sou · GTB3108 · 2006-01-01 00:00:00 — Mot denna bakgrund har det från bankhåll föreslagits att regleringen i 11 kap. 5 § om verkan av en god mans rättshandlingar för huvudmannens räkning skall anpassas till teknisk verklighet där förekomsten av huvudmannens samtycke inte kan kontrolleras vid transaktioner med kontokort och via Internet. Vidare föreslås från bankhåll att den gode mannen skall kunna binda sin huvudman vid en transaktion som har företagits med ett kontokort eller en Internetuppkoppling avseende huvudmannens konto, samt att den gode mannen utan överförmyndarens samtycke skall kunna ikläda sin huvudman ansvar för obehöriga uttag från huvudmannens konto som beror på den gode mannens grova vårdslöshet med kontokort eller Internetuppkoppling. Rättsläget när den gode mannen disponerar huvudmannens kontokort Utredningen anförde beträffande obehöriga transaktioner som den gode mannen genomför med stöd av fullmakt i huvudsak följande. En fullt tänkbar situation är att huvudmannen lämnar över ett kontokort som är anslutet till det fria kontot, dvs. huvudmannens konto för utgifter som rör den dagliga hushållningen, till den gode mannen för att denne skall ta ut kontanter samt köpa varor och tjänster för huvud- mannens räkning. En sådan åtgärd torde vara att likställa med att huvudmannen ger den gode mannen dispositionsrätt till huvudmannens konto samt en underförstådd fullmakt att handla på hans vägnar med hjälp av kortet. Fullmaktsförhållandet innebär att den gode mannen inte handlar i kraft av sitt godmansförordnande utan som fullmäktig för huvudmannen, och med hänsyn härtill blir inte regleringen i 11 kap. 5 § tillämplig. I och med att huvudmannen frivilligt har lämnat kontokortet till fullmäktigen (den gode mannen) blir han som regel betalningsskyldig i förhållande till kortutgivaren för de transaktioner som denne företar med kortet. Situationen som beskrivs i 34 § första stycket 1 konsument- kreditlagen är med andra ord för handen. Att den gode mannen i sin tur lämnar över kortet till annan eller genom grov oaktsamhet förlorar kortet saknar i detta sammanhang självständig Huvudmannen blir alltså i och med själva överlämnandet av kontokortet betalningsskyldig för de eventuella obehöriga transaktioner som den gode mannen företar med kortet. Rättshandlingar enligt 11 kap. 5 § När det gäller obehöriga transaktioner som den gode mannen genomför med stöd av sitt godmansförordnande anförde utredningen i huvudsak följande. Huvudmannens tillstånd kan vara sådant att han eller hon är ur stånd att säga sin mening i ekonomiska frågor. Om den gode mannen trots allt väljer att använda huvudmannens kontokort, har huvudmannen inte överlämnat kortet utan den gode mannen handlar i kraft av sitt godmanskap. Regleringen i 11 kap. 5 § kan därmed bli tillämplig. Då nämnda lagrum är indispositivt har paragrafen företräde framför kontokortsavtalet med banken. Saknar huvudmannen beslutförmåga torde en rättshandling som företas inom ramen för godmansförordnandet som regel bli gällande mot huvudmannen, såvida inte överförmyndarens samtycke till åtgärden erfordras. Skulle den gode mannen däremot företa en rätthandling utanför sitt förordnande eller utan erforderligt samtycke från överförmyndaren blir rättshandlingen ogiltig oavsett vad kontokortsavtalet föreskriver i fråga om obehöriga personers användning av kortet. Kontokort som utfärdats i den gode mannens namn Utredningen gjorde beträffande obehöriga transaktioner som en god man genomför med ett i hans eller hennes namn utfärdat kontokort i huvudsak följande. Utfärdas ett kontokort i den gode mannens namn som är kopplat till huvudmannens konto blir den gode mannen att likställa med t.ex. en make som på grund av en i kontoavtalet inskriven dispositionsrätt får ett kontokort kopplat till den andre makens konto. Detta innebär att huvudmannen kan få svara för obehöriga uttag som sker till följd av att den gode mannen t.ex. förlorat kortet genom grov oaktsamhet. Detta talar för att den gode