sou · GTB389 · 2006-01-01 00:00:00 — Domstolen pekade också på att bolaget, enligt arbetsmiljölagen, är skyldigt att vidta alla åt- gärder som behövs för att förebygga ohälsa eller olycksfall och kom därför fram till att arbetsgivaren haft ett intresse av att utföra drogtester. Arbetsdomstolen konstaterade vidare att de angivna skälen för drogtestning visserligen främst gör sig gällande när det gäller personal som verkar inom sådana delar av OKG:s anlägg- ningar där särskilda risker föreligger, men Arbetsdomstolen fann att det skulle vara en alltför grannlaga uppgift att skilja ut vilka arbetstagare som skulle testas. OKG ansågs därför ha intresse av att drogtesta samtliga anställda. När det gällde att bedöma graden av ingrepp i den personliga integriteten och sättet att utföra testningen konstaterade dom- stolen att drogtestning skett inom ramen för företagshälsovården och att proverna analyserats av ackrediterat laboratorium. Dom- stolen fann därför inte att provtagningen varit integritetskränkande eller förnedrande och förklarade också att testningen genomförts under sådana omständigheter i övrigt att det saknats skäl för den enskilde att inte medverka i testerna. Avslutningsvis gjorde dom- stolen en avvägning av om såväl alkohol- som narkotikatester varit nödvändiga. Där kom Arbetsdomstolen till slutsatsen att det bör vara skillnad på vilka tester en arbetstagare (som inte genom kollek- tivavtal är förpliktad att genomgå drogtest) är skyldig att underkasta sig. Domstolen började med att slå fast att samtliga arbetstagare varit skyldiga att underkasta sig narkotikatest. Däremot gjordes en annan bedömning när det gällde alkoholtester, bl.a. eftersom bruket av alkohol inte är kriminaliserat. De arbetstagare som inte genom kollektivavtal var förpliktade att genomgå alkoholtest var således inte skyldiga att genomgå sådan testning. Av beslut43 framgår att domstolen i princip ansluter sig till vad Arbetsdomstolen anfört i frågan. 43 Application no. 46210/99 mot Internationella åtaganden och gällande rätt i sammanhanget nämnas att inte tog ställning till om drogtestningen i sig utgjorde en kränkning av artikel 8.1 utan gick direkt in och prövade frågan om drogtestningen legitimerades av undantagsreglerna i artikel 8.2. fann således att de vidtagna åtgärderna haft sådant stöd av lag som krävs enligt artikel 8.2 samt att åtgärderna varit nödvändiga i ett demokratiskt samhälle. En liknande prövning gjordes i fallet mot Danmark.44 Även i detta fall fann att klagan var inadmissible med stöd av artiklarna 35.3 och 35.4. Det aktuella fallet rörde frågan om drogtestning av anställda ombord på () fartyg. hade kommit med ett cirkulär som innebar att alla anställda var tvungna att underkasta sig alko- holtest om företagets ledning så krävde. kom vidare med en ny policy angående droger ombord. I den nya policyn föreskrevs att den som var i tjänst ombord inte fick ha högre alkoholhalt än medan den som inte var i tjänst men befann sig ombord inte fick ha högre promillehalt än 0,4. Varje anställd fick skriftlig information om de nya reglerna och ombads att signera sitt exemplar för att det skulle stå klart att de läst och förstått innehållet i policyn. Enligt policyn skulle den som bröt mot denna kunna drabbas av avsked. introducerade slumpvisa men obligatoriska drogtester genom urinprov. Då protesterade Restau- rationsbranchens Forbund (RBF) mot den nya policyn. Trots för- handlingar kunde någon lösning inte nås. ombads att lämna urinprov. Urinprovet var negativt. RBF och Dansk Sö-Restaurations Forening (DSRF) väckte då talan i dansk skiljedomstol och yrkade att domstolen skulle förklara att det stred mot artikel 8 i Europa- konventionen att genomföra slumpvisa alkoholtester. Domstolen fann att arbetsgivaren hade rätt att utfärda regler om dessa var för- anledda av verksamhetsanknutna överväganden. Domstolen fann också att en arbetsgivare hade rätt att införa kontroller om dessa hade ett rimligt syfte och inte