sou · GTB379 · 2006-01-01 00:00:00 — miljoner i en engångssumma samt garanterade därutöver årliga överföringar av kapital till . 63Se ADHR () 2004. : tute, s. 124, 130 och 132–133. Samernas rätt till jakt och fiske enligt folkrätten och andra rättighetshavare får inte uppträda på ett sätt som inskränker samernas jakt och fiske. Vid bedömningen av vilka konkurrerande verksamheter som är föbjudna skall noteras att CCPR Art. 27, CESCR Art. 15 och CRC Art. 30 ger uttryck för individuella rättig- heter. Det är m.a.o. tillräckligt att en samisk person kan jaga eller fiska på sina traditionella områden för att aktualisera ett brott mot dessa bestämmelser, och det finns inte utrymme för något proportionalitetstest. Bedömningen av om en konkurrerande verksamhet är tillåten kan inte ske isolerad. samepolitik var i stark otakt med utvecklingen i internationell rätt, med ännu bestående skador på det samiska samhället som följd. Varje ytterligare ingrepp i de samiska områdena riskerar slå ut ytterligare samer från de tradi- näringarna. Tillåtligheten av ett intrång skall anpassas till den situation samerna befinner sig , med en förståelse för att det är en förutsättning för en livskraftig samisk kultur att samerna fortsatt kan utöva sina traditionella ekonomiska aktiviteter i de marker som finns kvar. Effekterna av en konkurrerande verksamhet måste bedömas mot bakgrund av andra aktiviteter i området, samt beakta generella samepolitik. Andra än samer jagar och fiskar numera i samernas traditionella områden, med ungefär samma metoder som samerna. Det har därför ibland ifrågasatts om jakt- och fiske kan sägas utgöra folkrätts- ligt skyddade distinkta samiska ekonomiska aktiviteter. Det är riktigt att jakt och fiske inte utgör kulturspecifika samiska näringar. Jakt och fiske är på det viset inte jämförbara med renskötseln som alltjämt utgör en kulturspecifik samisk ekonomisk aktivitet.64 Jakt och fiske är emellertid otvivelaktigt traditionella kulturbaserade sa- miska ekonomiska aktiviteter. Som framgår av bl.a. Lubicon Band-fallet uppställer inte CCPR, och med största säkerhet inte heller CESCR och CRC, något krav på att en ekonomisk aktivitet skall vara kulturspecifik för att åtnjuta skydd. Detta är naturligt. Skulle det krävas att en aktivitet skall vara kulturspecifik för att skyddas av Art. 27 och motsvarade bestämmelser skulle dessa bli relativt verkningslösa. Nästan inga urfolk har kulturspecifika näringar som särskiljer dem från majoritetsbefolkningen, och även om så är fallet har de sällan försörjt sig enbart på den kulturspecifika näringen. Så är även fallet med samerna. I större delen av de samiska 64 Att renskötseln utöver att vara kulturbaserad även är kulturspecifik motiverar förmodligen att denna åtnjuter ett än starkare skydd enligt folkrätten jämfört med näringar som endast är kulturbaserade. Samernas rätt till jakt och fiske enligt folkrätten områdena dominerade, och dominerar fortfarande, kombinations- näringar,65 och det har alltid funnits ett stort antal samer som inte bedrivit renskötsel.66 Det skulle utgöra en orimlig tolkning av CCPR Art. 27, CESCR Art. 15 och CRC Art. 30 att dessa endast skyddar kulturspecifika näringar. En sådan förståelse skulle ställa större delen av samernas, och de flesta andra urfolks totala, materi- ella kulturgrundlag utan skydd. CCPR, CESCR och CRC beaktar också att alla samhällen utveck- las och syftar inte till att frysa denna utveckling. Den omständighe- ten att urfolk – såsom andra folk – anpassar sina traditionella nä- ringar i takt med moderniseringen i samhället och använder krut, sändare och modern fiskeutrustning hindrar inte att samernas jakt och fiske åtnjuter skydd enligt dessa konventioner. Troligen uppställer CCPR Art. 27 och CESCR Art. inte något generellt krav på att stater skall erkänna egendomsrätt för urfolk till deras traditionella jakt- och fiskeområden. Sådana ägande- och nyttjanderätter kan dock följa av CERD, 169, Urfolksdeklara- tionen och . Enligt 169, och förmodligen