mannen inte utan vidare bör kunna träffa avtal med banken om att få ut ett kontokort som är kopplat till huvudmannens konto. Huvudmannens samtycke bör därför inhämtas. Går det med hänsyn till huvudmannens tillstånd inte att erhålla något samtycke bör det krävas att banken förvissar sig om att detta verkligen är fallet, t.ex. genom att begära läkarintyg. För det fall kortet kopplas till ett befintligt kreditkonto eller den gode mannens kontokortsavtal innebär att ny kredit beviljas huvudmannen fordras dessutom överförmyndarens tillstånd enligt 14 kap. 13 § första stycket 1 . Behövs en särskild reglering av förordnade ställföreträdares hantering av kontokort och Internettjänst? När det gäller behovet och lämpligheten av en särskild reglering av förordnade ställföreträdares hantering av kontokort och Internet- tjänst gjorde utredningen i huvudsak följande bedömning. För att uppnå de syften som har framförts från bankhåll skulle man genom lag kunna införa en bestämmelse som innebär att huvudmannen oavsett regleringen i 11 kap. 5 § om samtycke alltid blir bunden av en rättshandling som företas av den gode mannen genom användande av ett kontokort eller Internetuppkoppling som går till huvudmannens konto. Utöver en eliminering av kravet på den enskildes samtycke måste även kravet på att rättshandlingen skall rymmas inom ställföreträdarens förordnande och, i förekommande fall, överförmyndar- samtycke tas bort. En ordning som innebär avkall på nämnda krav skulle enligt utredningens mening emellertid märkbart urholka skyddet för den enskilde. Med hänsyn härtill är det utredningens uppfattning att det även beträffande rättshandlingar som företas genom kontokort och Internet bör vara ett krav att den gode mannen skall handla inom ramen för sitt förordnande och efter inhämtande av föreskrivet samtycke från huvudmannen och överförmyndaren. Samtyckesproblematiken synes främst uppkomma i de situationer då den gode mannen vill ingå ett avtal för sin huvudmans räkning i en fråga som inte rör den dagliga hushållningen. De flesta rätthandlingar som den gode mannen har att uträtta torde emellertid hamna inom ramen för denna. I dessa situationer antas huvudmannens samtycke föreligga, om inte huvudmannen före rättshandlingen har gett uttryck för annat till den mot vilken rättshandlingen riktade sig. Härtill kommer att bankerna, genom att eventuella kontokort som den gode mannen använder i sitt arbete ställs ut på den gode mannen, kan försäkra sig om att vissa obehöriga transaktioner som uppkommer till följd av att den gode mannen hanterar kortet på sätt som beskrivs i 34 § konsumentkreditlagen kan göras gällande mot huvudmannen. Mot i huvudsak denna bakgrund ansåg utredningen att regleringen i 11 kap. 5 § inte bör ändras för att undvika de problem som kravet på samtycke m.m. kan vålla vid transaktioner som sker genom att en god man ges åtkomst till huvudmannens konto via kontokort eller Internetuppkoppling. 4.7Promemoria om konsumentskyddet inom det finansiella området behandlade i sitt betänkande Närings- livet och förtroendet bl.a. frågor om konsumentskydd på det finansiella området.23 Med hänsyn till vad som framkom vid remissbehandlingen tillsattes inom en projekt- grupp med uppgift att överväga dessa frågor. Generaldirektören fick av , Finansmarknads- avdelningen, i uppdrag att ta fram en promemoria inom ramen för projektgruppens arbete. överlämnande promemorian Konsumentskyddet inom det finansiella området. Promemorian, som utgör ett av underlagen för projektgruppens arbete, remissbehandlas . I promemorian föreslås bl.a. att en ny paragraf, 9 a §, införs i konsumentkreditlagen (1992:830). Enligt den föreslagna paragrafen skall avtal om kredit som kan variera över tiden innehålla en övre gräns för kreditens storlek, vilken gräns skall vara anpassad till konsumentens förmåga att återbetala krediten. Av paragrafen följer vidare att kreditgivaren skall vidta sådana åtgärder att konsu- mentens kredit inte kan överstiga den angivna gränsen samt