inkräktade på arbetstagarnas värdig- het och inte heller orsakade ekonomiska förluster eller olägenheter för arbetstagaren. Domstolen konstaterade vidare att arbetsgivaren hade ertappat två anställda som innehade eller använde droger. Detta ansåg domstolen medförde 44 Application no. 58341/00 mot Internationella åtaganden och gällande rätt att arbetsgivaren haft en godtagbar anledning att besluta om drog- testning. Domstolen ansåg inte heller att provtagningen, som ut- fördes på arbetstid, medförde ekonomiska förluster för arbets- tagaren och inte heller att provtagningen i sig kunde anses vålla olägenhet. Inte heller kunde testet, som utfördes i ett enskilt rum, anses inkräkta på arbetstagarens värdighet. prövade inte heller i detta fall om drogtest- ningen i sig utgjorde ett brott mot artikel 8.1 utan gick direkt in i prövning av om testningen kunde anses tillåtlig med stöd av artikel 8.2. Liksom i det fall som nämnts ovan fann domstolen att den beslutade drogtestningen hade erforderligt stöd i lag eller i vart fall i arbetsrättliga principer. Drogtestningens syfte legitimerades vidare av kravet på allmän säkerhet och kravet på att skydda andra personers fri- och rättigheter. Slutligen fann domstolen att de vidtagna åtgärderna var nödvändiga i ett demokratiskt samhälle och att de var proportionella till det syfte som staten ville uppnå. Domstolen förklarade därför klagan inadmissible. 2.8.2.2Fall som behandlats av Även har tagit ställning till innebörden av artikel 8 i . Frågan kom upp i tre mål som företogs till gemensam handläggning. Parter i det första målet var Revisions- rätten i (Rechnungshof) och den österrikiska motsvarig- heten till och TV (Österreichischer Rundfunk, nedan ÖRF) samt ytterligare offentliga organ som för enkelhetens skull utelämnas här. I de två andra målen hade och stämt ÖRF i egenskap av arbetsgivare.45 Enligt gällande österrikisk lag stod vissa offentliga rättssubjekt under tillsyn av Rechnungshof. Även ÖRF stod under Rechnungshofs tillsyn och var därför förpliktat att vartannat kalenderår informera Rechnungshof om löner eller pen- sioner för personer som under minst ett av de två föregående kalenderåren hade uppburit löner eller pensioner som upp- gick till visst bestämt belopp. De ålåg vidare Rechnungshof att sammanställa dessa uppgifter i en rapport. I denna rapport skulle alla personer ingå som hade haft lön eller pension som överstigit det bestämda beloppet. ÖRF ville emellertid inte lämna ut de 45 Förenade målen C-465/00 Rechnungshof mot Österreichischer Rundfunk m.fl. och C- 138/01 mot ÖRF och C-139/01 mot ÖRF Internationella åtaganden och gällande rätt föreskrivna uppgifterna och Rechnungshof stämde då ÖRF vid nationell domstol och begärde att få ut uppgifterna. och stämde i sin tur ÖRF och yrkade att den nationella domstolen skulle fatta ett interimistiskt beslut som förbjöd ÖRF att lämna ut de begärda uppgifterna. De nationella domstolarna som handlade målen begärde förhands- besked från och frågade om de gemenskapsrättsliga bestämmelserna, särskilt då bestämmelserna om personuppgifts- skyddet, skulle tolkas på så sätt att de utgjorde hinder för nationell lagstiftning enligt vilken ett statligt organ är skyldigt att inhämta och vidarebefordra löneuppgifter i syfte att offentliggöra uppgifter- na om namn och lön avseende anställda vid vissa angivna offentliga inrättningar. Domstolen prövade först och främst om Europa- parlamentets och rådets direktiv om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (Dataskyddsdirektivet), var tillämpligt.46 Domstolen konstaterade att så var fallet och framhöll att i direkti- vet fanns regler som man var tvungen att uppfylla vid behandling av personuppgifter. En första förutsättning för att dessa regler skulle kunna uppfyllas var att den nationella regleringen inte var oförenlig med artikel 8 i . Domstolen framhöll att det visserligen inte i sig kan utgöra ett intrång i privatlivet att en arbets- givare lagrar uppgifter om de