också enligt Urfolksdeklarationen, när denna träder i kraft, har sa- merna äganderätt, eller i vart en rätt som ligger äganderätten mycket nära, till sådana områden som samerna fortfarande i stort sett brukar ensamma. Därtill har samerna rätt att fortsätta att jaga och fiska på andra områden de traditionellt brukat. Enligt CERD skall samisk ägande- och nyttjanderätt erkännas i motsvarande utsträckning som sådana rättigheter erkänns för andra än samer. Eftersom svensk rätt erkänt uppkomst av ägande- och nyttjanderätt till land genom bruk för den icke-samiska befolkningen, torde enligt CERD följa att samerna har civilrättsligt skyddade rättigheter till samtliga de områ- den de traditionellt brukat. De civilrätter som diskuterats ovan kan vara både äganderätt till land67 och nyttjanderätt till jakt och fiske. Ingen av dessa civilrätter är avhängiga av att området ifråga är av betydelse för den samiska kulturen.68 Utöver dessa civilrätter, som kan vara av kollektiv men också av individuell natur, har det samiska folket en kollektiv rätt att själva 65Det kan noteras att även den svenska Rennäringslagen har denna utgångspunkt när den stadgar att jakt och fiske ingår i den samiska renskötselrätten. 66I en svensk kontext kan även noteras att många samer med renskötsel som binäring drevs ut från de samiska områdena i samband med Renbeteslag. 67För stora delar av de samiska områdena är denna fråga fortfarande olöst. 68Av samma anledning som att andra än samer inte behöver motivera civilrätt till fast egen- dom på annat sätt än genom ett lagligt fång. Samernas rätt till jakt och fiske enligt folkrätten bestämma över förvaltningen av jakt och fiske i de samiska områdena, i enlighet med alla folks rätt till självbestämmande. motiveras underlåtenhet att implementera samiska jakt- och fiskerättigheter med hänvisningar till hänsyn för tredje man. Detta bygger på en missförståelse. Det är inte tillräckligt att passivt respekterar samernas rätt till jakt och fiske enligt ovan. CESCR69, CCPR70, CERD71 och CRC72 uppställer samtliga krav på att aktivt vidtar positiva åtgärder för att garantera samernas rättigheter enligt dessa konventioner. Detta har betydelse för rela- tionen mellan samerna och den övriga befolkning som efter koloni- seringen av de samiska områdena också lever där. Dessa hävdar ibland att även deras jakt och fiske utgör en kulturbärare. Även om så skulle vara fallet utgör inte sådan jakt och sådant fiske ett funda- ment för den svenska kulturen på samma sätt som för samerna. har inte heller någon folkrättslig förpliktelse gentemot den svenska befolkningen och dess kultur motsvarande den har gentemot samerna som landets urfolk.73 När det är motiverat av skyddet för den samiska urfolkskulturen måste övriga medborgares intressen stå åt sidan. Detta innebär t.ex. att även i de områden där samerna inte har en exklusiv rätt till jakt och fiske, samerna har före- träde om tillgången på vilt och fisk är begränsad. Mot bakgrund av urfolksrättigheternas snabba utveckling kommer samernas jakt- och fiskerättigheter enligt folkrätten om sannolikt att vara mer omfattande än vad som redogjorts för ovan. 69Se bl.a. CESC Art. 2, läst tillsammans med ESK-Kommitténs General . 6 (1995), och Art. 26, läst tillsammans med General 18 (37), punkt 10. 70Se bl.a. General 23 (50), punkterna 6.1 och särskilt 6.2 och 7 samt bl.a. Apriana Mahuika et al. v. , punkt 9.5. Se även CCPR Art. 2 och MR-Kommitténs General 3 (13), punkt 1. 71Se CERD-Konventionen Art. 1 (4), 2 (2) och General . 23: Indigenous Peoples : 18/08/97. I tillägg till dessa bestämmelser om skyldighet att vidta åtgärder och positiv särbehandling är självfallet 169 och Urfolksdeklarationen i sig själva att förstå som instru- ment som innefattar krav på att aktiva åtgärder för att förbättra livsvilkoren för urfolk. 72Se bl.a. Art. 2 och 4, läst i gemenskap. Därutöver innefattar Art. 30 i sig själv motsvarande krav på positiva åtgärder som CCPR Art. 27, se on Human Rights Reporting, (1997), s. 490. 73En annan sak är att om de åtgärder vidtar för att leva upp till sina folkrättsliga för- pliktelser gentemot samerna innebär intrång i tredje mans rättigheter, detta kan medföra kom- pensationsplikt till tredje man. 5Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna inom renskötsel- området Av docent och , Världsnaturfonden WWF 5.1Fjällens och de fjällnära områdenas ekosystem Det urberg som utgör basen för allt liv inom renskötselområdet är ett av jordens äldsta. Det domineras av granit och s k metamorfa berg- arter som bildades och är ca 3,4 miljarder år gamla. Detta urberg har omvandlats i senare bergsveckningar. På denna grund baseras i princip allt liv som vi kan se , såväl inom fjällområdet ovanför trädgränsen som i fjällbjörkskogen och i låg- landets gran- och talldominerade skogar, myrmarker, sjöar och rin- nande vatten. I stark kontrast till den gamla grunden har allt detta liv över och under vattenytan invandrat och formats gradvis efter den senaste istiden. För ca 10 började landisen över att smälta och var i princip helt borta för ca 6 . Nuvarande glaciärer började bildas för ca 5 och är alltså exempel på att en ny istid närmar sig. Landhöjningen efter den senaste nedisningen (som mest ca 280 m) påverkar starkt olika vattenlevande arters (inklusive fiskars) möjligheter att sprida sig uppströms i älvar och bäckar. Klimatet inom området bestämmer spelreglerna för livet. Olika faktorer samspelar, exempelvis; Det nordliga läget som ger stora temperaturskillnader mellan sommar och vinter och gör att vintern blir den tidsmässigt klart dominerande årstiden. generellt uppvärmande effekt jämfört med andra nordliga områden. Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna Höjden över havet och nederbördsfördelningen som inverkar på djurs och växters utbredning. Växthuseffekten som eventuellt kommer att motverka en ny istid. Väster om fjällkedjan är det generellt sett mest nederbördsrikt, sva- last sommar och mildast vinter. Klimatet inom själva fjällområdet varierar mycket och området är i princip trädlöst. I låglandets dalar, skogar och myrmarker öster om fjällkedjan är det störst skillnad i temperatur mellan sommar och vinter. Dessutom faller mindre nederbörd. Nikkaluokta strax öster om fjällen är ofta kallast i lan- det , också strax öster om fjällkedjan ligger i s k regnskugga och har mycket låg årsnederbörd. Den gemen- samma nämnaren är att hela renskötselområdet, oavsett höjd över havet, är snö- och istäckt större delen av året. Detta påverkar i sin tur både växt- och djurlivets villkor. Vegetationsperiodens längd, snötäckets djup och varaktighet, istäckets varaktighet på sjöar och rinnande vatten och de stora skillnaderna i ljusklimat mellan som- mar och vinter sätter villkoren för livet över och under vattenytan. De arter som i första hand är intressanta för denna utredning som jakt- och fiskeobjekt är få och har en låg produktionsnivå p g a de begränsande faktorer som uppräknats ovan. Oavsett detta kan ren- skötselområdet ha en hög produktion och kan då explodera i livskraft, tack vare det myckna ljuset och den ofta höga medeltemperaturen. De arter av djur och växter som finns inom renskötselområdet är mer eller mindre väl anpassade till den speciella miljön. Vissa arter är synnerligen väl anpassade till de subarktiska förhållandena i fjäll- världen ovan trädgränsen, t ex dvärgbjörk, ripbär, jaktfalk, fjällripa, fjällräv, fjällämmel och . Andra arter når inom renskötselom- rådet sin nordligaste utbredning i landet och lever mer på margina- len, t ex skogsalm, smånunneört, nötväcka, rådjur, mört och flodpärl- mussla. Återigen andra arter har så stor tolerans mot olika klimatförhål- landen att de i princip finns över hela landet, inte bara inom de olika delarna av renskötselområdet (främst nedanför trädgränsen). Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna Bland dessa kan nämnas björk (mest vårtbjörk), gran, tall, lo, röd- räv, älg, korp, tjäder, öring, abborre och gädda. Merparten av de fåglar som utnyttjar fjällregionen för sin repro- duktion flyttar söderut . En av de för området som helhet mest exklusivt anpassade arten är renen, som inte bara klarar av att överleva inom områdets olika växt- och klimatzoner utan även är beroende av olika delar av dem under olika delar av året. Innan vi diskuterar förutsättningarna för de olika jakt- och fisk- bara arterna i renskötselområdet är det på sin plats att poängtera att förhållandena inom renskötselområdet är mycket heterogena. Fjällen i det sydliga är lägre, varmare och mindre nederbördsrika (och saknar bl.a. därför glaciärer) än norra fjäll. Det innebär att de fjällnära skogarna har olika artsamman- sättning i olika delar av renskötselområdet. I och utgörs den övre skogsregionen av gles tallskog. I domine- rar granskogen, i södra (läns fjällvärld) övergår den björkinblandade granskogen i tät björkskog och längre norrut är fortfarande den björkinblandade granskogen domineran- de men tallen går betydligt längre in i fjälldalarna än granen. I nord- ligaste dominerar björkskog och viden med inslag av tall och gran. Förutsättningarna för de landlevande djuren blir därför mycket olika inom renskötselområdet. Även på vattensidan är förhållandena olika, men varierar mest på grund av tillgänglighet och invandringshistoriska orsaker. Utbred- ningen av de fåtaliga fiskarter som lyckats invandra i spåren av land- höjningen följer därför ett givet mönster. Människan har dock änd- rat fördelningen i naturen genom att lyfta fisk eller befruktad rom uppströms naturliga vandringshinder i älvarna och bäckarna. Avsikten har antingen varit att berika tidigare fisktomma vatten eller att förbättra tillgången på konsumtionsfisk. Mer om detta nedan. När den från början inlandsisen började smälta för ca 10 skedde avsmältningen gradvis först från söder mot norr och under senare stadier från sydost mot nord- väst. Detta innebar att generellt öppnades för invandring av såväl djur som växter först från söder och senare från öster och nordost. Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna Från söder följde vildrenen med isranden mot norr. Mängder av fynd finns t ex från (i torvmossar). Ripor, fjällräv och järv är andra karaktärsarter . När isranden nått så långt mot norr att landet (och vattnet) öppnades mot öster och nordost invandrade en rad arter med huvudsakligen ostlig utbredning (från och ). Älg och skogshöns tillhör troligen denna artgrupp. De flesta arter kan mycket väl ha invandrat både söder- ifrån och från öster. Det mest intressanta exemplet på detta är björnstammen i landet. Genetiska analyser visar att den sydligaste populationen (i och ) verkar härstamma från den syd- och centraleuropeiska björnstammen, medan de tre nord- liga populationerna har sitt ursprung i öster och . Från den norska kusten och isranden i väster kan också arter ha invaderat. Fjällämmeln är troligen en sådan art. Antalet individer av de olika arterna har varierat kraftigt under årtusenden och århundranden till följd av varierande klimat, födo- tillgång och jakttryck. Detta gäller inte minst älg och rovdjur vars antal har pendlat mellan täta bestånd och då inneburit ett möjligt jaktvilt, till så låga att de i stort sett varit utrotade i området. Den enda helt arktiskt anpassade sötvattensarten av fisk – – var också den första att invadera floder och sjöar som frilagts i sam- band med landisens tillbakadragande. Rödingen består av ett antal (troligen tre) biologiskt skilda typer. De tre typernas utbredning inom området indikerar att de nådde fjällvattnen under olika tids- perioder av avsmältningen samt eventuellt från olika håll. av landhöjning frilades naturliga vandringshinder i vattendragen – forsar och – som effektivt hindrade kolo- nisation av senare anländande fiskarter, dvs. sådana som inte hade samma arktiska anpassning som rödingarna. Lax, öring, harr och lake är typexemplen. De två förstnämnda klarar betydligt högre vandringshinder än harr och lake, vilket också påverkat deras olika utbredning. Än sämre förmåga att passera vandringshindren har sik, och detsamma gäller t ex de i skogslandet allmänt spridda arter- na gädda, abborre och stäm. Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna , lax och öring koloniserade området redan under Öster- sjöns tidiga havsstadier medan övriga arter är mer utpräglade söt- vattensarter med högre temperaturkrav och nådde det fjällnära området under senare och varmare sötvattensperioder. De korta och branta älvar som har sina källflöden i de svenska fjällen och rinner västerut, dvs. har sina utlopp i , har med ett troligt undantag (en av rödingtyperna) inte utgjort någon möjlig kolonisationsväg för fisk från väster. Alla övriga arter har alltså nått området från söder (och öster) eller enbart från sydost, dvs. den riktning som de norrländska älvarna följer. Förekomsten av naturliga vandringshinder inom fjällområdet har medfört att ett stort antal sjöar och vattendrag är naturligt fisktomma. Här har istället ekosystem bibehållits som karaktäriseras av – och är helt beroende av – frånvaron av fisk. Dessa ekosystem innehåller en mängd mindre organismer, t ex gäl- bladfotingar (långsamt simmande kräftdjur), som är huvudfödan för många fågelarter som häckar vid fjällsjöarna, exempelvis alfågel och smalnäbbad simsnäppa. Många sjösystem har dock numera fisk (och/eller öring) beroende på att människor inplanterat dem. Den inplanterade fisken ändrar sjöarnas ekosystem, organismer som gälbladfotingarna äts upp och försvinner tillsammans med de häck- ande fågelarter som är beroende av dem. Ekosystemen – fördelningen av land- och vattenlevande djur Renskötselområdets naturliga biologiska mångfald är inte lika art- rik som ekosystemen längre söderut i landet. Ekosystemet är naturligtvis lika funktionellt och skyddsvärt för det, men mindre stabilt och mer sårbart. En stor del av denna mångfald är sedan urminnes tid anpassad till närvaron av ren, ursprungligen vildren. Många arter har under årtusenden utvecklat ett beroende av renar- nas tramp och bete på ett liknande sätt som naturbetesmarkernas arter i har utvecklats och är beroende av hästar, kor och får. Det är svårt att objektivt beskriva och avgränsa vad som utgör ett ekosystem. Om man med ekosystem menar den totala livs- miljö som ett antal arter djur och växter delar kan man inkludera det mesta från mikroskopiska miljöer till jorden som helhet. Ingendera definitionen är speciellt operativ för att beskriva de miljötyper som renskötselområdet omfattar. Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna subjektivt, kan man dela in området i två ekosystem; fjällen ovan trädgränsen samt skogs- och myrlandet. Ekosystemen påverkar givetvis varandra och gränserna mellan dem är flytande (inte bara på vattensidan!). Artfördelningen överlappar mellan ekosyste- men men i huvudsak är följande arter karaktärsarter inom respek- tive system. 1.Fjällen ovan trädgränsen – A) landlevande djur och B) vatten- levande djur A)ren, järv, fjällräv, fjällämmel, jaktfalk, fjällripa, många arter av änder och vadare, fjällabb B), gälbladfotingar/alfågel 2.Skogs- och myrlandet – A) landlevande djur och B) vatten- levande djur A)ren, björn, lo, älg, hare, mård, mink, rödräv, bäver, dalripa, tjäder, orre, järpe, änder, gäss B)öring, , sik, siklöja, harr, gädda, abborre Denna summariska översikt av karaktärsarternas fördelning visar att antalet arter (artdiversiteten) är mycket högre nedanför träd- gränsen än ovanför. Detta gäller både de landlevande arterna och fiskarna. Dessutom är nästan utan undantag den biologiska pro- duktionen högre ju längre från fjällkedjan man kommer. Kvantita- tivt dominerar alltså skogs- och myrlandets ekosystem mycket markant men kvalitativt (ur mänsklig upplevelsesynpunkt) är ändå det lågproduktiva och relativt artfattiga fjällområdet synnerligen intressant. Fiskfaunans och det jaktbara viltets sammansättning är en tydlig indikation på ekosystemens tillstånd. Fiskbeståndets ålders- och storlekssammansättning säger mycket om fiskets intensitet. För landvilt är ålders- och könsfördelning viktiga indikationer på be- ståndens livskraft, tillsammans med uppskattningar av bestånds- storlekar. Naturligtvis är tillståndet för icke jakt/fiskbara arter en lika betydelsefull indikation på ekosystemens tillstånd. Att känna till och övervaka detta är grunden för ett uthålligt nyttjande av vilt och fisk. Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna 5.2Mänsklig påverkan på renskötselområdets ekosystem I det nationella miljömålet Storslagen fjällmiljö sägs att Fjällen ska ha en hög grad av ursprunglighet vad gäller biologisk mångfald, upplevelsevärden samt natur- och kulturvärden. Verksamheter i fjällen ska bedrivas med hänsyn till dessa värden och så att en hållbar utveckling främjas. Särskilt värdefulla områden ska skyddas mot ingrepp och andra störningar. Delmålen och 2015 är mycket ambitiösa. Är de också realistiska? Hur ser den verklighet ut som dessa mål ska mätas mot? Det som ofta beskrivs som sista vildmark är inte vild och opåverkad. Nedan beskrivs kortfattat några av de viktigaste verksamheter som påverkar miljön i renskötselområdet. (De är inte rangordnade.) 2.Utbyggnaden av vattenkraft i älvar och sjöar 9.Ökad mänsklig närvaro i form av turism, rekreation, jakt- och fiske. 10.Inplantering av nya vattenlevande arter Samtliga dessa störningskällor har väl kända negativa effekter på områdets miljö. Samtliga utom skogsbruket påverkar området både över och under trädgränsen. De flesta påverkansfaktorerna kan åt- gärdas. De enda verkligt irreversibla förändringarna vi åstadkommit är inplanteringarna av nya fisknäringsdjur och nya fiskarter (både inhemska och exotiska). De måste numera behandlas som natur- liga element i vår vattenmiljö. I rättvisans namn måste vi nog även räkna in vattenkraften, gruvdriften och skogsbruket i denna grupp eftersom de rimligen kommer att utgöra basnäringar också . Vildrenen har utrotats till förmån för tamrenen och seden att hålla tamboskap i öppen fjällnatur har medfört en kraftig decimering av de stora rovdjuren, inte minst varg, för att minska rovdjurens jakt på tamren. I de sydliga delarna av fjällkedjan och de Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna fjällnära skogarna orsakar på sina håll för många renar på för liten yta överbetning och trampskador. i ett större geografiskt och längre tidsperspektiv är betydelsen av överbete och trampskador mindre än många andra faktorer som negativt påverkat den ur- sprungliga miljön inom renskötselområdet. 2.Utbyggnaden av vattenkraft – dvs. anläggandet av reglerings- magasin, torrfåror, vandringshinder, kanalisering, överledning av vatten mellan älvar, kraftledningsgator, tunnelbyggen – har haft mycket genomgripande påverkan på miljön, både över och under vattenytan. Det bästa betet och vandringsvägarna för renhjordarna var de älv- och sjöstränder som ofta dränkts genom reglerings- magasinens tillkomst. Isarnas kvalitet har också påverkats negativt och försvårar deras användning som vandringsvägar . Fiskarnas näringstillgång och fisket i de utbyggda och för- ändrade sjöarna och vattendragen har antingen försämrats starkt eller i vissa fall utplånats. Gamla vandringsvägar för arter som lax, öring, och harr mellan sjöar och rinnande vatten har brutits genom dammarnas tillkomst och hela det ekologiska systemet i de utbyggda älvarna har förändrats. Vindkraftparker har endast lokal påver- kan och är fortfarande mest på planeringsstadiet, men stora sam- manhållna vindkraftparker är föreslagna både i jämtländska och lappländska fjällpass och fjällplatåer med bra vindförhållanden. Så länge som dessa anläggningar kan utnyttja befintliga kraftledningar för att föra energin söderut i landet är miljöeffekterna till största delen estetiska. För kungsörn är dock vindmöllorna en allvarlig döds- orsak och möjligen även för andra rovfåglar. Om de etableras inom relativt opåverkade fjällområden blir miljöeffekterna i motsvarande grad större. Endast miljön ovan vattenytan kommer dock att på- verkas.