sou · GTB338 · 2006-01-01 00:00:00 — Vad det i praktiken kommer att handla om är att uppgifter hämtas in från den el- ler de basstationer som – för brottet – kan an- tas har berörts av ett sådant mobiltelefonsamtal. Den andra situationen där undantag bör göras från kravet på att åtgärden får avse endast en teleadress som innehas eller kan antas ha använts av den misstänkte, är vissa fall där mål- sägandens teleadress kan ge uppgifter som leder till att ett brott upp. De flesta av myndigheterna har framhållit att det vid bl.a. mordutredningar där det saknas misstanke mot viss person kan vara av avgörande betydelse för utred- ningen att man får reda på vem offret talat med i telefon före brottet för att därigenom kunna identifi- era tänkbara gärningsmän. Myndigheterna har påtalat att ett krav på skälig misstanke mot viss person i dessa fall i prakti- ken skulle kunna förstöra möjligheterna att utreda brottet. En samlad reglering i En polismyndighet nämnde att sådana fall förekommit . En förutsättning för åtgärden bör dock vara att målsägan- den har lämnat sitt samtycke till åtgärden. Utredningen me- nar nämligen att det ur integritetssynpunkt skulle leda allt för långt att införa en regel som innebär att de brottsutre- dande myndigheterna mot målsägandens vilja kan hämta in uppgifter som rör hans teleadresser. För att åtgärden skall vara till praktisk nytta i det polisiära arbetet bör emellertid uppgifterna få inhämtas även i de fall målsägandens samtycke inte kan inhämtas, t.ex. på grund av att målsäganden har avli- dit genom brottet. Andra exempel är där målsäganden är medvetslös eller försvunnen. Enligt utredningens uppfatt- ning får det anses ligga i sakens natur att målsäganden vill att brottet mot honom utreds och beivras. I frågan om interimistisk beslutanderätt för åklagare skrev Bugg- ningsutredningen följande (SOU 1998:46 s. 415 ff.). Inledningsvis kan nämnas att det utomlands är förhållandevis vanligt att det vid hemlig teleavlyssning m.fl. tvångsmedel finns någon form av interimistisk beslutanderätt i avvaktan på den domstolsprövning som annars i princip är det norma- la. Frågan om att i införa en interimistisk be- slutanderätt för åklagaren vid användning av hemlig teleav- lyssning m.fl. tvångsmedel är inte ny. Den diskuterades bl.a. lagstiftningsärende om vissa tvångsmedelsfrågor (prop. 1988/89:124 s. 51 f.). Departementschefen redovisade där uppfattningen att en sådan befogenhet för åklagare inte borde införas, om inte tvingande praktiska behov talade för det. Hon menade att en sådan möjlighet endast bör vara en utväg i särskilt kritiska lägen. Departementschefen uttalade att det som förekommit i lagstiftningsärendet inte övertygat henne om att det förelåg något sådant påtagligt behov utan att man i de situationer där det varit nödvändigt att snabbt få ett beslut också har gått att utverka detta inom rimlig tid utan att några mer väsentliga effektivitetsförluster uppstått. Under sådana omständigheter, menade departementschefen, var hon inte beredd att då förorda att åklagare får möjlighet att besluta intermistiskt. Även i propositionen om hemlig En samlad reglering i kameraövervakning (prop. 1995/96:85 s. 33 f.) berördes frå- gan om interimistiska beslut. Regeringen uttalade att det saknades tillräckliga skäl för att införa en generell möjlighet till sådana beslut avseende användningen av dolda övervak- ningskameror. När det först gäller hemlig teleavlyssning, hemlig tele- övervakning och hemlig kameraövervakning finns det, vilket framgår av det tidigare redovisade, ett visst behov av en befo- genhet för åklagaren att fatta interimistiska beslut. Behovet av snabba beslut vid hemlig teleavlyssning och hemlig tele- övervakning har sannolikt ökat , vilket hänger samman bl.a. med teknikutvecklingen. Det kan näm- ligen numera gå mycket snabbt att verkställa ett beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Även det sätt som de kriminella använder den moderna teletekniken har gjort att behovet av snabba