löner och pensioner som utbetalats till hans anställda samt uppgifter om anställdas namn, men att det inne- bär ett åsidosättande av de berördas rätt till privatliv att lämna ut dessa uppgifter till utomstående, i förevarande fall en offentlig myndig- het, oavsett hur de uppgifter som sålunda har lämnats används där- efter, och att detta har karaktären av intrång i den mening som avses i artikel 8 i Europakonventionen.47 Domstolen framhöll sedan att intrånget kunde tänkas vara tillåtet om det stod i överensstämmelse med reglerna i artikel 8.2 i . Domstolen uttalade sig allmänt om innehållet i artikel 8.2 i Europakonven- tionen men överlämnade sedan själva prövningen i denna fråga till de nationella domstolarna.48 46Se angående Dataskyddsdirektivet avsnitt 2.7 47Se punkt 74 i dom i de förenade målen C-465-00, C-138-01 och C-139-01 48Se punkt 90 i dom i de förenade målen C-465-00, C-138-01 och C-139-01 Internationella åtaganden och gällande rätt har haft att ta ställning till tillämp- ningen av artikel 11 och frågan om artikeln skyddar den negativa föreningsfriheten. Första gången frågan kom upp till prövning var i målet , och mot Storbritannien.49 , och var anställda vid den brittiska järnvägen (). De blev emellertid avskedade, sedan ett avtal om organisationsklausul (closed shop agreement) tecknats mellan arbetsgivaren och tre fackföreningar, eftersom de vägrade att ansluta sig till någon av arbetstagarorganisationerna. Domstolen konstaterade i domen att artikel 11, trots sin ordalydelse, inte kan tolkas så att den tillåter alla former av påtvingat fackföreningsmed- lemskap. En sådan tolkning skulle strike at the very substance of the freedom it is designed to guarantee.50 Domstolen betonade i målet att artikel 11 också skall belysas utifrån artiklarna 9 och 10 i (tanke-, samvets- och religionsfrihet samt yttrandefrihet). Både och förklarade att de inte kunde förena sig med fackföreningarnas pro- gramförklaringar och hade också vissa politiska synpunkter. påpekade att valfriheten var viktig och att han ansåg att arbets- tagarorganisationerna inte medförde något positivt för honom. Domstolen gjorde i målet inget generellt uttalande om tillåtlig- heten av organisationsklausuler utan bedömde endast det enskilda fallet. Domstolen konstaterade att det faktum att kärandena av- skedats från sina arbeten eftersom de vägrat ansluta sig till någon av de anvisade arbetstagarorganisationerna måste anses utgöra ett all- varligt tvång eftersom de därigenom berövats möjligheten att för- sörja sig. Domstolen framhöll också att någon organisationsklausul inte förelåg när kärandena anställdes utan att den tillkommit först . Slutligen konstaterade domstolen att det skulle strida mot själva artikelns kärna att med hot om avsked tvinga arbetstagare, som på ideologiska grunder valt att stå utanför en fackförening, att ansluta sig till en arbetstagarorganisation. Omständigheterna var därför enligt domstolen sådana att de vidtagna åtgärderna utgjorde en kränkning av den i artikel 11 föreskrivna föreningsfriheten. Domstolen gjorde därefter en bedömning av om inskränkningen var av sådan art att den ändå var tillåten enligt artikel 11:2. Dom- stolen konstaterade att organisationsklausuler i sig kan föra med sig 49Young, and mot , 1978 50Se punkt 52 i dom i målet , and Internationella åtaganden och gällande rätt vissa fördelar, men menade att dessa inte var avgörande för inskränk- ningens tillåtlighet. I stället betonades att tolerans och acceptans är viktiga inslag i ett demokratiskt samhälle och att majoritetens stånd- punkt inte alltid måste ges företräde framför minoritetens. Därför kunde avgörandet inte heller grundas på att det stora flertalet arbets- tagare var positiva till organisationsklausulen. Avslutningsvis gjorde domstolen också en bedömning av om det var proportionerligt i för- hållande till det syfte som skulle uppnås att avskeda de arbetstagare som vägrade organisera sig. Domstolen konstaterade att med tanke