att konsumenten skall vara skyldig att återbetala vad som överstiger gränsen endast om konsumenten har förfarit svikligt. Beträffande dessa bestämmelser anfördes i promemorian bl.a. följande.24 Många betalkortsavtal innehåller inte någon begränsning av vilket kreditutrymme som kortet är förenat med. Formellt sett rör det sig om en i regel kortfristig kredit med olimiterat ansvar för konsumenten. En nackdel med ett sådant betalkortssystem är att överskuldsättning lätt uppstår. En allvarligare nackdel är att konsumenten i händelse av förlust av betalkortet kan komma i en extremt besvärlig skuldsituation. Om en obehörig person gör stora uttag på kortet kan konsumenten bli skyldig kortföretaget mycket stora belopp. Något rimligt skäl att inte limitera kreditutrymmet vid betalkort på samma sätt som i allmänhet sker vid kreditkort finns inte. Över huvud taget är det från konsumentskyddssynpunkt viktigt att konsumentens kreditutrymme kan limiteras. Det gäller alltså inte endast betalkortssituationen utan allmänt vid krediter vars storlek kan variera över tiden. På vilken nivå det i varje enskilt 23SOU 2004:47, s. 293-334. 24Anders , Konsumentskyddet på det finansiella området, promemoria överlämnad till , s. 51 f. fall skall limiteras bör däremot vara en fråga för näringsidkaren och konsumenten att komma överens om. Här kan det finnas utrymme både för standardvillkor och individuella bedömningar. Huvud- saken är att konsumenten ges en möjlighet att påverka vilket kreditutrymmet skall vara och att detta av näringsidkaren anpassas till vad kreditprövningen ger anledning till att anta om kredittagarens återbetalningsförmåga. I specialmotiveringen till 9 a § anfördes bl.a. följande.25 I praktiken torde bestämmelserna i 9 a § få tillämpas på det viset att man utgår från en normalnivå på krediter av det slag som bestämmelsen avser som alla konsumenter kan förutsättas klara av. En telefonräkning för ett kvartal som uppgår till några får det antas att en konsument i allmänhet, utan närmare prövning, bör ha möjlighet att betala. Bestämmelserna i 9 a § avser i stället att skydda konsumenten mot att drabbas av större skuldsättningar. För många konsumenter torde en telefonräkning för ett kvartal som avser i kr räknat femsiffriga belopp utgöra en alltför stor börda med hänsyn till konsumentens ekonomiska förutsättningar. 25 A. promemoria, s. 78. 5Praxis från domstol och NJA 1992 s. 263 Målet rör inte tillämpningen av 34 § konsumentkreditlagen utan tar i första hand sikte på bevisfrågor vid förfalskning av köpnotor, men kan ändå vara av visst intresse för de frågor som utredningen har att överväga.1 Kortföretaget E yrkade vid att P skulle förpliktas att till E utge jämte ränta. E anförde som grund för käromålet att P enligt avtal är betalningsskyldig för de aktuella transaktionerna, vilka genomförts med hans kreditkort. P bestred käromålet på den grunden att av bolaget åberopade köpnotor var förfalskade. Tingsrätten biföll käromålet och anförde i sina domskäl i huvudsak följande. E:s yrkande avser inköp enligt tre notor vilka tillkommit efter användande av P:s kreditkort i samband med besök på en bar i , vilket besök företagits i samband med en tjänsteresa. P har enligt egen utsaga betalat en räkning på 610 med kortet. Han menar att den nota han skrev på har förfalskats på så sätt att en trea skrivits till framför det rätta beloppet. De övriga notorna som åberopats måste enligt honom ha blivit förfalskade. Tingsrätten finner att utredningen i målet talar för att kortet blivit obehörigen använt på sätt P gör gällande. Enligt kortavtalet är konto- havaren betalningsskyldig för obehörigt påförda belopp bl.a. om han lämnat ifrån sig kortet. Tingsrätten konstaterar att P lämnat ifrån sig kontokortet, vilket därefter synes ha använts av obehörig innan det återställts till P. P är därför jämlikt kontobestämmelserna skyldig att erlägga det fordrade beloppet. 