beslut har ökat. T.ex. före- kommer det – särskilt vid mobiltelefoni – att den misstänkte ofta byter teleadress. Det är dessutom troligt att en ordning med ett offentligt ombud för den misstänkte kan ytterligare öka behovet av snabba beslut. Enligt utredningens uppfattning utgör det som fram- kommit tillräckliga skäl för att föreslå att det i rättegångsbal- ken införs en generell möjlighet för åklagaren att fatta inte- rimistiska beslut avseende hemlig teleavlyssning, hemlig tele- övervakning och hemlig kameraövervakning. Det förhållan- det att det , i de flesta fall där det har varit nödvändigt att få ett snabbt beslut, varit möjligt att utverka detta inom rimlig tid utan några mer väsentliga effektivitetsförluster, förändrar inte denna bedömning. Det är nämligen, menar ut- redningen, inte tillfredsställande att en fråga om t.ex. hemlig teleavlyssning skall kunna användas i en förundersökning rö- rande ett allvarligt brott på eller en helg blir beroen- de av om polis och åklagare lyckas får tag i en domare som kan fatta beslut. Eftersom det vid dessa tvångsmedel finns starka integri- tetsintressen bör det emellertid vara en förutsättning för ett interimistiskt beslut att ändamålet med åtgärden går förlorat om man väntar med att företa åtgärden, dvs. att befogenhe- ten får användas endast i brådskande fall. Av rättssäkerhets- och kontrollskäl bör man dessutom ha en obligatorisk dom- stolsprövning av ett interimistiskt beslut, dvs. domstolen skall pröva frågan också i de fall åtgärden – vid tiden för En samlad reglering i domstolsprövningen – redan har upphört. Med en sådan ordning anser utredningen att det finns tillräckliga garantier för att den interimistiska beslutanderätten kommer att an- vändas endast i de fall där det verkligen är befogat. I lagrådsremissen tog regeringen också upp frågan om hemlig tele- övervakning utan känd gärningsman och menade att även om det inte finns någon som är skäligen misstänkt för ett begånget brott, bör hemlig teleövervakning tillåtas i vissa fall. Regeringen skrev följande (s. 78 f.). Utredningen har ansett att det bör göras undantag från re- geln i att det alltid skall finnas en person som är misstänkt för brott när det gäller s.k. historiska tele- övervakningsuppgifter. Enligt utredningens bedömning finns det annars en risk för att avsaknaden av de bestämmelser i te- lelagen och sekretesslagen som enligt gällande rätt ger en möjlighet att hämta in sådana uppgifter kan få allvarliga kon- sekvenser för det polisiära arbetet. har utredningen framhållit att sekretesslagens och telelagens bestämmelser inte uppfyller de krav som bör ställas på bestämmelser av det slag som är ifråga, bl.a. mot bakgrund av att bestämmel- serna inte alls knyter an till den misstänkte. Utredningen tar upp två typsituationer där det ur effekti- vitetssynpunkt är angeläget och ur integritetssynpunkt god- tagbart att det görs undantag från kravet på att det skall fin- nas en misstänkt person. Den ena situationen är att det i en brottsutredning finns uppgifter om att någon har ringt eller blivit uppringd i området kring en brottsplats. Ett exempel på ett sådant fall är att ett vittne vid ett bankrån sett en ma- skerad gärningsman ringa ett mobiltelefonsamtal. Ett annat exempel är att en målsägandes teleadress kan ge uppgifter som leder till att ett brott upp, men det inte går att få målsägandens samtycke till att få del av uppgifter om vilka teleadresser målsäganden haft kontakt med strax före det att brottet begicks. Är målsäganden avliden bör dödsboet kunna lämna motsvarande samtycke. Är däremot målsäganden för- svunnen och finns det särskild anledning anta att ett brott En samlad reglering i har begåtts gentemot den personen, bör det ligga i målsägan- dens intresse att brottet mot honom utreds och beivras. Regeringen anser att undantag från huvudregeln vid fall motsvarande de av utredningen angivna exemplen framstår som angelägna ur såväl effektivitetssynpunkt som av hänsyn till brottsoffret. Regeringen konstaterar också att det i vissa brottsutredningar har varit av största betydelse att uppgifter av detta slag har kunnat hämtas in enligt telelagen. I klarhe- tens intresse kan framhållas att regeringen inte här avser situ- ationer där målsäganden kan men inte vill samtycka till att uppgiften lämnas ut. Det är möjligt att utforma en bestäm- melse som är tillräckligt snäv för att vara acceptabel ur integ- ritetssynpunkt, som den medger utlämnande av de uppgifter som polisen kan behöva i de avsedda situationerna. Utredningens förslag bör därför genomföras. Det ankommer dock givetvis på åklagare och domstol att se till att tillståndet medger minsta möjliga intrång i för utredningen ovidkom- mande personers privatliv. Därutöver skall också gälla att åt- gärden skall vara av synnerlig betydelse för utredningen. Lagrådet lämnade synpunkter enbart av lagteknisk karaktär på för- slaget i denna del. När det gäller interimistisk beslutanderätt för åklagare i fråga om hemliga tvångsmedel gjorde regeringen den bedömningen i lag- rådsremissen att det inte borde införas någon sådan rätt i rätte- gångsbalken och anförde följande (s. 94). Interimistiska beslut som institut används när det är särskilt brådskande ärenden och där det inte finns tid att avvakta den normala handläggningsordningen. Enligt tvångsme- delslag har åklagaren en interimistisk beslutanderätt i fråga om de tvångsmedel som särskilt regleras där. Åklagarens be- slut skall därefter underställas domstolen som skall besluta om tillståndet skall bestå eller inte. De tvångsmedel vi nu talar om bör omgärdas av särskilda rättssäkerhetsgarantier. En sådan garanti är den obligatoriska domstolsprövningen. Avsteg därifrån bör ske endast om det kan antas att syftet med regleringen inte annars kan uppnås. Varken av utredningen eller av remissvaren framkommer att det har funnits ett större behov av en särskild handlägg- ningsordning för brådskande ärenden. Visserligen kan antalet ärenden om hemliga tvångsmedel antas att öka eftersom te- En samlad reglering i leövervakning uteslutande skall handläggas vid domstol, men det torde knappast innebära att det blir ett betydligt större antal ärenden som är brådskande eller annars kräver prövning än kontorstid. Regeringen anser således att det inte har framkommit sådana starka skäl som krävs för att in- föra ett system där integritetskänsliga hemlig tvångsmedel som följer regler får verkställas utan rät- tens tillstånd. Regeringen anser därför inte att utredningens förslag i denna del bör genomföras. 4.3.4Propositionen Hemliga tvångsmedel – offentliga ombud och en mer ändamålsenlig reglering (prop. 2002/03:74) I den aktuella propositionen gjorde regeringen samma bedömning som tidigare och upprepade skälen i lagrådsremissen mot att införa en interimistisk beslutanderätt för åklagare i fråga om hemliga tvångsmedel. Regeringen tillade att den har för avsikt att noga följa utvecklingen och vid behov pröva frågan på nytt (s. 42 f.). Frågan om övervakning även utan misstänkt gärningsman Förslag: Vid förundersökning angående brott som är så allvarliga att de kan ligga till grund för beslut om avlyssning, skall övervak- ning få användas även om det inte finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Den aktuella regleringen i lagen om elektronisk kommunikation tillåter att de brottsutredande myndigheterna hämtar in uppgifter som angår särskilda elektroniska meddelanden, oavsett om det finns en skäligen misstänkt person i förundersökningen eller inte. Vi föreslog i avsnitt 4.2.5 att den regleringen skulle upphävas. Det är uppenbart att det främst av effektivitetsskäl och av hänsyn till brottsoffren i ett sådant läge måste övervägas vilka möjligheter som skall finnas för de brottsutredande myndigheterna att använda En samlad reglering i övervakning enligt 27 kap. RB, särskilt i fall där det saknas en skäli- gen misstänkt person. betänkande och lagrådsremissens för- slag innehöll en begränsning i förhållande till bestämmelsen i tele- lagen (numera lagen om elektronisk kommunikation). När det saknas en skäligen misstänkt person skulle de brottsutredande myndigheterna enligt förslaget kunna få uppgifter genom hemlig teleövervakning enbart avseende de teleadresser som har använts i anslutning till tiden och platsen för ett brott samt uppgifter om telemeddelanden som har befordrats till eller från en teleadress som innehas av eller av särskild anledning kan antas ha använts av en målsägande som inte kan samtycka till åtgärden. Ofta är övervakningsuppgifter, däribland uppgifter om positio- nen hos mobiltelefoner den absolut viktigaste nyckeln till att ut- redningar rörande grövre brott kan föras framåt (se även förslaget i avsnitt 4.5 rörande identifiering av tekniska hjälpmedel). Övervak- ningsuppgifterna används mycket ofta i utredningar, exempelvis rörande mord, människorov, grovt rån, grov mordbrand, allmänfar- lig ödeläggelse (t.ex. bankboxsprängningar), grov våldtäkt, männi- skohandel för sexuella ändamål, grovt barnpornografibrott och grovt narkotikabrott samt brott som faller inom område, som terroristbrott. Särskilt i de inledande skedena av såda- na förundersökningar kan det saknas en skäligen misstänkt person. I utredningsarbetet kan polisen i sådana fall på olika sätt lägga pussel med övervakningsuppgifterna, kanske sammanställda med annan information, t.ex. uppgifter från vittnen och informatörer, och på så sätt få fram vilka personer som kan misstänkas för brottsligheten samt när, var och hur brottet plane- rades och genomfördes och vad gärningsmännen gjorde därefter. Genom kontakterna och intensiteten i kontakterna mellan särskilda mobiltelefoner, som senare kanske kan knytas till bestämda indivi- der, är det alltså möjligt att klarlägga hur gärningsmännen har age- rat och vilka personer som har varit inblandade i brottsligheten. Dessutom kan övervakningsuppgifterna i många fall resultera i att personer avförs från utredningen genom att misstankarna mot dem visar sig sakna substans. När det gäller planeringsskedet är det genom tillgång till över- vakningsuppgifter möjligt att ta reda på t.ex. hur gärningsmännen sammanträffade och hur de rekognoserade vid gömställen, längs flyktvägar och vid brottsplatsen samt hur de införskaffade brotts- verktyg och stal flyktbilar. Övervakningsuppgifterna kan som sagt också klarlägga skeenden inte enbart vid själva brottstillfället utan En samlad reglering i även vid flykten. Det sistnämnda kan bl.a. leda till att gärnings- männens kontakter med varandra blir utredda, att gömställen upp- täcks, eventuellt medan gärningsmännen fortfarande befinner sig på platsen, att stulna pengar, flyktbilar eller annat gods påträffas liksom att bortförda personer eller döda kroppar hittas. All infor- mation som erhålls på detta sätt ligger därefter till grund för det vidare utredningsarbetet. Arbetet med att utreda brottslighet av den karaktär som är aktuell inleds ofta med en kontroll av de övervakningsuppgifter som har genererats i anslutning till en brottsplats. Det krävs ett relativt omfattande arbete för att få fram vilka av dessa uppgifter som över huvud taget kan vara intressanta i utredningen. Arbetet fortsätter sedan med en kartläggning av sambandet mellan en intressant teleadress och andra adresser, allt för att få fram de upplysningar som beskrevs ovan. I och i lagrådsremissen föreslogs en begränsning i myndigheternas möjlig- heter att få tillgång till övervakningsuppgifter i de fall det saknas en skäligen misstänkt person. Det skulle enligt förslagen bli möjligt att inhämta uppgifter enbart rörande de teleadresser som använts i anslutning till tiden och platsen för brottet. Den kan dock nämnas att platsen för brottet i flera fall kan vara svår att ange, t.ex. när da- torer har använts, och att det inträffar att själva brottet begås ut- omlands medan de förberedande åtgärderna har skett i , dit gärningsmännen dessutom återvänder efter brottet. Likaså kan tid- punkten för t.ex. förberedelsebrott vara i princip omöjlig att ange innan