på att av alla järnvägsarbetare numera var organi- serade i de arbetstagarorganisationer som ingått organisationsklau- sulsavtalet så skulle dessa fackföreningars arbete med att försvara sina medlemmars rättigheter inte försvåras även om organisations- klausulen avskaffades. Skadan för kärandena var således större än skadan för svaranden och stod därför inte i proportion till det mål som skulle uppnås. Domstolen ansåg därför inte att åtgärderna var nödvändiga i ett demokratiskt samhälle. I målet Sibson mot Storbritannien51 uttalade sig domstolen också om den negativa föreningsfriheten. I detta mål var förhållandena annorlunda än i det ovan beskrivna fallet och någon organisations- klausul förelåg inte. Målet rörde den brittiske lastbilschauffören som utträdde ur den fackförening i vilken han var medlem. medlemmar hotade då att gå i strejk om inte arbets- givaren sade upp Sibson. Arbetsgivaren bad Sibson välja mellan att bli förflyttad till en annan arbetsplats eller att återinträda i fack- föreningen. Sibson ville inte acceptera detta ultimatum och sade upp sig. konstaterade, sedan Sibson klagat dit, att Sibsons utträde ur arbetstagarorganisationen berodde på att han råkat i konflikt med denna och inte grundade sig på principiella betänkligheter. Dessutom hade Sibson inte, som i det föregående fallet, blivit avskedad utan erbjudits arbete på annan arbetsplats dit bolaget enligt anställningsavtalet kunde förflytta honom. Europa- domstolen ansåg därför inte att artikel 11 hade kränkts. I fallet Sigurjónson mot Island52 hade domstolen att ta ställning till om taxichauffören kunde tvingas att vara medlem i en viss förening för att få utöva sitt arbete som taxichaufför. Bakgrunden till målet är följande. På var en taxichaufför tvungen att ha licens för att få bedriva verksamhet. Enligt en isländsk förordning var en förutsättning för att erhålla sådan licens Internationella åtaganden och gällande rätt att chauffören var medlem i föreningen (Frami Auto- mobile Association). Sedan Sigurjónson erhållit sin licens utträdde han ur föreningen. Frami begärde då hos att Sigurjónssons licens skulle dras tillbaka, vilket också skedde. gjorde ingen annan bedömning i licensfrågan. klagade då till allmän domstol och ansökte om att indragningen skulle ogiltigförklaras. Indragningen av licensen kom att ogiltigförklaras, men detta berodde inte på att den ansågs utgöra en föreningsfrihetskränkning, utan på att förordningen som föreskrev medlemskap som en förutsättning för taxilicens tillkommit på felaktigt sätt. Sedan en ny lag därefter an- tagits med samma innehåll som förordningen i nu aktuellt hän- seende, tvingades Sigurjónsson att betala medlemsavgift till före- ningen, vilket stod i strid med hans politiska övertygelse. Han klagade då till kommissionen för mänskliga rättigheter. Ärendet fördes därifrån vidare till . Domstolen konstaterade att artikel 11 i även inbegriper den negativa föreningsfriheten. I detta fall ansåg domstolen inte att det hade betydelse för utgången att Sigurjónson känt till villkoret innan han ansökte om licensen (jfr , and ). Domstolen ansåg att det mesta talade för att Sigurjónson inte skulle ha gått med i föreningen om det inte varit ett villkor för att erhålla taxilicens. Härtill vägde domstolen in Sigurjónsons principiella betänkligheter mot medlemskap i föreningen och hänvisade till artiklarna 9 och 10 i samt kon- staterade att den isländska regeringens invändning om att FRAMI var en opolitisk organisation var irrelevant i sammanhanget. Samman- fattningsvis kom domstolen fram till att förfarandet utgjorde en kränkning av föreningsfriheten. Domstolen hade därefter att ta ställning till om intrånget kunde rättfärdigas genom undantagsbestämmelserna i artikel 11:2. Den isländska regeringen framhöll att FRAMI lättare kunde utföra de övervakningsuppgifter som föreningen medlemskap var ett krav. Domstolen var emellertid inte övertygad om att ett obligatoriskt medlemskap var nödvändigt för att