1 För en ingående analys av rättsfallet, se i SvJt 1992 s. 721. Praxis från domstol och P överklagade domen till Hovrätten för med yrkande att käromålet skulle ogillas. E bestred ändring. Hovrätten fastställde tingsrättens domslut. Hovrätten anförde att man genom den förebragta utredningen inte i erforderlig grad fann klarlagt att de i målet aktuella inköpsnotorna var förfalskade. En ledamot var skiljaktig och ansåg att överklagandet skulle bifallas, med hänvisning till att den bevisning P åberopat till stöd för sitt påstående att inköpsnotorna var förfalskade var tillräcklig och att hans invändning därför måste beaktas. P överklagade till med yrkande att E:s talan skulle ogillas. E bestred ändring. ogillade med ändring av hovrättens dom E:s talan. anförde i sina domskäl bl.a. följande. I rättspraxis har ansetts att, om en föregiven gäldenär bestrider en handlings äkthet, det åligger borgenären att visa att handlingen är äkta (jfr NJA 1976 s. 667). Om en gäldenär gör gällande att en handling visserligen är äkta men att handlingens text ändrats, s.k. innehållsförfalskning, har däremot gäldenären enligt uttalanden i doktrinen (se t.ex. , Obehöriga förfaranden med värdepapper, 1981, s. 41) i princip bevis- bördan för sitt påstående. Frågan är då om dessa bevisbörderegler bör tillämpas även när det gäller förfalskningar av inköpsnotor i samband med användandet av ett kontokort som inte är en värdehandling och inte heller ett legitimations- eller presentationspapper (jfr , Skuldebrev, växel och check, 1989, s. 160 ff.). I princip fungerar kontokortet som ett betalningsmedel. Användandet av kontokort är en masshantering. Det skulle därför med all sannolikhet medföra avsevärda problem för kontokortsföretagen om de som en kontokortsinnehavare gör en invändning om falsk inköpsnota skulle tvingas styrka inköpsnotans äkthet. Kontokortsinnehavaren torde ofta ha lättare än kontokortsföretaget att förebringa utredning angående namnunderskriftens äkthet. Eftersom kontokortsinnehavaren genom kontokortet försetts med en legitimations- handling, som givits vissa begränsade rättsverkningar, kan det inte sägas vara främmande att ålägga kontokortsinnehavaren någon form av medansvar för utredningen när kontokortet missbrukas av tredje man. Med hänsyn härtill ter det sig rimligt att kräva att kontokortsinnehavaren gör åtminstone antagligt att en förfalskning, underskrifts- eller innehålls- förfalskning, föreligger. Om kontokortsinnehavaren gör detta får det sedan ankomma på kontokortsföretaget att förebringa motbevisning om handlingens äkthet. I förevarande fall har P i enlighet med sedvanlig betalningspraxis överlämnat sitt kontokort till en behörig företrädare för baren för prägling av inköpsnota i därför avsedd apparat. Genom den förebragta muntliga och skriftliga bevisningen sedd i belysning av de mycket stora belopp som påförts P får han anses ha gjort sannolikt att med Praxis från domstol och inköpsnotorna förfarits på det sätt som han gjort gällande. Någon motbevisning rörande inköpsnotornas äkthet har inte åberopats från E:s sida. Inköpsnotorna skall därför anses vara förfalskade. På grund av det anförda och då E inte visat att P varit oaktsam vid handhavandet av kontokortet eller att han av annan orsak skulle vara betalningsskyldig för det yrkade beloppet skall E:s talan ogillas. Hovrätten för , dom , mål nr T 2601-02 Banken yrkade vid att D skulle förpliktas att till banken utge jämte ränta. Banken anförde som grund för sin talan att banken har en kreditfordran på D med anledning av inköp som genomförts med ett kontokort som är knutet till hennes konto. D bestred käromålet och anförde som grund för bestridandet i första hand att kortinnehavaren inte har förlorat kortet i den mening som avses i kortavtalet då han har kortet i behåll och i andra hand att C inte har förlorat kortet genom grov oaktsamhet. Tingsrätten biföll genom dom (mål nr T 12347- 00) käromålet och anförde i sina domskäl i huvudsak följande. Det är ostridigt att de aktuella inköpen skett i av en obehörig person, att denna person haft tillgång till C:s kort eller