sou · GTB3100d5 · 2006-01-01 00:00:00 — Rättigheter vinner laga kraft genom politiska beslut och juridiska bedömningar. Men den yttersta giltigheten av mänskliga rättigheter måste grundas på etiska argument. Det är vanligt att hänvisa till människovärdesprincipen och en förståelse av vad denna princip medför i fråga om välfärdsresurser, värdighet, frihet och rättvisa. I samband med diskussionen om rättigheter aktualiseras också frågor om människans behov. Vi kan också hänvisa till vad som behövs för ett gott liv. Rättigheter som kräver insatser är bara potentiella om det saknas resurser för att tillgodose dem. Kollektiva resurser ansamlas inte utifrån en naturlag. Det krävs ett samhälleligt resursläge och en politisk vilja och politiska beslut som förutsätter att en majoritet av medborgarna identifierar sina och statens skyldigheter. Utan (många) enskilda medborgares humanitet och solidaritet kommer en del rättigheter knappast att bli identifierade. Att bortse från humanitet och solidaritet och fokusera rättigheter som det enda temat vore en bräcklig konstruktion för samhällsliv och politik. Legala och moraliska rättigheter Vi skiljer mellan å ena sidan specifika förhållanden och villkor som kan utgöra en rättighet, något vi har rätt till enligt ett samhälleligt regelverk och å andra sidan grundläggande etiskt principiella mänskliga rättigheter. I den första betydelsen har vi till exempel rätt att plocka bär och svamp enligt allemansrätten och – under vissa villkor – rätt till sådant som barnbidrag, socialbidrag, personlig assistans, färdtjänst, fria skolmåltider, ångervecka vid hemförsäljning, att ha med cykeln på pendeltåget och att få EU- bidrag för att hålla landskapet öppet. Sådana specifika rättigheter som anges i lagar eller andra regelverk kan ibland – men inte alltid – ha en anknytning till mer grundläggande mänskliga rättigheter. Det är sådana grundläggande principiella rättigheter som vi nu frågar efter. Den italienske filosofen beskriver tre olika histo- riska faser i utvecklingen av mänskliga rättigheter. Dessa faser ger en grov karaktäristik som svarar mot olika samhälls- och kultur- situationer som kräver och har resurser för en etiskt bestämd reglering av vissa förhållanden. Det krävs vissa historiska betingelser för att rättighetsidéer ska få genomslag. De rättigheter som skapas i den första fasen avser att försvara och stärka nya frihetskrav mot gamla maktbefogenheter. Det är främst rättigheter som utgör en frihet från staten och innebär att den enskilda medborgaren bestämmer mer om sitt eget liv. Friheter av det slaget är till exempel yttrandefrihet, tryckfrihet, förenings- frihet och religionsfrihet. I en andra fas utvecklas rättigheter som främst avser med- borgarens roll i staten. Det är då inte bara fråga om en negativ frihet utan om rätten att bedriva politik, en rätt till delaktighet och inflytande i staten. Utifrån ett nytt samhälleligt resursläge utvecklas sedan en tredje fas som uppmärksammar sociala rättigheter. Det är fråga om vad vi bör få av staten och omfattar sådant som utbildning, rätt till arbete, bostad, sjukvård, omsorg och en dräglig levnadsnivå. Bobbio ser en fortsatt utveckling av rättighetstänkandet som kommer att omfatta sådant som rätten till en oförstörd miljö (även för framtida generationer) och rätten att inte bli utsatt för sådan genetisk manipulation som förändrar det mänskliga livets grund- betingelser. En annan utveckling för rättighetstänkandet är att vi alltmer uppfattar dessa rättigheter som globala. De avser inte bara medborgarna i en viss stat utan gäller mänskligheten generellt. Dessa rättigheter uppfattar Bobbio som uttryck för en sannolikt irreversibel process. Det är etiska landvinningar som kommer att bestå – även om tillfälliga historiska tillbakagångar kan förekomma. Han menar att utvecklingen av mänskliga rättigheter ger anledning till en viss optimism om mänsklighetens moraliska utveckling. Det ligger i linje med resonemang hos om att det sker ett rättsligt framåtskridande genom historien (Bobbio 2000/1990). Rättigheter och statens roller Dessa tre olika faser i rättighetstänkandets utveckling ger staten olika roller: att låta människor vara i fred, att ge dem tillträde till inflytande och makt respektive att ge stöd, omsorg och resurser. Men det blir en ganska grov beskrivning av statens roller. Vi kan erinra om fler former eller dimensioner av statligt agerande för att upprätthålla olika rättigheter. Statens agerande kan vara passivt – att ingenting göra. Det kan också bestå av reglering och byråkratisk administration för hur andra organisationer och parter ska agera – till exempel fastställande av regler för affärsverksamhet och arbetsliv, för egendom och arv samt beviljande av tillstånd av olika slag. En annan form av statligt agerande är beskydd och rättsliga sanktioner – upprätthållandet av ett rättssamhälle. Det kan också vara fråga om direkt stöd till med- borgarna och deras organisationer – omfattande en mängd olika insatser som till exempel stöd till kulturlivet och till olika medbor- garorganisationer, bidrag till jordbruket eller sådant som undervis- ning, rättshjälp och socialt arbete. Ytterligare en form av statligt agerande är att ge tillträde i form av insyn, delaktighet och möjlig- het att ha politiskt makt. Rättigheter av olika slag kan alltså upp- rätthållas genom olika typer av agerande från statens sida. Rättigheter från medborgarens perspektiv Om vi i stället ser rättigheterna från medborgarens perspektiv kan vi göra en delvis annan indelning. Jag väljer att göra en skissartad karaktäristik av åtta olika kategorier eller grupperingar av rättig- heter. Den indelningen avser att svara mot olika erfarenhets- och verksamhetsområden för vår roll som medborgare. Dessa åtta olika kategorier kan delvis gå om lott, de kan ha olika angelägenhetsgrad och vara realiserbara i olika grad, beroende på ett samhälles historiska situation och resursläge. Rätten till en (1) egen livssfär kan utgöra en första kategori rättigheter. Den innebär att vi har rätt till liv och kroppslig integritet, rätt av välja livsstil, rätt att bilda familj samt äganderätt och rätten att förfoga över vår egendom. En närliggande kategori av rättigheter kan betecknas som (2) rättsliga eller juridiska och avser vår rätt till beskydd för liv och egendom samt likhet inför lagen; rättstrygghet och rättssäkerhet. Sådana rättigheter kan också omfatta den rätt vi har som kunder i olika sammanhang. En inköpt vara eller tjänst ska motsvara de egenskaper som utlovats vid köpet och vi ska inte på annat sätt ha manipulerats till en ekonomisk transaktion, genom att till exempel information har hållits hemlig. Det handlar om rätten till en kor- rekt fungerande marknad. Även arbetsrättliga förhållanden bör räknas hit. Vår rätt till (3) social och samhällelig delaktighet kan vara en tredje kategori rättigheter. Det handlar om vår rätt att träffa andra, att kunna delta i ett socialt liv på olika arenor. Rättigheter av det slaget är inte minst av betydelse för personer med funktionshinder. Sådana rättigheter angränsar till rätten till (4) kulturell delaktighet och avser att vi får grundläggande utbildning och även möjligheter att delta i kulturliv och kulturskapande. Rätten att framträda och agera, (5) civila friheter, kan ses som en femte kategori. Yttrandefrihet, tryckfrihet och föreningsfrihet är rättigheter av det slaget. De är direkt relaterade till (6) politiska rättigheter. Vi framhåller då den politiska demokratin och vår rätt att ha röst och inflytande – rätten till insyn, delaktighet och på- verkan i den politiska processen och det offentliga livet. Själva rät- ten att vara medborgare i en stat tillhör denna kategori. Vi bör också räkna (7) ekonomiska rättigheter som en särskild kategori – rätten att bedriva produktion och affärsverksamhet. En åttonde kategori – och särskilt viktig för socialt arbete, om- sorg, stöd och service – kan betecknas som (8) sociala rättigheter eller välfärdsrättigheter. De avser vår rätt till stödinsatser från det offentliga samhället med avseende på sjukvård, omsorg, service, bostad, arbete och ekonomiskt stöd. Dessa åtta kategorier av rättigheter kan delas in i tre grupper, som handlar om vad vi får ha, vad vi får göra och vad vi får ta emot. Den första gruppen (1–2) kan sägas handla om samhällelig negativ frihet, medan de två andra grupperna (3–8) uttrycker en positiv frihet. Vi kan klargöra denna indelning genom följande översikt. SOU 2005:100 Bilaga 10 Rättigheter från medborgarens perspektiv En egen livssfär: Liv och kroppslig integritet, välja livsstil, bilda familj Rättsligt och juridiskt skydd: Beskydd, likhet inför lagen. Social och samhällelig delaktighet: Att träffa andra, kunna delta i det Kulturell delaktighet: Grundläggande utbildning, kulturliv och kultur- Civilt framträdande och agerande: Yttrandefrihet, tryckfrihet, förenings- Politisk agerande: Demokratisk röst och inflytande. Insyn, delaktighet, Ekonomiskt agerande: Produktion och affärsverksamhet. Att få ta emot Sociala välfärdsresurser: Bostad, arbete, sjukvård, omsorg, stöd, service, ekon. stöd. Det är i synnerhet med avseende på den åttonde typen av rättig- heter som diskussionen förs om rättigheternas gränser. Kanske bör vissa sociala insatser hellre motiveras utifrån humanitet och solida- ritet än utifrån rättighetstänkande? I Regeringsformen föreskrivs till exempel att det skall särskilt åligga det allmänna att trygga rät- ten till arbete, bostad och utbildning (min kursivering). Social- tjänstlagen anger i stället demokratins och solidaritetens grund som sin utgångspunkt. Dessa olika formuleringar från Regerings- formen och Socialtjänstlagen