föreningen skulle kunna fullgöra dessa uppgifter, bl.a. eftersom det fanns en kom- mitté som hade det huvudsakliga övervakningsansvaret. Det skulle inte heller hindra FRAMIs möjligheter att skydda sina med- lemmars intressen om kravet på obligatoriskt medlemskap togs bort. Domstolen ansåg därför att ingreppet i den enskildes frihet Internationella åtaganden och gällande rätt var oproportionerligt stort i förhållande till det syfte man ville upp- nå, och fann att en kränkning av artikel 11 förelåg. har även haft att pröva ett mål mot svenska staten när det gäller frågan om negativ föreningsfrihet. I målet mot Sverige53 prövades frågan om framtvingande av s.k. hängavtal utgjorde en kränkning av den negativa föreningsfriheten. Bakgrunden var följande. drev en restaurang på utan att vara ansluten till någon arbetsgivarorganisation. hade inte tecknat kollektivavtal och han avböjde att teckna häng- avtal med den aktuella fackföreningen som då vidtog stridsåtgärder. vidtogs sympatiåtgärder av andra fackföreningar. Så små- ningom sålde restaurangen och hävdade att han blivit tvungen därtill på grund av de vidtagna stridsåtgärderna. Han vände sig till som först konstaterade att kunde ha tecknat hängavtal utan att han hade behövt gå med i någon förening. Domstolen tog först ställning till om någon kränkning av artikel 11 skett och konstaterade att det tvång som ut- satts för inte i väsentlig mån påverkade utövningen av föreningsfri- heten även om det orsakade ekonomisk skada. Tvånget kunde där- för inte anses ge upphov till en positiv förpliktelse under artikel 11. Domstolens resonemang indikerar närmast att det tvång som utsatts för inte utgör någon kränkning av artikel 11 i . Trots det förefaller domstolen i domen också ha ingått i prövning av om fackföreningarnas agerande tjänade ett legitimt intresse som stod i överensstämmelse med artikel 11..54 Detta indikerar att domstolen gjort en prövning enligt artikel 11.2. Exakt hur domstolen resonerat är således något oklart. Under alla omständigheter ansåg domstolen inte att någon otillåten kränkning av artikel 11 förelåg. sociala stadga undertecknades 1961 och trädde i kraft . En nyreviderad stadga trädde dock i kraft och skall successivt ersätta den äldre stadgan. I denna ingår artiklarna från den ursprungliga stadgan samt några nytillkomna artiklar. tillträdde stadgan och denna trädde för del i kraft . 53Gustafsson mot , dom 25.4 1996 54Se punkt 53 i dom i målet Internationella åtaganden och gällande rätt I sociala stadga skyddas sociala och ekonomiska rättigheter medan anses skydda mänskliga rättigheter. I vissa fall sammanfaller emellertid uppenbarligen dessa intressen. Så har t.ex. föreningsfriheten erhållit skydd enligt båda regelverken. De rättigheter som återfinns i sociala stadga överens- stämmer i huvudsak med de rättigheter som regleras i FN:s konven- tion om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Stadgans efterlevnad övervakas av . Rådets generalsekreterare tillställs rapporter från de länder som tillträtt stadgan om hur rättig- heterna i stadgan tillvaratagits i respektive land. Rapporterna grans- kas sedan av en expertkommitté; för sociala rättigheter. Kommittén avger emellertid inga bindande beslut. Inom övervakningssystemet anses den dock ha exclusive legal authority.55 Staternas rapporter, liksom expertkommitténs slut- satser, går sedan vidare till den s.k. regeringskommittén, som bl.a. består av representanter för de stater som har att tillämpa stadgan. väljer ut de fall som skall gå vidare till , som är rådets beslutande organ och som består av med- lemsländernas utrikesministrar. kan anta en en- skild rekommendation riktad till en enskild stat som inte lever upp till sitt åtagande. Artikel 5 i sociala stadga skyddar den fackliga före- ningsfriheten. Artikeln har följande lydelse: För att säkerställa eller främja arbetstagarnas och arbetsgivarnas frihet att bilda och tillhöra lokala, riksomfattande nationella och inter- nationella