerade , exempelvis djursjukvårdare och hovslagare, medan andra, såsom sjukgymnaster, först blivit verksamma inom detta område. Yrkesgrupperna hovslagare och husdjurstekniker omfattas av en viss form av behörighets- reglering medan exempelvis djursjukvårdaryrket är helt oreglerat (se avsnitt 2.2 och 2.3). För samtliga yrkesgrupper utom veterinärerna innebär detta exempelvis att yrkestitlarna kan användas av vem som helst oavsett vilken formell utbildning som yrkesutövaren har. Så länge personer i dessa yrkesgrupper arbetar tillsammans med en veterinär och inte har något självständigt ansvar för arbetsuppgifterna så orsakar avsaknaden av en behörighetsreglering inga större problem av formell art. Om en yrkesgrupp i stället arbetar självständigt och har arbetsuppgifter som kan innebära risker för det behandlande djuret blir situationen annorlunda eftersom djurägarens behov av att kunna bedöma yrkesutövarens kompetens ökar. Om fler yrken skulle regleras blir det lättare för djurägaren att få information om kompetensnivån hos den som skall behandla djuret. Att ett yrke blir reglerat innebär en slags varudeklaration för att den person som behandlar ett djur har en viss kunskapsnivå. är arbetet på många smådjursjukhus organiserat så att djursjukvårdare i mycket stor utsträckning sköter kontakterna med djurägaren. Ofta är det djursjukvårdaren som tar emot tidsbe- ställningar och som alltså gör en första bedömning av djurets tillstånd och behov av vård. Vid besöket på djursjukhuset är det oftast en djursjukvårdare som tar emot djuret och, efter en preliminär bedömning, kanske tar vissa prover, innan veterinären träffar djuret. I samband med vissa åtgärder, exempelvis kastrering av hankatter, är det inte ovanligt att en djursjukvårdare sköter hela hanteringen av djuret utan att en veterinär faktiskt är inblandad. Arbetet på hästkliniker skiljer sig från det på smådjursjukhuset. Djursjukvårdarna, eller veterinärassistenterna som de ibland kallas, har i sådan verksamhet inte i lika stor utsträckning arbetsuppgifter som utförs utan att veterinären finns tillhands, men det före- kommer. En anledning till detta är bl.a. att veterinärerna i mycket större utsträckning åker till djurägaren för att undersöka eller behandla djur. Eftersom gällande bestämmelser om läkemedels- användning exempelvis inte medger att djursjukvårdare utför vaccinationer utan att veterinären är närvarande, så kan Behovet av en förändrad behörighetsreglering inom området för djurens vaccinationer på plats hos djuret bara utföras av veterinär. På ett smådjursjukhus kan i stället denna uppgift utföras av en djursjuk- vårdare så länge veterinär finns i huset. Djursjukvårdare har alltså i mycket stor utsträckning hand om arbetsuppgifter som ligger inom veterinärens ansvarsområde. Många av arbetsuppgifterna är kvalificerade och kan innebära risker om de utförs felaktigt. Att behörigheten hos en yrkesgrupp med sådana arbetsuppgifter inte är reglerad och det faktum att det därmed inte finns någon garanti för yrkesutövarens kunskaper är en brist i den nuvarande behörighetslagstiftningen inom djurens hälso- och sjukvård. När det gäller sjukgymnaster och tandläkare anlitas de ofta som specialister inom sitt område vilket innebär att de kompletterar veterinärens kunskaper. Den enskilde djurägaren kommer oftast i kontakt med dessa yrkesutövare efter hänvisning från en veterinär. Eftersom sjukgymnaster och tandläkare inte är reglerade yrken inom djurens hälso- och sjukvård kan det vara svårt såväl för veterinären som för djurägaren att bedöma yrkesutövarens kompetens. Dessa yrkesutövare saknar dessutom i de flesta fall veterinärmedicinsk utbildning. Hovslagaryrket är som redan angetts delvis reglerat eftersom kan godkänna hovslagare som har en viss fastställd utbildning. Regleringen innebär att endast hovslagare som uppfyller kraven får kalla sig av certi- fierad hovslagare och att godkännandet kan upphävas för den som visat grov oskicklighet. Detta system har emellertid vissa brister. Även om den som anlitar en certifierad hovslagare får en garanti i fråga om yrkesutövarens kompetens så innebär valet av en sådan hovslagare inte någon skillnad i fråga om yrkesutövarens ansvar för sin behandling av djuret. Regleringen har inte heller fått något genomslag i yrkeskåren, troligen beroende på att den inte innebär någon skillnad för den enskilde hovslagarens i fråga om skyldig- heter och rättigheter samt ansvar för arbetsuppgifterna. 8.2Behov av bestämmelser om begränsningar i rätten att behandla djur Inom området för djurens hälso- och sjukvård råder etablerings- frihet. I huvudsak är det alltså tillåtet för var och en att behandla djur. Emellertid är denna rätt begränsad av regler i såväl behörig- Behovet av en förändrad behörighetsreglering inom området för djurens hetslagen som i djurskyddslagen (1988:534). Att bestämmelserna finns i olika lagar har motiverats med att de delvis har olika adressater. De begränsningar som finns motiveras av framförallt smittskydds- och djurskyddsaspekter. Den ena begränsningen gäller behandling av smittsamma djursjukdomar som ju kan innebära risker för smittskyddet och den andra begränsningen gäller operativa ingrepp och injektioner, behandlingar som ofta är förenade med särskilda risker för djuret. Arbetsuppgifter som omfattas av dessa bestämmelser skall utföras av veterinär och kan i princip inte överlåtas till någon annan. Vi har i vår översyn identifierat två problem med dessa bestämmelser, nämligen dels att de kan vara alltför begränsande i fråga om möjligheten att låta annan kompetent personal utföra vissa arbetsuppgifter efter delegering, samt dels att de inte på ett tillräckligt sätt skyddar djur från mindre seriösa behandlare. I fråga om möjligheten att låta andra yrkesutövare än veterinärer utföra vissa uppgifter som enligt djurskyddslagen är förbehållna veterinärer så kan det konstateras att det förekommer att personer som inte är veterinärer ger injektioner till djur och även utför mindre operativa ingrepp. Vissa av dessa behandlingar sker med stöd av något av undantagen i djurskyddsförordningen (1988:539) medan andra ingrepp uppenbart inte står i överens- stämmelse med djurskyddslagstiftningen. Exempel som ofta nämnts för oss är kastrering av hankatt och olika tandingrepp som ofta ingår i en djursjukvårdares arbetsuppgifter. De flesta djursjukhus och djurkliniker har visserligen egna krav på vilken kompetens som personalen skall ha för att utföra ingreppen och det finns kanske i de flesta fall inte anledning att ifrågasätta att de som utför behandlingarna verkligen har tillräckliga kunskaper för sina arbetsuppgifter. Emellertid är det en brist att de nuvarande regleringarna inom området för djurens hälso- och sjukvård inte gör det möjligt att, utan att åsidosätta djurskyddslagens regler, överlåta vissa arbetsuppgifter till kompetent personal. En del av de yrkesutövare som, utan att vara veterinär, arbetar inom området för djurens hälso- och sjukvård, har kanske tillräcklig kompetens för att utföra vissa av de behandlingar som bara får utföras av veterinärerna. Det kan därför ifrågasättas om det är rimligt att dessa yrkesutövare omfattas av samma begränsningar som den som inte har någon adekvat utbildning alls. De djurskyddsskäl som har anförts som motiv till begränsningarna är ju inte på samma sätt relevanta när det handlar Behovet av en förändrad behörighetsreglering inom området för djurens om yrkesutövare som har viss kompetens. Det är inte heller alltid ändamålsenligt att inte kunna ta tillvara på den kompetens som faktiskt finns i verksamheten. Bestämmelserna om begränsningar i rätten att behandla djur borde i stället vara utformade så att dessa arbetsuppgifter förbehålls dem som genom utbildning och praktisk erfarenhet har tillräcklig kompetens för uppgiften. Möjligheten att förändra bestämmelserna har ett samband med frågan om fler yrkesgrupper skall regleras eftersom det är lättare att fastställa vilka som skall få utföra behandlingar genom att hänvisa till ett reglerat yrke. Genom att exempelvis reglera djursjukvårdaryrket blir kompetensen hos den som tillhör denna yrkesgrupp fastställd och det kan då lättare avgöras om denna kategori yrkesutövare har tillräcklig kompetens för att utföra en särskilt riskfylld arbets- uppgift. Om yrket inte är reglerat är det svårare att definiera vilka som kan tänkas ha tillräcklig kompetens för uppgiften. Utanför den etablerade veterinärmedicinen finns en stor grupp av yrkesutövare som använder s.k. alternativa behandlingsmetoder (se avsnitt 8.5). Det finns också en grupp yrkesutövare som, helt utan utbildning eller med bristfällig sådan, idkar verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård utan att ha någon kontakt med veterinärer. En del av dessa utför behandlingar som också veterinärer utför. Ett exempel är olika former av tandingrepp på häst som utförs av s.k. hästtandläkare. I många olika sammanhang har problem med sådan yrkesutövning och behovet av skärpta regler för sådana yrkesutövare påpekats. Framförallt anses möjligheten att göra dessa behandlare ansvariga för de behandlingar de utför vara allt för dålig. I stället är det i de flesta fall djurägaren som får ta ansvar för följderna av felaktiga behandlingar. Enligt våra direktiv skall vi också överväga behovet av att föra in bestämmelser om begränsningar i rätten att behandla djur i behörighetsregleringen. Problemen med de begränsningar i rätten att behandla djur som finns är att bestämmelserna inte är samlade i en författning, att de i vissa avseenden upplevs som otillräckliga och svåra att praktiskt tillämpa och att det inte är möjligt att i någon större utsträckning göra åtskillnad mellan personer med olika kompetensnivåer. Behovet av en förändrad behörighetsreglering inom området för djurens 8.3Behov av bestämmelser om yrkesutövares skyldigheter och ansvar finns inga generella bestämmelser om vilka skyldigheter som åvilar den som är yrkesverksam inom djurens hälso- och sjukvård. Djurskyddslagen innehåller visserligen t.ex. bestämmelser om hur djur skall behandlas men dessa riktar sig främst till djurägaren. För veterinärer finns emellertid författningsreglerade skyldigheter. Veterinärerna är bl.a. skyldiga att arbeta i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet, att föra journal samt att anmäla smittsamma djursjukdomar och fall där djurskyddslagen inte iakttas. Veterinärer som inte iakttar sina skyldigheter kan åläggas disciplinansvar och fråntas förskrivnings- rätten för läkemedel samt i allvarliga fall mista sin legitimation. När det gäller tystnadsplikt omfattas såväl veterinärer som annan personal i allmän tjänst av bestämmelser i sekretesslagen (1980:100). I enskild verksamhet omfattas emellertid endast veteri- närer av tystnadsplikt (9 § behörighetslagen). Även om många arbetsgivare har regler om tystnadsplikt så finns det inga lagfästa bestämmelser om detta för andra yrkesgrupper. Även om det, till skillnad från vad som gäller för hälso- och sjukvårdspersonalen, enligt lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS), inte uttryckligen sägs i behörighetslagen så är det självklart så att en veterinär har ansvar för hur han eller hon utför sina arbetsuppgifter. Då andra yrkes- grupper som arbetar tillsammans med veterinärerna inte omfattas av behörighetslagen eller av annan reglering, är det emellertid inte självklart att sådana yrkesutövare har ett eget ansvar för sina arbetsuppgifter. Visserligen kan de ha ett ansvar utifrån exempelvis straffrättsliga eller skadeståndsrättsliga regler, men inte i den form som behörighetslagen lägger ett ansvar på veterinärerna.