en kopia av kortet och att C därför måste ha förlorat besittningen till kortet. Avtalsvillkoren kan inte tolkas så att förlusten av kortet måste vara permanent och att kontohavaren skulle undgå betalningsskyldighet om kortet återställs. – När det gäller frågan om kortet förlorats genom grov oaktsamhet bör det ankomma på C att redogöra för de förhållanden under vilka kortet förvarades. C har uppgett att han inte märkt att kortet varit borta och att han först kontrollerat att kortet ligger i plånboken. Av utredningen i målet framgår att C, i samband med bankens utredning, uppgav att han hade lämnat kortet och plånboken kvar på hotellet när han själv gått ut och det då funnits en möjlighet för någon utomstående att komma över kortet. Banken har också godtagit att C förlorat kortet när han förvarade det på hotellrummet. Ett betalkort är att betrakta som en värdehandling. Med hänsyn till att många personer kan ha tillgång till rummen på ett hotell måste det i normalfallet anses vara grovt oaktsamt att utan vidare försiktighetsåtgärder lämna ett kontokort utan uppsikt på ett hotellrum. Det är ostridigt att det i förevarande fall fanns en möjlighet att deponera värdesaker i hotellets reception. C har enligt egna uppgifter valt att inte använda sig av denna möjlighet med hänsyn till Praxis från domstol och att det var lång kö. Genom att C avstått från möjligheten till deposition finner tingsrätten att han får anses ha förfarit grovt oaktsamt när han lämnat kortet utan uppsikt och detta oavsett var i hotellrummet som han förvarat kortet. D överklagade till Hovrätten för med yrkande att käromålet skulle ogillas. Banken bestred ändring. Hovrätten fastställde tingsrättens domslut och anförde i sina domskäl i huvudsak följande. Hovrätten gör samma bedömning som tingsrätten gjort i fråga om D:s invändning om att C inte förlorat kortet i den mening som avses i avtalsvillkoren. – Fråga är då om C varit grovt oaktsam då han förlorade kortet. Det kan därvid konstateras att det inte går att få klarhet i hur C förvarade kortet när han förlorade det. Han är emellertid den ende som kan ange vad som hände de aktuella dagarna och hur han brukade förfara med kortet. C har uppgett att han lämnat kortet på hotellrummet och att det då funnits möjlighet för utomstående att använda sig av det. Han har också vid tingsrätten uppgett att han normalt inte tar med sig plånboken ut och att han trodde att han en stor del av tiden förvarat plånboken i en låst resväska på hotellrummet. Mot bakgrund av hans uppgifter och då det inte framkommit någon annan rimlig förklaring till hur han förlorat finner hovrätten, liksom tingsrätten, att utgångspunkten för bedömningen är att C förlorat kortet då han lämnat det utan uppsikt på hotellrummet. – Ett är att betrakta som en värdehandling. Många personer har tillgång till ett hotellrum och stöldrisken får därför bedömas som relativt hög. Mot bakgrund av dessa förhållanden finner hovrätten att C får anses ha förfarit grovt oaktsamt när han lämnat kortet utan uppsikt på hotellrummet. Om kortet förvarats i en låst resväska eller inte saknar därvid betydelse. Domen vann laga kraft. , dom , mål nr FT 9501/02 (RH 2003:1) H yrkade vid att banken skulle förpliktas att till honom utge jämte ränta. Som grund för sin talan anförde han i huvudsak följande. Uttag om sammanlagt har gjorts av en obehörig person. Uttagen har skett sedan hans kort tillgripits från ett av honom disponerat förvaringsskåp på sporthallen i . Han är inte ansvarig för de Praxis från domstol och obehöriga uttagen eftersom han varken förlorat kortet genom grov oaktsamhet eller underlåtit att efter upptäckten anmäla förlusten hos kreditgivaren. Banken bestred yrkandet och åberopade som grund för bestridandet att H inte efter upptäckten av förlusten av kortet anmält detta hos kreditgivaren. Kontohavaren är då enligt de allmänna villkoren för kortet skyldig att svara för de obehöriga uttag som gjorts. Tingsrätten inhämtade ett yttrande från , som anförde bl.a. att kontohavaren haft möjlighet att tidigare underrätta banken om förlusten av kortet och att en sådan anmälan hade kunnat förhindra förlusterna. Enligt nämndens mening borde H därför ansvara för de obehöriga uttagen. Tingsrätten ogillade genom dom H:s talan och anförde i sina domskäl i huvudsak följande. H hade kunnat anmäla förlusten genom ett telefonsamtal, via nummer- byrån, från sporthallen omkring . Han behövde inte ha kortnumret för att spärra kortet utan det hade räckt om han hade uppgett sitt personnummer. H har förklarat varför han inte ringde från sporthallen och spärrade kortet, han tyckte att det var viktigt att snabbt göra en polisanmälan i hopp om att polisen skulle skydda hans hus och han trodde att han inte kunde spärra kortet utan att ha tillgång till kortnumret och det hade han hemma. När H spärrade kortet hade obehöriga uttag om tillhopa redan hunnit göras. Enligt tingsrättens mening borde H ha spärrat kortet innan han gjorde polisanmälan. H borde via t.ex. nummerbyrån ha ringt spärrnumret och begärt att få spärra kortet vilket hade varit möjligt trots att han inte hade tillgång till kortnumret. Men mot bakgrund av hur anvisningarna till kortet var utformade får det anses ursäktligt att H hade uppfattningen att han inte kunde spärra kortet om han inte hade kortnumret. I den situationen där han trodde att han behövde ha kortnumret borde han efter upptäckten av förlusten av kortet skyndat sig hem och ringt spärrsamtal. Mot bakgrund av att H hade sin bostad endast från sporthallen skulle han med all säkerhet ha hunnit spärra kortet innan det första uttaget gjordes . Tingsrätten finner således att H inte efter upptäckten av förlusten av kortet har spärrat detta och då har han själv att svara för de obehöriga uttagen som följde efter förlusten. H:s talan skall ogillas. Praxis från domstol och H överklagade tingsrättens dom till med yrkande att hans talan skulle bifalls. Banken bestred ändring. Hovrätten biföll med ändring av tingsrättens dom H:s talan och anförde i sina domskäl i huvudsak följande. Det är ostridigt i målet att H upptäckt förlusten av kortet mellan och 13.30 . Banken registrerade en spärr av kortet och då var de aktuella uttagen om sammanlagt redan gjorda. Vid bedömningen av om förlusten anmälts skall emellertid inte beaktas enbart den tid som gått mellan upptäckten och anmälan av förlusten av bankkortet. I varje enskilt fall måste göras en helhetsbedömning av samtliga omständigheter. Det är klarlagt att H i och för sig hade kunnat göra anmälan till banken tidigare än vad som skett. Något kortnummer behövdes inte för denna anmälan och telefon fanns att tillgå i sporthallen där han förlorade kortet. Emellertid hade vid tillfället inte bara kortet ifråga tillgripits utan även bl.a. , innehållande uppgift om hans hemadress, samt nycklar till den näraliggande bostaden. Därmed förelåg en inte ringa fara för tillgrepp i bostaden. Mot bakgrund härav får enligt hovrättens mening godtas att H i stället för att direkt göra en förlustanmälan till banken först kontaktade polisen och därefter begav sig hem. H hade uppfattningen att han inte kunde spärra kortet utan kortnummer. Detta hade han endast tillgång till hemma. Mot bakgrund av utformningen av de anvisningar om åtgärder vid förlust av bankkort som han erhållit av banken får denna uppfattning, som också tingsrätten funnit, anses ursäktlig. Det får även med hänsyn till dessa förhållanden godtas att han begav sig till bostaden innan han gjorde förlustanmälan. Anmälningsupptagningen hos polisen var avslutad och H har uppgett att han anlände till bostaden ca . De obehöriga uttagen är gjorda mellan och och därmed innan det enligt hovrättens mening kunnat krävas av honom att han gjort en förlustanmälan till banken. H kan alltså inte anses ha brustit i vad som ålegat honom ifråga om anmälan av kortförlusten. Hans talan skall då bifallas vad gäller förpliktande för banken att ersätta honom för de obehöriga uttagen. Domen vann laga kraft. , dom , mål nr T 256/96