övervakningsuppgifterna har erhållits. Mot den bakgrund som beskrevs skulle en sådan begräns- ning enligt vår bedömning och enligt samstämmiga uppgifter från polis och åklagare innebära en kraftig försämring av effektiviteten i utredningar rörande grova brott. Begränsningen kan, just när det gäller övervakningsuppgifter, inte motiveras vid en avvägning mot hänsyn till skyddet för personlig integritet. Enligt vår mening skul- le begränsningen innebära en helt oacceptabel följd av att den aktu- ella bestämmelsen i lagen om elektronisk kommunikation föreslås bli upphävd. En grundläggande utgångspunkt måste vara att den brottsutredande verksamheten inte får förlora i effektivitet över huvud taget genom förslaget om en samlad reglering i rättegångs- balken. En lämplig lösning är enligt vår mening att övervakning enligt skall få användas under vissa förutsättningar även om det inte finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Bl.a. på det sättet kommer ordningen inte att avvika i allt för stor om- En samlad reglering i fattning från de möjligheter som lagen om elektronisk kommuni- kation ger, vilket är helt nödvändigt för att upprätthålla effektivite- ten i den brottsutredande verksamheten. I ett sådant förslag finns inte begränsningen till tiden och platsen för brottet. Dessutom täcks den situationen som nämndes i tidigare förslag in, att myn- digheterna behöver få uppgifter om telemeddelanden som har be- fordrats till eller från en teleadress som innehas av eller av särskild anledning kan antas ha använts av en målsägande som inte kan sam- tycka till åtgärden. Det är också en godtagbar lösning vad gäller intrånget i personlig integritet i samband med tillgång till övervak- ningsuppgifter. är möjligheten för de brottsutredande myndigheterna att använda lagen om elektronisk kommunikation för att få uppgif- ter som angår elektroniska meddelanden inte begränsad till situa- tioner när det saknas en skäligen misstänkt person. Åtgärden kan användas även när någon är skäligen misstänkt och också för att hämta in historiska uppgifter med en pågående hemlig teleövervakning, om brottet är tillräckligt allvarligt. Den brottslig- het som nämndes tidigare är i de flesta fall sådan att flera personer på olika sätt är inblandade. Skulle någon av de inblandade ha identi- fierats som skäligen misstänkt måste utredningen trots detta kunna fortsätta att drivas framåt genom framtagande och bearbetning av övervakningsuppgifter. Möjligheten att använda övervakning skall alltså inte vara begränsad till situationer när det saknas en skäligen misstänkt person utan måste kunna användas i utredningar även efter det att någon har bedömts vara skäligen misstänkt. En mot- satt ordning skulle innebära en allt för stor begränsning av effekti- viteten i förhållande till nuvarande bestämmelser. Som framgått tidigare krävs vid hemlig teleövervakning, med vis- sa undantag, att det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . För att myndigheterna skall få ut samma typ av uppgifter krävs enligt lagen om elektronisk kommunikation fängelse i straffskalan. Det sistnämnda innebär bl.a. att inga försöks- eller förberedelsebrott omfattas (23 kap. 1-2 §§ BrB). Dessutom är hemlig teleövervakning begränsad till att avse vissa teleadresser, nämligen sådana som har innehafts eller kan an- tas ha använts av den misstänkte samt teleadresser som det finns synnerlig anledning att anta att det misstänkte har kontaktat. Frågan inställer sig då om det bör föreskrivas strängare krav i förhållande till andra fall när det gäller brottsligheten för att få hämta in uppgifter i nu aktuella fall. En samlad reglering i Det skall först sägas att det inte finns anledning att göra undan- tag från kraven i 27 kap. 20 § RB vad gäller att åtgärden skall vara av synnerlig vikt för utredningen och enbart får avse meddelanden som befordras eller har befordrats i vissa elektroniska kommunika- tionsnät. Dessutom skall det som huvudregel vara domstolen som ger tillstånd (jfr nedan om