sammanslutningar för att tillvarataga sina ekonomiska och sociala intressen förbinda sig de fördragsslutande parterna att varken utforma eller tillämpa den nationella lagstiftningen på sådant sätt, att denna frihet kränkes. I vad mån i denna artikel stadgade garantier skola äga tillämpning på personer som tillhöra polisväsendet eller krigs- makten skall bestämmas i nationell lagstiftning. Artikel 5 anses skydda även den negativa föreningsfriheten och av oberoende experter har uttalat att orga- nisationsklausuler generellt sett är oförenliga med artikel 5 i stad- gan. Bland annat har kommittén kritiserat för att landet tillåtit organisationsklausuler.56 55Herzfeld , s. 78 56C XIV – 1 1998, vol 2, s. 732. C 2002, Revised Charter, , s. 232 och , Complaint no 12/2002, Report to Internationella åtaganden och gällande rätt Av artikel 31 i stadgan kan motsatsvis utläsas att det finns viss möjlighet att inskränka de rättigheter som stadgan ger, men att be- gränsningar finns för när så får ske. I artikeln konstateras att: Ett effektivt förverkligande av de i första delen angivna rättigheterna och principerna samt ett effektivt utnyttjande av desamma i enlighet med föreskrifterna i andra delen förutsätter, att ifrågavarande rättig- heter och principer icke göras till föremål för andra inskränkningar eller begränsningar än de i nämnda delar av stadgan angivna, dock med undantag av sådana som äro i lag föreskrivna och som äro nödvändiga i ett demokratiskt samhälle såsom garanti för annans fri- och rättigheter eller såsom skydd för samhällets intresse, nationell säkerhet, allmän hälsa eller moral. I Regeringsformen (RF) finns föreskrifter om föreningsfriheten i olika former. Således föreskrivs i 2 kap. 1 § RF att varje medborgare gentemot det allmänna är tillförsäkrad bl.a. föreningsfrihet bestå- ende i en frihet att sammansluta sig med andra för allmänna eller enskilda syften, (positiv föreningsfrihet). I 2 kap. 2 § RF sägs vidare att varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot tvång att tillhöra politisk sammanslutning, trossamfund eller annan samman- slutning för åskådning i politiskt, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende (negativ föreningsfrihet). Enligt 2 kap. 12 § RF finns det möjligheter att inskränka den positiva föreningsfriheten. Begränsningar får dock bara göras för ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle och får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och ej heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Det är vidare förbjudet att göra inskränkningar i före- ningsfriheten enbart p.g.a. politisk, religiös, kulturell eller annan så- dan åskådning. I 2 kap. 14 § andra stycket RF föreskrivs vidare att förenings- friheten får begränsas endast såvitt gäller sammanslutningar vilkas verksamhet är av militär eller liknande natur eller innebär för- följelse av folkgrupp av viss ras, med viss hudfärg eller av visst etniskt ursprung. Av 2 kap. 22 § första stycket 1 RF framgår att utlänning är lik- ställd med svensk medborgare såvitt gäller den negativa förenings- friheten. Detta innebär att den negativa föreningsfriheten inte kan Internationella åtaganden och gällande rätt inskränkas vare sig för svenska eller utländska medborgare. Vad gäller den positiva föreningsfriheten så är utlänning jämställd med svensk medborgare om annat inte följer av lag (2 kap. 22 § andra stycket 1 RF). Även rätten att vidta stridsåtgärder är grundlagsskyddad, 2 kap. 17 § RF. Detta grundlagsskydd är svagare än det som gäller för föreningsfriheten. En förutsättning för att stridsåtgärderna skall vara skyddade av grundlagen är således att annat inte följer av lag eller kollektivavtal. Rätten till stridsåtgärder kan således inskränkas både genom lag och genom kollektivavtal. När det gäller rätten att vidta stridsåtgärder är svenska och utländska medborgare jäm- ställda, 2 kap. 22 § första stycket 8 RF. 2.11Lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet