sou · GTB3109d2 · 2006-01-01 00:00:00 — polismyndighet som leder undersökningen begära hjälp av samt ge en tulltjänsteman i uppdrag att genomföra en viss åtgärd under förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna. Om det finns anledning att anta att brott enligt första stycket har förövats, har vidare en tulltjänsteman samma befogenhet som tillkommer polisman att hålla förhör och vidta andra åtgärder enligt 23 kap. 3 § fjärde stycket rättegångs- balken. En tulltjänsteman får slutligen företa tvångsåtgärder vid brott mot denna lag i samma utsträckning som gäller för polisman enligt 23 kap. 8 § samt 24 och 2628 kap. . Enligt 19 § förordningen (1982:923) om transport av farligt gods är behörig myndighet enligt bilagorna till den europeiska överenskommelsen om internationell transport av farligt gods på väg (ADR) för utbildning och kompetens för fordonsförare och säkerhetsrådgivare. För transportbranschen gäller självfallet den arbetsmiljölagstiftning som är generellt tillämplig för att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet samt även i övrigt uppnå en god arbetsmiljö. I kap. 7 är uppgifter beskrivna och några av de iakttagelser som gjorts inom trafikområdet återgivna. Enligt 3 kap. 2 § första stycket arbetsmiljölagen (1977:1160) skall arbetsgivaren vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagaren utsätts för ohälsa eller olycksfall. En utgångs- punkt skall därvid vara att allt sådant som kan leda till ohälsa eller olycksfall skall ändras eller ersättas så att risken för ohälsa eller olycksfall undanröjs. Av andra stycket i samma paragraf framgår att arbetsgivaren skall beakta den särskilda risk för ohälsa eller olycksfall som kan följa av att arbetstagaren utför arbete ensam. Till det som arbetsgivaren skall göra hör enligt 3 kap. 2 a § första stycket arbetsmiljölagen att systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att arbetsmiljön uppfyller föreskrivna krav på en god arbetsmiljö. Han skall vidare utreda arbetsskador, fortlöpande undersöka riskerna i verksam- heten och vidta de åtgärder som föranleds av detta. Åtgärder som inte kan vidtas skall tidsplaneras. Av 3 kap. 3 § första stycket arbetsmiljölagen framgår också att arbetsgivaren skall se till att arbetstagaren får god kännedom om de förhållanden under vilka arbetet bedrivs, och att arbetstagaren upplyses om de risker som kan vara förbundna med arbetet. Arbetsgivaren skall vidare förvissa sig om att arbetstagaren har den utbildning som behövs och vet vad han har att iaktta för att undgå riskerna i arbetet. Arbetsgivaren skall även se till att endast arbetstagare som har fått tillräckliga instruktioner får tillträde till områden där det finns en påtaglig risk för ohälsa eller olycksfall. I 3 kap. 7 § arbetsmiljölagen finns slutligen bestämmelser om samordning av skyddsåtgärder i vissa fall. 19.8Lagstiftning om konkurrens och upphandling Utbildning för yrkesförare tillhandahålls på en marknad och inköpen uppgår till betydande värden. Utbildningsvolym kan väntas öka när yrkesförardirektivets föreskrifter genomförts i . Det är viktigt att en effektiv konkurrens kan upprätthållas till nytta för konsumenterna. tillämpar för detta syfte konkurrenslagen (1993:20)7. Kommunerna och deras bolag samt staten är stora köpare av tjänster och entreprenader. Offentliga aktörer såsom beställare har att iaktta bl.a. lagen (1992:1528) om offentlig upphandling, LOU8. enligt denna lag är , . De kommunala inköpen dominerar och uppskattas omsätta mycket stora belopp9. Här skall översiktligt behandlas några viktiga principer i den svenska lagstiftningen när det gäller konkurrens och upphandling. I konkurrenslagen finns föreskrifter om två viktiga förbud mot konkurrensbegränsning. Av 6 § första stycket denna lag framgår att normalt är avtal mellan företag förbjudna om de har till syfte att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på marknaden på ett märkbart sätt eller om de ger ett sådant resultat. Vidare är enligt 19 § första stycket konkurrenslagen missbruk från ett eller flera företags sida av en dominerande ställning på marknaden förbjudet. På tala av kan domstolen i vissa fall förbjuda en företagskoncentration om denna medför påtagligt skadliga effekter på konkurrensen. 7Regeringens proposition Ny konkurrenslagstiftning, prop. 1992/93:56 och Närings- utskottets betänkande, bet. 1992/93:NU17. 1992/93:88, bet. 1992/93:FiU5. 9Konkurrensverkets skrift Offentlig upphandling och konkurrens, s. 2. bestämmelserna i artikel 81 och 82 EG-fördraget10. Dessa tillämpas om handeln mellan EU:s medlemsstater påverkas. Företag som bryter mot förbunden i konkurrenslagen kan få betala konkurrens- skadeavgift. I sammanhanget bör nämnas att konkurrenslagen kompletteras av lagen (2005:590) om insyn i vissa förbindelser m.m. Syftet med den nya lagen är att genomföra det s.k. transparensdirektivet11 i svensk rätt. Direktivet syftar i sin tur till att understödja tillämpningen av såväl konkurrens- som statsstöds- reglerna12 i EG-fördraget. trädde i kraft . Ett syfte med reglerna om upphandling är att etablera och utveckla den inre marknaden inom EU. Tanken är att om handeln med varor och tjänster underlättas uppkommer konkurrens mellan företagen som medför att priser sjunker och kvaliteten ökar. Upphandling skall således göras med utnyttjande av de konkurrensmöjligheter som finns och även i övrigt genomföras affärsmässigt. Anbudsgivare, anbuds- sökande och anbud skall behandlas utan ovidkommande hänsyn (1 kap. 4 § ). Såsom upphandlande enhet anses bl.a. statliga, kommunala och andra myndigheter, samt beslutande församlingar i kommuner och landsting (1 kap. 5 § ). bygger i allt väsentligt på EG-direktiv för sådana upphandlingar som överstiger vissa tröskelvärden. Dessa värden ändras och varierar från en bransch till en annan. Direktupphandling är tillåten enbart i ett begränsat antal undantagsfall. kompletteras av lagen (1994:615) om ingripande mot otillbörligt beteende avseende offentlig upphandling. 10Fördraget om upprättandet av Europeiska Gemenskapen, konsoliderad version publicerad EGT C 325/33, 24.10.2002. 11EG-kommissionens direktiv /723/EEG av om insyn i de finansiella förbindelserna mellan medlemsstaterna och offentliga företag samt i vissa företags ekonomiska verksamhet, senast ändrat genom direktiv /52/EG. 12Regeringens proposition 2004/05:140 Genomförande av transparensdirektivet och näringsutskottets betänkande, bet. 2004/05:NU16. 20.1Något om förhållandet mellan EG-rätten och svensk rätt I lagen (1994:1500) med anledning av anslutning till Europeiska unionen behandlas förhållandet mellan EG-rätten och svensk rätt. Denna lag utgår från att EG-rätten måste införlivas i sin helhet och gälla i med de rättsverkningar som tillkommer gemenskapsrätten. Det gäller bl.a. de rättsprinciper som utvecklat eller kan komma att utveckla i fråga om företrädesrätt, direkt tillämplighet, direkt effekt m.m.1 EG- rättens företrädesrätt har dessutom erkänts i svensk rättspraxis. 20.2Villkor för genomförandet av EG-direktiv I utredningens uppdrag ingår att lämna förslag om genomförandet av och rådets direktiv /59/EG. Ett direktiv riktar sig normalt till medlemsstaten. Direktivet skall vara bindande för medlemsstaten med avseende på det resultat som skall uppnås. Resultatet skall uppnås inom en bestämd tid men medlemsstaten får bestämma form och tillvägagångssätt. Dessa förutsättningar framgår av artikel 249 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, ofta benämnt EG-fördraget. Skyldigheter som följer av ett direktiv skall alltså kunna genom- föras i det befintliga nationella rättssystemet på ett sätt som passar den nationella strukturen, under förutsättning att man uppnår den verkan som är syftet med direktivet. I princip måste ett direktiv också genomföras genom en rättsligt bindande åtgärd. Ett undantag där ett EG-direktiv kan anses uppfyllt utan att regler tas in i nationell lagstiftning är om medlemslandet kan visa att det 1 , och Europarätten, , 2002, s. 106 f. finns någon allmän författnings- eller förvaltningsrättslig regel som kan tillämpas. Härutöver krävs också att: regeln är tvingande för nationell myndighets tillämpning regeln är klar och tydlig om det är fråga om en skyddsregel för enskilda regeln kan åberopas vid domstol2. Det har det ansetts tillräckligt att en fast rättspraxis föreligger som överensstämmer med direktivets innehåll. Införlivandet får inte ske med hjälp av administrativ praxis som kan ändras.3 Ett direktiv kan inte heller genomföras genom uttalanden i förarbeten4. Efter den s.k. implementeringstiden kan bestämmelser i exempelvis ett direktiv som inte har införlivats korrekt och grundar rättigheter för enskilda ha direkt effekt5. Det innebär att om en domstol i ett medlemsland skulle finna att en nationell bestäm- melse strider mot en EG-bestämmelse som har direkt effekt skall domstolen inte tillämpa den nationella bestämmelsen i målet6. Dessutom är medlemsländernas domstolar skyldiga att tolka nationell rätt mot bakgrund av EG-rätten även när det gäller direktivbestämmelser som inte har direkt effekt7. Om medlemsstaterna inte genomför direktivet inom den bestämda tiden eller inte genomför dessa på ett fullgott sätt kan de bli skadeståndsskyldiga.8 Ett EG-direktiv har inte som syfte att göra medlemsstaternas lagstiftning identisk. Syftet är i stället att harmonisera lagstift- ningen länderna emellan9. En medlemsstat kan därför anses ha genomfört ett direktiv om det redan finns nationell lagstiftning m.m. som på ett klart och precist sätt säkerställer tillämpningen av direktivet. EG-direktiv får i princip genomföras genom det som på 2Mål 29/84 kommissionen mot , Rec. 1985 s. 1661 och , EU och arbetsrätten, Gotab, 2002, s. 66. 3Se t.ex. mål 102/79, kommissionen mot , Rec. 1980 s. 1473. 4Mål 143/83, kommissionen mot , Rec. 1985 s. 427, som gällde överträdelse av likalönsdirektivet. 5Se t.ex. mål 8/81, ./.Finanzamt Münster-Innenstadt, Rec. 1982 s. 53. 6Se t.ex. målen 26/62, en Loos, Rec. 1963 s. 3 och 6/64, ./.Enel, Rec. 1964 s. 1141. I inhemsk rättspraxis, Regeringsrättens avgöranden RÅ 1996 ref. 50, lokaltrafik., och RÅ 1997 ref. 82 I och II, S.Ö. Buss resp. Ankarcrona. 7S t.ex. dom , mål C 106/89, Marleasing, Rec s. I- 4135. 8Jämför dom i målen C-6/90 och C-9/90, , 1, s. 5357. Jämför m.fl., När tar EG-rätten över?, förlaget , 1996, s. 22 f. 9Jämför , EG-rätten i nationell rättstillämpning, Juristförlaget, 1996, s. 29. arbetsrättens område kallas semidispositiv lagstiftning, dvs. bestämmelser som kan frångås genom förpliktelser i kollektivavtal. När det gäller direktiv som är avsett att skapa rättigheter för enskilda måste dock de nationella bestämmelserna vara precisa och tydliga, och de personer som berörs måste ha möjlighet att få kännedom om dessa och kunna göra gällande sin rätt inför domstol10. En metod som tillämpats är att göra bestämmelserna dispositiva med EG-spärr. Det betyder att avvikelser från lagens bestämmelser genom kollektivavtal inte får innebära mindre förmånliga regler för arbetstagarna än vad som följer av direktivet11. Sammanfattningsvis innebär utredningens uppdrag om genom- förandet av och rådets direktiv /59/EG att förslag bör lämnas om att införliva direktivet på ett fullständigt och riktigt sätt i svensk lagstiftning. 20.3Nya rättsakter från EU införs i EES av EES- kommittén12 EES står för Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. EES- avtalet är ett omfattande avtal mellan Europeiska unionen (EU) dess medlemsländer och Efta-länderna , och . EES är ett utvidgat och förstärkt frihandelsområde och det närmaste samarbete som EU har med andra länder. EES- länderna rådfrågas när kommissionen utarbetar nya lagförslag som rör samarbetet och införlivar delar av den lagstiftning som EU- länderna beslutat om i rådet. Genom skapas en gemensam rättslig ordning som är identisk med EU:s på de områden som avtalet omfattar. I EES finns två skilda beslutsorgan. I möts ministrar från EES-ländernas regeringar minst och i den gemensamma möts tjänstemän . De rättsakter som antas inom EU efter att har trätt i kraft och som omfattas av integreras i EES genom enskilda beslut av . Beslut i kommittén fattas med enhällighet där EU och Efta-länderna har var sin röst. Under beslutsprocessen i EU informerar och samråder EU med de tre Efta-länderna. Hagsgård s. 30 f. , EU och arbetsrätten, Gotab, 2002, s. 68 f., jämför 2 § fjärde stycket lagen (1982:80) om anställningsskydd. 12Uppgifter från webb-plats EU-upplysningen. Till skillnad från EU har avtalsparterna inom EES inte överfört någon lagstiftningsrätt till något EES-organ. De beslut som fattar blir därför bindande för ett Efta-land först efter det att konstitutionella krav har uppfyllts (vanligen parlamentariskt godkännande). Om ett Efta-land skulle välja att inte införa en ny rättsakt har EU rätt att frånta Efta-landet rättigheter i . Detta har dock aldrig skett. Det finns också EES-organ för parlamentariskt samarbete (EES gemensamma parlamentariker- kommitté) och för samarbete mellan näringslivets och arbets- marknadens parter (EES rådgivande kommitté). har vad avser yrkesförardirektivet ännu inte fattat något beslut om att detta direktiv skall omfattas av EES- avtalet. Detta väntas ske tidigast under januari månad 2006.13 För , och kan ett annat datum för ikraftträdande komma att bestämmas än det som gäller för EU- stater. 20.4Genomförandekommittéer följer tillämpningen av EG-direktiv Artikel 12 i och rådets direktiv /59/EG föreskriver att kommissionen skall biträdas av en kommitté. Av Statskontorets rapport 2000:20 C14 framgår att användandet av s.k. genomförandekommittéer inte är någon nyhet. Från att ha introducerats i de ramförordningar på vilka den gemensamma jordbrukspolitiken vilar har dessa blivit allt vanligare. Dessa kommittéer brukar även hänvisas till som kommittologikommittéer eller verkställighetskommittéer. För att i någon mån reglera bruket av genomförandekommittéer kräver EG-fördragets artikel 202 att vissa i förväg fastställda principer skall följas Detta innebär i huvudsak att regler för samarbetet mellan kommissionen och genomförandekommittéerna formaliserats som fem olika förfaranden. Strukturellt indelades dessa i tre huvudtyper; förfarandet med rådgivande kommittéer (I), förfarandet med förvaltningskommittéer och förfarandet med föreskrivande kommittéer. De två senare indelades i sin tur i två olika varianter (IIa/IIb och IIIa/IIIb). Gemensamt för de tre 13Uppgiften lämnad av Samferdselsdepartementet i . 14En expertstudie av svenska departements och myndigheters ansvar för antagande av gemenskapslagstiftning. Appendix III till rapporten i EU. förfaranden som rådets beslut /468/EG bygger på är att kommissionen skall presentera varje åtgärd den har för avsikt att besluta för en kommitté bestående av företrädare för medlems- staterna med en representant från kommissionen som ordförande. Inom en tidsfrist som bestäms av frågans angelägenhet skall denna kommitté sedan lämna ett yttrande. Något förenklat uttryckt utgörs skillnaden mellan de olika förfarandena av den omfattning i vilken kommitténs yttrande skall vara bindande för kommissionen. Minst ingripande för kommissionen är det s.k. rådgivande förfarandet (beslutets artikel 3). Detta kräver av kommissionen att den skall ta största hänsyn till det yttrande som kommittén lämnat och sedan, efter det att kommissionen beslutat åtgärden i fråga, underrätta kommittén om det sätt på vilket dess yttrande beaktats. I jämförelse med det rådgivande förfarandet har det s.k. förvaltningsförfarandet (beslutets artikel 4) konstruerats för att säkerställa en mer långtgående kontrollmöjlighet utan att för den skull förhindra ett snabbt agerande. I princip förväntas kommissionen på eget ansvar anta den åtgärd man anser lämplig. Skulle det dock visa sig att genomförandekommittén inte delar kommissionens bedömning (dvs. negativt yttrande) har rådet möjlighet att inom och med kvalificerad majoritet ersätta den av kommissionen antagna åtgärden med en annan. Mest ingripande från kommissionens sida är det s.k. föreskrivande förfarandet (beslutets artikel 5). När detta används krävs i princip att genomförandekommittén ger kommissionen sitt uttryckliga stöd (dvs. positivt yttrande). Skulle den åtgärd kommissionen föreslår inte vara förenlig med kommitténs yttrande eller inget yttrande lämnas måste kommissionen utan dröjsmål presentera sitt förslag för rådet. Om rådet motsätter sig förslaget måste det omprövas. Skulle rådet däremot förhålla sig passivt får kommissionen, för att undvika en situation där ett problem förblir olöst, gå vidare och själv anta den åtgärd man föreslagit. Enligt såväl förvaltningsförfarandet som det föreskrivande förfarandet skall kommittén, för att fastställa sitt yttrande, använda sig av samma kvalificerade majoritetsbeslut som rådet (i rådets beslut /468/EG hänvisas till EG-fördragets artikel 205.2). Den av kommissionen tillsatte ordföranden får inte rösta. I synnerhet med tanke på att alla kommittémedlemmar utom ordföranden är regeringsrepresentanter ger den uppriktighet med vilken kopplingen görs till rådets röstningsregler anledning att likna de kommittéer som styrs av dessa förfaranden vid mini-ministerråd. Vad gäller det rådgivande förfarandet förutsätts att man skall kunna enas om ett yttrande utan omröstning Om det skulle visa sig nödvändigt kan dock ett röstningsförfarande med enkel majoritet tillämpas. Framför allt med tanke på de skilda möjligheter de erbjuder att kontrollera kommissionen kan det dessutom uppmärksammas att rådets beslut EG/99/468 uppställer vissa kriterier för valet av förfarande. I sista stund enades man dock inom rådet att dessa skall ha en icke bindande karaktär och därför endast vara vägledande. Trots att det därmed är mycket osäkert vilken betydelse kriterierna kommer att få finns det ändå anledning att kort förklara deras innebörd. Tidsperioden skall fastställas i varje grundläggande rättsakt och får inte överstiga från den dag då rådet underrättats. Tidsperioden skall fastställas i varje grundläggande rättsakt och får inte överstiga från det att förslaget mottagits. Kriterierna för valet av det rådgivande förfarandet är negativt bestämda, dvs. så att det endast skall användas om inte ett av de andra två förfarandena skall användas. Mest tydligt formulerade är kriterierna för valet av förvaltnings- förfarandet. Så förklaras att detta bör användas för antagandet av förvaltningsåtgärder som t.ex. tillämpningen av den gemensamma jordbrukspolitiken och den gemensamma fiskepolitiken eller genomförandet av program med betydande budgetkonsekvenser. Vad beträffar kriterierna för valet av det föreskrivande förfarandet förklaras att detta bör användas för åtgärder med allmän räckvidd som är avsedda att tillämpa bestämmelser som utgör del av de viktigaste grunddragen i grundläggande rättsakter, inbegripet åtgärder som gäller skydd av människors, djurs eller växters hälsa eller säkerhet. Det poängteras dessutom att detta är det förfarande som bör användas i de fall då det i en grund- läggande rättsakt bestäms att vissa bestämmelser som inte utgör del av de viktigaste grunddragen i akten kan anpassas eller uppdateras inom ramen för ett genomförandeförfarande. Sammantaget innebär de vägledande kriterierna, i den utsträckning de kommer att följas, att det föreskrivande förfarandet också är det vilket kommer att användas i flest samarbetsområden. För körkortslagstiftningen i gemenskapsrätten finns en genomförandekommitté15 som har föreskrivande uppgifter när det gäller bl.a. bilagorna till körkortsdirektiven. Denna kommitté har sammanträtt i syfte att vidga verksamheten till yrkesförardirektivet. Kommissionen förutser följaktligen ett fortsatt arbete i en föreskrivande kommitté även vad gäller yrkes- förardirektivets bilagor. 