åklagarens interimistiska beslutande- rätt). På det sättet uppkommer ett ökat skydd mot intrång i den personliga integriteten i förhållande till ordningen enligt lagen om elektronisk kommunikation. Rekvisitet synnerlig vikt för utredningen innebär stora krav på de brottsutredande myndigheterna att presentera ett tillräckligt gott underlag för domstolens ställningstagande. Som uttalades i den tidigare lagrådsremissen ankommer det på domstolen att se till att tillståndet bl.a. medger minsta möjliga intrång i för utredningen ovidkommande personers privatliv. Det kan t.ex. ske genom be- gränsningar av integritetsskäl i domstolens beslut, t.ex. till , visst geografiskt område, vissa basstationer eller vissa telefoner (SOU 1998:46 s. 497). Polis och åklagare har även skyl- dighet att väga intresset av att brottsutredningen bedrivs effektivt mot skyddet för personlig integritet. Vi inser att det finns en hel del situationer där det saknas en skä- ligen misstänkt person och där övervakning enligt 27 kap. RB sä- kerligen skulle vara av stort värde i utredningar rörande brott där eller fängelse är föreskrivet. Även de fal- len kan röra brott av mer eller mindre organiserat slag med flera gärningsmän inblandade, t.ex. fall av grov misshandel, grova stölder vid inbrott i villor eller på andra platser samt personrån och s.k. åldringsbrott. Av integritetsskäl menar vi dock att övervaknings- uppgifterna skall få hämtas in enbart när brottsligheten är sådan att den kan ligga till grund för avlyssning enligt 27 kap. 18 § RB. Det rör alltså brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , försök, förberedelse eller stämpling i de fallen samt andra brott om straffvärdet överstiger fängelse . I det avse- endet kommer regleringen att likna den som finns i lagen om elektronisk kommunikation. Det finns givetvis en möjlighet att straffvärdet för de brott som nämndes, t.ex. grov misshandel, är så högt att det översti- ger fängelse . I de fallen kan givetvis övervakning i den nu aktuella situationen användas. För övrigt kan sägas att utan en lik- nande bestämmelse skulle de begränsningar i tvångsmedlet som finns i 27 kap. 20 § första stycket RB vad gäller vilka teleadresser En samlad reglering i (tekniska hjälpmedel) som åtgärden får omfatta i princip komma att sakna praktisk betydelse. Frågan om angivande av identifierade tekniska hjälpmedel i domstolens beslut Förslag: Någon motsvarighet till det krav som finns på att det i ett beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning skall anges vilken teleadress tillståndet gäller skall inte finnas i lag- texten. I avsnitt 3.5 kom vi fram till att begreppet teleadress skulle mönst- ras ut ur lagtexten i . I stället skulle bestämmelser- na anknytas till begreppet tekniskt hjälpmedel. finns ett krav i 27 kap. 21 § andra stycket RB om att den teleadress som till- ståndet gäller skall anges i beslutet om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Ett motsvarande krav kan givetvis inte finnas kvar för det fall övervakning tillåts när det saknas en skäligen misstänkt person och vetskap om det tekniska hjälpmedlet. Till detta kommer de mycket stora effektivitetsproblem som användningen s.k. anonyma kon- tantkort skapar i det brottsutredande arbetet och som vi utvecklar i avsnitt 4.5 och 5.6. Vi upprepar inte detta här utan konstaterar att vad som kommer fram i de avsnitten och vårt förslag till lösning på problemet också talar med stor styrka för att inte ha ett krav på att identifierade tekniska hjälpmedel skall anges i domstolens beslut. Det är nödvändigt för effektiviteten i myndigheternas arbete att knytningen av tvångsmedelsbesluten som rör en skäligen misstänkt person görs mindre strikt när det gäller en exakt identitet på det tekniska hjälpmedel som personen använder. Enligt uppgift från inträffar det i i stort sett samtliga ärenden att domstolen ständigt måste ha nya förhandlingar för att nya telefon- nummer (teleadresser) blir aktuella för tvångsmedlen rörande samma person.