sou · GTB354d3 · 2006-01-01 00:00:00 — Enligt kommitténs mening bör förflyttning dock inte över huvud taget användas som en disciplinär åtgärd (jfr RÅ 1986 ref. 164). En intagen skall förflyttas om det av ordnings- eller säkerhetsskäl eller behandlingsskäl är lämpligare att denne är placerad på en annan anstalt eller avdelning, se vidare avsnitt 9.2.2. Vidare innebär förmånssystemet att en intagen som befinner sig på grundnivån kommer att vara placerad på en annan avdelning än en intagen på en förhöjd nivå. Till detta kommer möjligheten att när det är motiverat från ordnings- eller säkerhetssynpunkt avskilja en intagen från gemensamheten med andra intagna, se vidare avsnitt 16.2. Någon ytterligare reglering av förflyttningar av intagna anser kommittén inte är nödvändig. 20.3.2Exempel på misskötsamhet som kan leda till en sanktion Kommitténs bedömning: Misskötsamhet kan exempelvis bestå i att en intagen vägrar delta i anvisad sysselsättning, vägrar lämna urin-, blod- eller utandningsprov eller lämnar ett positivt sådant prov, utövar våld eller hot mot personal eller medintagna, gör sig skyldig till andra brott eller allvarliga ordningsstörningar av annat slag, innehar pengar, mobiltelefon eller annan teknisk utrustning som medger kommunikation med omvärlden, överlåter eller förvärvar pengar eller annan egendom till eller från annan intagen. Den misskötsamhet som ligger till grund för en varning eller mer ingående sanktioner i form av nedflyttning i förmånssystemet, indragna permissioner, senare villkorlig frigivning m.m. kan vara av mycket olika slag. Varning kan utdelas till följd av en enstaka händelse. Även fortsatta permissioner eller andra vistelser utanför anstalt kan dras in som en följd av en enstaka händelse. Ned- flyttning i förmånssystemet förutsätter dock att den intagnes uppförande vid en helhetsbedömning är sådant att han eller hon kan anses klara av de högre krav som gäller på en viss förhöjd nivå i förmånssystemet. innebär det att det inte är tillräckligt med en enstaka händelse för att nedflyttning skall bli aktuellt. Det kan t.ex. vara tillräckligt med en varning. Men det kan också, beroende på hur allvarlig misskötsamheten är, bli aktuellt att flytta ned den intagne till grundnivån redan på grund av en enstaka händelse. Även en senare villkorlig frigivning beror på om den intagne vid en helhetsbedömning kan anses vara så misskötsam att det finns anledning att inte frige den intagne efter det att två tredjedelar av strafftiden förflutit. En intagen som konsekvent vägrar att delta i anvisad syssel- sättning saknar t.ex. förutsättningar att klara av de krav som ställs på en förhöjd nivå i förmånssystemet och bör flyttas ned till grundnivån. Det är däremot inte givet att nedflyttning skall ske enbart på grund av någon eller några dagars arbetsvägran. När det gäller enstaka händelser vill kommittén nämna att misskötsamhet kan bestå i att en intagen, utövar våld eller hot mot personal eller medintagna, på annat sätt gör sig skyldig till brottslig verksamhet, innehar pengar, mobiltelefon eller annan teknisk utrustning som medger kommunikation med omvärlden, överlåter eller förvärvar pengar eller annan egendom till eller från en annan intagen eller spelar om pengar i anstalt eller på annat sätt allvarligt stör ordningen i anstalten. Även trakasserier mot personal eller andra intagna som inte är så allvarliga att det blir aktuellt med polisanmälan kan vid en helhetsbedömning innebära att den intagne inte kan anses uppfylla förutsättningarna för en vistelse på en förhöjd nivå i förmånssystemet. Lämnandet av ett positivt blod-, urin- eller utandningsprov eller vägran att lämna sådant prov skall alltid utgöra misskötsamhet. 