20.5Behandlingen av direktivet i de nordiska länderna De nordiska länderna har påbörjat ett arbete med direktivets införlivande: Det gäller såväl EU-länderna och som och . Några färdiga lösningar inkluderande författningsförslag föreligger inte i något land . I , och utgår man från att det är klocktimmar som avses när man talar om timmar i direktivet. För del lutar man åt att det bör vara klocktimmar för körträningen och undervisningstimmar för teorilektionerna. Utredningen har haft kontakter med Vägtrafikdirektoratet i som har lämnat information om förberedelserna för att genomföra direktivet i . Det finns obligatoriska såväl teoretiska som praktiska moment inom körkortsutbildningen. Någon motsvarighet till den svenska gymnasieutbildningen för godstransporter finns inte. I stället handhas trafikantutbildningen av auktoriserade körskolor som följer utbildningsplaner som är bestämda av ansvarig myndighet. Utbildningen finansieras av privata medel. Flera av de ämnen som är förtecknade i direktivet ingår redan i befintlig körkortsutbildning. Syftet med direktivet antas inte vara att öka utbildningsnivån lika mycket i de stater som har utbildning med obligatoriska moment som motsvarar direktivets krav. Direktivet torde i stället innebära att alla stater efter genomförandet skall ha en jämförbar nivå på sin utbildning. Detta blir inget stort problem för del. Genomförande av yrkesförardirektivet SOU 2005:109 gäller körkortsutbildningen betalar i av eleverna själva för denna. kan det vara fråga om långtidsarbetslösa vars körkortsutbildning finansieras genom motsvarigheten till en arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Redan anställda personer i ett transportföretag kan få körkortsutbildningen betald av företaget. När det gäller bussförare finns ett överskott och ett underskott . För lastbil är det en mera jämn balans mellan efterfrågan och tillgången på förare. Den process eleven genomgår under utbildningen är viktig för att denne skall bli en bra förare. Det är oklart vilket användningsområde som är avsett för den snabbförvärvade kompetensen. är det utbildningsinnehåll som beskrivs i direktivet inte så omfattande. Utbildningen borde vara möjlig att klara på betydligt än . Fortbildningen är ett naturligt inslag för anställda förare. För förare som inte är anställda är det tänkbart att fackföreningen eller föraren själv får betala för nödvändig fortbildning. En särskild fråga är hur man bör förfara om föraren har gjort ett uppehåll i sitt yrke. När det gäller utbildningscentrum är det de krav som är uppställda i direktivet som det ligger närmast till hands att använda. Den aktör som får vara utbildningscenter kan vara vem som helst som motsvarar kraven. Det är dock naturligt att det är körskolor som ansöker om att få denna status. De lärare som finns på körskolorna har en tvåårig universitetsutbildning. Läraren måste dessutom ha haft körkortsbehörighet på samtliga de behörigheter som denne utbildar på. Det är att föredra om gemenskapskoden framgår på körkortet. Utredningen har haft kontakt med bl.a. företrädare för Samferdselsdepartementet och Statens vegvesen (Vegdirektoratet) som har lämnat upplysningar om förberedelserna för att genomföra direktivet i . I samband med dessa kontakter har huvud- sakligen följande framkommit. De flesta körkortseleverna utbildas på trafikskola/körskola, och även här är delar av körkortsutbildningen för tunga fordon obligatorisk. Kostnaden finansieras privat eller såsom en arbets- Försvaret utbildar också unga förare för tunga körkortsbehörigheter. För ett fåtal elever finns även möjlighet att finansiera studier på gymnasienivå med studiestöd/studiemedel. Endast av eleverna får sin utbildning vid landets gymnasieskolor. Det finns ett nyrekryteringsbehov när det gäller bussförare. Även när det gäller godstransporter är det vanskligt att i en god konjunktur få fram ett tillräckligt antal förare för transportbranschens behov. Statens vegvesen har presenterat en rapport gällande valet av modell för förvärvandet av grundläggande kompetens16. På de fakta som föreligger bedöms utbildnings- alternativet vara att föredra, men valet bedöms vara svårt. Provalternativet för med sig en relativt omfattande utbildning.