20.3.3Dubbelbestraffning och val av bestraffningsform Kommitténs bedömning: En förseelse skall som regel inte medföra flera straff eller liknande följder för den intagne. Rymning från en anstalt eller avvikelse från en vistelse utanför anstalt skall inte straffbeläggas. Ett sådant handlande kan i stället få till följd att den intagne flyttas ned till grundnivån i förmånssystemet, inte beviljas vistelser utanför anstalt eller att tidpunkten för den villkorliga fri- givningen skjuts upp. Vägran att lämna blod-, urin- och utandningsprov skall bedömas på samma sätt som lämnandet av ett positivt sådant prov. Vägran att lämna sådant prov och lämnandet av sådant positivt prov skall få till följd att den intagne flyttas ned till grundnivån i förmånssystemet och också kunna påverka tidpunkten för villkorlig frigivning. Det är en grundläggande princip inom straffprocessrätten att en person inte får lagföras eller straffas för samma brott mer än en gång (jfr 30 kap. 9 § ). Detta är även en sådan rättstatlig princip som ingår bland de grundläggande fri- och rättigheterna. Den framgår av artikel 14 punkt 7 i FN- konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter och i artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet till . Sist- nämnda bestämmelse gäller endast straffprocesser (criminal proceedings). Frågan är om ärenden om disciplinära åtgärder och nekad villkorlig frigivning är att anse som en sådan straffprocess. I så fall finns inte möjlighet att åtala den intagne för de brott som lett till att villkorlig frigivning skett senare än när två tredjedelar av ett straff verkställts. Inte heller skulle det vara möjligt att skjuta fram tidpunkten för villkorlig frigivning på grund av en händelse som lett till åtal. Enligt kommitténs mening finns det emellertid inte några sådana hinder. Det kan i detta sammanhang anmärkas att , Hoyesterett, i fyra domar som meddelades fann att det inte förelåg hinder att åtala och döma 1 HR-2004-00997-A, sak nr 2003/1640, HR-2004-00998-A, sak nr 2004/102, HR-2004-00999-A, sak nr. 2004/44, HR-2004-0100-A, sak 2004/395. den intagne för de gärningar på grund av vilka den intagne nekats villkorlig frigivning. Tilläggas kan att Hoyesterett i det första målet vid straffmätningen tog hänsyn till att den villkorliga frigivningen senarelagts . Det är således möjligt att utan att överträda grundläggande fri- och rättigheter bestraffa en intagens misskötsamhet både genom att döma ut en påföljd i ett brottmål och genom att dela ut en disciplinpåföljd under verkställigheten av straff. Trots detta brukar man vid tillämpningen av disciplinpåföljder utgå från att man i möjligaste mån skall undvika att bestraffa disciplinärt för en förseelse som också anmäls till åtal. Kommittén anser att detta är en riktig utgångspunkt. Av de Europeiska fängelsereglerna (artikel 36) framgår dessutom att en fånge inte skall bestraffas disciplinärt två gånger för samma gärning. Det förhållandet att det skall råda proportion mellan förseelsens svårighetsgrad och påföljden talar vidare för att man skall undvika dubbelbestraffning som består i att den förseelse som föranleder en disciplinär påföljd även får andra negativa påföljder för den intagne. Misskötsamhet kan få andra olika menliga följder. Det kan t.ex. bli aktuellt med indragning av permissioner eller avslag på begäran om vistelse utanför anstalten. Det kan även bli aktuellt med för- flyttning till en anstalt med högre säkerhetsgrad och att avskilja den intagne från gemensamheten med övriga intagna. Missköt- samhet kan också medföra nedflyttning till grundnivån i förmåns- systemet, se avsnitt 11.3.2. Nedflyttning till grundnivån innebär bl.a. att gemensamheten med andra intagna kan vara mer begränsad, att sysselsättningsutbudet och fritidsutbudet är något mindre och att ersättningen för deltagande i anvisad sysselsättning är något lägre än på de förhöjda nivåerna. Det innebär även att kontakten med omvärlden som regel är kontrollerad och att permissioner endast medges av humanitära skäl. Dessa menliga följder för den intagne skall beaktas vid fri- givningsprövningen (jfr nuvarande bestämmelse i 26 kap. 7 § tredje stycket ). Enligt kommitténs uppfattning är emellertid en tillämpning av regler om fakultativ villkorlig frigivning inte en fråga om disciplinär bestraffning. Det kan alltså förekomma att samma händelse som lett till exempelvis nedflyttning i förmåns- systemet kommer att ingå som underlag för beslut angående villkorlig frigivning. Kommittén vill också framhålla att sådant innehav av egendom, som är kriminaliserat, t.ex. narkotika, dopningsmedel och hälso- farliga ämnen samt vapen, bör polisanmälas. Av kriminalvårdens föreskrifter framgår att polisanmälan som regel kan underlåtas vid innehav av cannabis med högst och att sådant innehav i stället normalt kan bestraffas med senareläggning av den villkorliga frigivningen. Enligt kommitténs mening är det inte en lämplig ordning att kriminalvården, efter överenskommelse med polis och åklagare, har regler för när polisanmälan inte skall ske. Enligt kommitténs mening bör det i stället i förordning tas in en skyldighet för kriminalvården att anmäla brott. Rymning från anstalt m.m. I flera andra länder utgör rymning och fritagning från en anstalt eller avvikelse från en vistelse utanför anstalten en straffbar handling. Under kommitténs arbete har frågan uppkommit om sådant handlande bör straffbeläggas. Skälet för det är att tydligt markera från samhällets sida att sådana gärningar inte accepteras. Enligt kommitténs mening är det tillräckligt att göra en sådan markering inom ramen för den nuvarande lagstiftningen. Som framgått ovan har rymning inte ett särskilt högt straffvärde i den lagstiftning som finns i våra närmsta grannländer. Det finns som regel inte anledning att ha en annan syn på straffvärdet här. Med hänsyn till detta och till de utgångspunkter som allmänt gäller för att kriminalisera ett handlande (se avsnitt 21.2.2) gör kommittén bedömningen att en rymning från en anstalt eller ett avvikande från en vistelse utanför anstalten kan sanktioneras tillräckligt genom förmånssystemet och möjligheten att skjuta upp tidpunkten för den villkorliga frigivningen. De handlingar som det här är fråga om kan skilja sig åt i väsentliga avseenden. Det kan röra sig om en intagen som kommer tillbaka för sent från en permission då den intagne närvarit på sitt barns examen. Men det kan också vara fråga om mycket allvarliga rymnings- eller fritagningssituationer där vapen och våld används. I det förstnämnda fallet har handlandet ett lågt straffvärde medan det i andra fallet kan ha ett mycket högt straffvärde. Enligt kommitténs mening kan avvikelser från en vistelse utanför anstalt och mindre allvarliga fall av rymningar sanktioneras på ett lämpligt genom det förmåns- och utslussningssystem som kommittén föreslagit. Vid avvikelse från en permission skall den dömde återföras till anstalt. Det kan dröja innan vistelse utanför anstalt kan komma i fråga på nytt. Och det kan få till följd att den intagne placeras på grundnivån i förmånssystemet. Dessutom kommer inte tiden då den intagne varit frånvarande att räknas som verkställd strafftid. Är det fråga om mer allvarliga fall där vapen och våld är inblandat finns det redan straffrättsliga sanktioner tillgängliga. Om den intagne t.ex. gjort sig skyldig till brott mot vapenlagstiftningen, misshandel eller människorov finns det möjlighet att vid straff- mätningen ta hänsyn till att gärningen ägt rum i samband med rymning. Domstolen kan då döma ut ett längre fängelsestraff än vad som annars skulle ha varit möjligt. En sådan rymning har också betydelse för den fortsatta verkställigheten och kan förutom för- flyttning, minskad möjlighet till vistelse utanför anstalt och förlust av andra förmåner även få till följd att villkorlig frigivning inte alls beviljas. tillämpar kriminalvården olika sanktioner om blod-, urin-, eller utandningsprov visar sig vara positivt och om den intagne vägrar att lämna sådant prov. Ett positivt prov medför som regel senareläggning av den villkorliga frigivningen medan vägran att lämna sådant prov först leder till en varning och sedan till 5 respektive 10 dagars senareläggning. I rapporten till hot och våld mellan intagna föreslår kriminalvården att de disciplinära konsekvenserna beträffande urinprovsvägran och positivt urinprov jämställs. Även regeringen har påtalat behovet av att jämställa vägran att lämna prov med lämnandet av ett positivt prov vid beslut om senareläggning av villkorlig frigivning och beslut om permission. I t.ex. propositionen Nationell narkotikahandlingsplan (prop. 2001/02:91) ansåg regeringen det angeläget att vägran att lämna blod- eller urinprov jämställs med positivt prov vid bestämmande av såväl disciplin- påföljd som kvalifikationstid för permissioner. Vidare har justitie- utskottet i samband med behandlingen av budgetpropositionen för sagt sig utgå från att regeringen utan vidare fördröjning tillser att KVS utformar föreskrifterna på området i enlighet med vad regeringen tidigare uttalat (bet. 2003/04:JuU1 s. 96). Kommittén delar helt uppfattningen att det är nödvändigt att ha samma sanktioner för vägran att lämna prov som om ett positivt prov lämnas. I den nya lagen skall såväl en vägran att lämna ett prov som lämnandet av ett positivt prov få till följd att den intagne flyttas ned till grundnivån i förmånssystemet2 och att den intagne nekas permission eller andra former av vistelser utanför anstalt framöver. Om detta inte är tillräckligt, t.ex. för att den intagne redan befinner sig på grundnivån kan en sådan vägran eller sådant positivt prov få till följd att tidpunkten för den villkorliga frigivningen senareläggs. I likhet med vad som gäller kan vägran att lämna prov få betydelse för möjligheten att få permission. Förutsättningarna för permission har behandlats i avsnitt 27.2.3. 2 Ett system där följderna av urinprovsvägran endast skulle hanteras i form av förflyttning av den intagne har likheter med tidigare reglering av sådan vägran. var urinprovsvägran inte sanktionerad. Syftet med möjligheten till kontroll var då endast att ge tillförlitligt underlag för önskad differentiering av intagna. När detta var syftet med kontrollen har urinprovsvägran tillmätts betydelse i samband med överväganden om behovet av en förflyttning av den intagne (prop. 1978/79:62 s. 34 och prop. 1980/81:1). 21Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt 21.1.1Förbud för intagna att inneha vissa föremål i anstalt Vilka föremål en intagen normalt får inneha i anstalt följer av 24 § KvaL, KVS föreskrifter och anstalternas ordningsföreskrifter. Generellt gäller att intagna inte får inneha mobiltelefoner, teknisk utrustning som medger kommunikation med omvärlden eller pengar utöver ett visst belopp. I övrigt gör anstalterna en prövning i varje enskilt fall om ett visst föremål får innehas av den intagne i anstalten eller inte. Kommittén har i avsnitt 14.4 föreslagit en ny reglering när det gäller möjligheten för intagna att inneha egna föremål i anstalt. De nya reglerna ger anstalterna möjlighet att generellt förbjuda intagna att föra in föremål som utgör en risk ur ordnings- eller säkerhets- synpunkt eller som inte är lämpligt för den behandling som bedrivs på anstalten eller avdelningen i fråga. 21.1.2Omhändertagande av egendom m.m. När anstaltspersonal påträffar egendom inom anstaltens område kan egendom som innehas i strid med gällande regler omhändertas och i vissa fall även förverkas. Omhändertagande för den intagnes räkning Enligt 52 c § tredje stycket KvaL skall föremål, som anträffas vid kroppsvisitation eller kroppsbesiktning och som en intagen enligt lagen inte får inneha, omhändertas och förvaras för den intagnes räkning, om inte annat är föreskrivet. Beslutet fattas av den lokala . Egendom som omhändertagits med Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt stöd av bestämmelsen skall återlämnas till den intagne vid anstalts- tidens slut eller om den intagne anvisar någon utom- stående till vilken egendomen kan utlämnas, till denne. Beträffande omhändertagande av droger m.m. och egendom som kan tas i beslag finns särskilda regler i 63 och 64 §§ KvaL. Av 63 § femte stycket KvaL följer att pengar som påträffas hos eller ankommer till en intagen i strid med vad som är särskilt föreskrivet om intagnas rätt att inneha pengar skall omhändertas om det inte är uppenbart oskäligt. Omhändertagna pengar skall göras räntebärande men får inte disponeras av den intagne förrän vid anstaltsvistelsens slut om det inte finns särskilda skäl. Regeln är tillämplig vid anstalter där intagnas rätt att inneha kontanter är begränsad. gäller det vid alla anstalter. På 23 av landets anstalter får intagna inte längre inneha kontanter över huvud taget eftersom det införts betalkortssystem på dessa anstalter. är avsikten att alla anstalter, såväl slutna som öppna, skall bli kontantlösa. Föremål som får förstöras eller säljas av kriminalvården Av 63 § första stycket KvaL följer att alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel, t.ex. narkotika, medel som avses i lagen om förbud mot vissa dopningsmedel och sådana varor som omfattas av lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor får omhändertas och därefter förstöras eller säljas enligt lagen (1958:205) om förverk- ande av alkoholhaltiga drycker m.m. Bestämmelserna i 1958-års lag skall även tillämpas i fråga om injektionsspruta eller kanyl som kan användas för insprutning i människokroppen eller i fråga om andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk eller annan befattning med narkotika. Den enligt 63 § KvaL omhändertagna egendomen skall förstöras om dess värde är ringa eller det annars är försvarligt att förstöra egendomen. I andra fall skall den säljas och pengarna tillfaller staten. Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt Föremål som får omhändertas i avvaktan på beslut om beslag Anträffas egendom som kan antas bli tagen i beslag får den lokala omhänderta egendomen enligt 64 § KvaL i avvaktan på beslut i frågan. Detta gäller endast egendom som inte kriminalvården själv får förstöra eller sälja enligt 63 §. Bestämmelser om beslag finns i 27 kap. . Bestämmelser om förverkande finns framför allt i 36 kap. brotts- balken men även i andra lagar, t.ex. i vapenlagen och knivlagen. Vidare finns bestämmelser om förverkande i narkotikastrafflagen, i lagen om förbud mot vissa dopningsmedel och i lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor. Prövningen av förverkande när det inte rör någon som är tilltalad för brott regleras i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Bestämmelsen i 64 § KvaL innebär sammanfattningsvis att kriminalvården får omhänderta t.ex. vapen och knivar och andra stickvapen men även andra föremål som kan användas som brotts- verktyg, om de påträffas under sådana förhållanden som anges i 36 kap. 3 § . Det gäller föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning, föremål som är ägnade att användas som vapen vid brott mot liv eller hälsa och som har påträffats under omständigheter som gav anledning att befara att de skulle komma till sådan användning eller föremål som är ägnade att användas som hjälpmedel vid brott som innefattar skada på egen- dom och som har påträffats under omständigheter som gav uppenbar anledning att befara att de skulle komma till sådan användning. Anstalten skall så snart det kan ske anmäla omhänder- tagandet till polis eller åklagare för prövning av frågan om beslag och förverkande. Enligt 62 § första stycket KvaL är det straffbart att olovligen till intagen överlämna eller försöka överlämna vapen eller annat som denne kan skada sig själv eller annan med. Straffet är böter eller fängelse i högst . Bestämmelsen gäller endast om inte gärningen är belagd med strängare straff i . Enligt andra stycket i samma paragraf är det straffbart att åt intagen lämna alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt (t.ex. narkotika1) eller injektionsspruta eller kanyl som kan användas för insprutning i människokroppen eller att på annat sätt hjälpa intagen att komma åt sådana berusningsmedel eller föremål. Straffet för en sådan gärning är böter eller fängelse . Den straffbestämmelsen gäller endast om inte gärningen är belagd med strängare straff enligt andra regler. Straffbestämmelser rörande otillåtet innehav eller otillåten hantering av föremål finns dessutom beträffande: vapen i vapenlagen (1996:67), knivar och andra stick- eller skärvapen m.m. i lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (knivlagen), narkotika i narkotikastrafflagen (1968:64) och i viss utsträck- ning även i lagen (2000:1225) om straff för smuggling, dopningsmedel i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, samt av hälsofarliga varor i lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälso- farliga varor. Slutligen bör uppmärksammas att det finns en bestämmelse i 17 kap. 12 § om ansvar för främjande av flykt. I den bestämmelsen är det straffbelagt att hjälpa bl.a. den som är intagen i kriminalvårdsanstalt att komma lös eller att främja den intagnes flykt efter det att den intagne avvikit. För denna gärning döms för främjande av flykt till böter eller fängelse i högst . För grovt brott är föreskrivet fängelse lägst och högst . I ringa fall är handlandet straffritt. 21.2.1Behov av skärpta regler Kommitténs bedömning: Det bör införas skärpta regler för att motverka förekomsten av otillåten egendom i anstalt. 1 I prop. 1964:76 s. 58 angavs att med andra berusningsmedel avsågs narkotiska preparat o.d. Reglerna i den då föreslagna behandlingslagen överfördes i samband med kriminalvårdsreform till 62–63 §§ KvaL utan någon ändring i sak. Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt I kapitel 14 har kommittén utvecklat skälen till varför intagna inte skall få inneha pengar och privata tillhörigheter i anstalt. Här kan tilläggas att det inte är godtagbart att intagna har möjlighet att fortsätta med spel om pengar, narkotikahandel eller annan kriminell verksamhet de verkställer fängelsestraff. Gällande regelverk kan inte anses tillräckligt för att effektivt mot- verka att intagna med hjälp av otillåten egendom fortsätter med kriminell verksamhet i anstalt. Det gångna årets uppmärksammade händelser på kriminalvårdsområdet har visat att gällande ordning inte heller varit tillräcklig för att förhindra intagna att med hjälp av otillåten egendom på egen hand eller med hjälp av andra rymma från säkraste anstalter. Många föremål är det från säkerhetssynpunkt särskilt angeläget att ta hand om och oskadliggöra. Det gäller t.ex. vapen, knivar och andra föremål som en intagen kan skada sig själv eller andra med samt alkohol och droger av olika slag. Från ordnings- och säkerhetssynpunkt är det dessutom viktigt att kriminalvården har möjlighet att på ett effektivt sätt få bort t.ex. mobiltelefoner och annan teknisk utrustning som möjliggör otillåten kommunikation med omvärlden. Detsamma gäller pengar eller andra betalnings- medel. Otillåtna föremål kan påträffas vid kroppsvisitation och andra undersökningsåtgärder riktade mot intagna, besökare och andra. Regler om kontroll av intagnas kontakter med omvärlden och om andra kontrollåtgärder behandlas i kapitel 17–18. Om det vid sådan kontroll eller annars inom anstaltsområdet påträffas föremål som kan knytas till en brottslig gärning kan det bli aktuellt med straffansvar för en eller flera intagna eller andra personer. Egendom som varit föremål för brott kan förverkas enligt särskilda regler. Enligt kommitténs mening måste det emellertid med hänsyn till ordning och säkerhet i anstalterna vara möjligt att omhänderta otillåtna föremål även i andra fall. Reglerna måste utformas så att de i största möjliga utsträckning motverkar införande och innehav av otillåten egendom. Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt En besökare eller personal som för in eller försöker föra in en mobiltelefon i anstalt skulle, beroende på omständigheterna, kunna fällas till ansvar för främjande av flykt eller i vart fall förberedelse eller försök därtill (17 kap. 12 § jämförd med 17 kap. 16 § och 23 kap. ).