behöver inte utgöra en motsättning, men visar olika tyngdpunkter inom en repertoar av etiska samhälls- normer. Om vi godtar Bobbios uppfattning om rättighetstänkandet som en (sannolikt) irreversibel process kan det vara tilltalande att erinra sig en rättighetslag som LSS. Men den bedömningen kan naturligt- vis inte innebära att det inte kan föras ett resonemang om föränd- ringar i lagar av det slaget. Renodlade konsekvensetiska resonemang innebär att allt vi anser vara rätt – handlingar, praxis, regler, normer och principer – grundas på en bedömning av vad som ger bäst konsekvenser. En konsekvensetisk bedömning skiljer mellan egenvärden och instrumentella värden. Egenvärden är tillstånd, erfarenheter och förmågor som har värde i sig själva – grundvärden för ett gott liv. Instrumentella värden är sådant som leder till att vi når tillstånd, gör erfarenheter och utvecklar förmågor som har egenvärde. I standardbeskrivningen av konsekvensetik brukar det anges tre huvudalternativ som svar på frågan vad som har egenvärde i vår uppfattning om livskvalitet: (1) livsglädje-välbefinnande som enda egenvärde (hedonismen), (2) önskeuppfyllelse som enda egenvärde och (3) en pluralistisk livskvalitet, ofta betecknad som självför- verkligande. Inom denna tredje pluralistiska riktning finns det många varianter. En sådan pluralistisk livskvalitet kan till exempel handla om kärlek, livsglädje, frihet (som erfarenhet och förmåga), kunskap och existentiell identitet (till exempel känsla av samman- hang). Instrumentella värden är allt som kan åstadkomma ett egenvärde. Det är inte bara handlingar och regler som kan ha instrumentellt värde. Också värden och normer som värdighet, frihet (som struktur och resurser), rättvisa, jämlikhet och mänskliga rättigheter kan ses som instrumentella värden i en konsekvensetisk bedöm- ning. Vi menar då att en tillämpning av dessa värden och normer ger bäst konsekvenser – i form av livskvalitet och egenvärden för ett gott liv. Men är det inte äventyrligt att betrakta sådant som rättvisa, jäm- likhet, mänskliga rättigheter etc. som instrumentella värden? Finns det inte en risk att sådana viktiga värden och normer bara betraktas som tillfälliga redskap som man lätt kan överge? Bör de inte i stället ha status som egenvärden för det goda samhället? Det har i så fall ett värde i sig att vi har ett samhälle med till exempel frihet (som struktur och resurser), rättvisa, jämlikhet, demokrati och formu- lerade rättigheter. De har en giltighet även om deras effekt för att skapa ett gott liv inte kan påvisas. En kommentar till den invändningen kan vara att dessa värden visserligen inte är egenvärden, men det betyder inte att de är för- handlingsbara. De kan och bör uppfattas som nödvändiga instru- mentella värden. Det finns många förhållanden som har denna karaktär av nöd- vändig instrumentell betingelse. Vi måste till exempel ha syre, vätska, näring och värme för att leva. Men vi kan inte gärna upp- fatta sådant som egenvärden i ett gott liv. De är nödvändiga betingelser och instrumentella värden. På motsvarande sätt kan vi uppfatta värden och normer som värdighet, frihet, jämlikhet och mänskliga rättigheter. De är nödvändiga betingelser för ett gott samhälle och ger de bästa förutsättningarna för ett gott liv. Denna position är särskilt intressant som en motivering för mänskliga rättigheter. Dessa rättigheter har då inte en giltighet i sig själva, men de är fördenskull inte förhandlingsbara. De uppfattas som nödvändiga instrumentella värden för ett gott liv. Vilka bör en konsekvensanalys ta hänsyn till? Om man inom en statlig utredning ska göra en konsekvensanalys är väl en rimlig fråga vilka man ska uppmärksamma vad gäller utfallet av konsekvenser. Det svar vi väntar på den frågan är väl: alla med- borgare som på något sätt är berörda. En utveckling av det svaret leder till den välkända etiska teori som utgörs av utilitarismen. Teorin kan preciseras på lite olika sätt och innebär i korthet att den handling eller regel är rätt som sammantaget ger de bästa konsekvenserna med hänsyn till samtliga personer som berörs. Hela det statliga utredningsväsendet, liksom många andra former av konsekvensbedömningar, kan ses som en omfattande utilita- ristisk beräkning. Det finns en del invändningar mot utilitarismen. Vi kan upp- märksamma en kritik som går ut på att utilitarismen bortser från den enskilda människan och tänker i ett slags social summa. Både om man tänker i sammanlagda och i genomsnittliga personeffekter av en handling, tycks utilitarismen kunna innebära att en handling är rätt även om vissa personer blir hårt drabbade – så länge detta uppvägs av att de sammanlagda effekterna är de mest gynnsamma för flertalet. Denna invändning kan bemötas på olika sätt. En möjlighet är att ifrågasätta om sådana situationer verkligen inträffar som innebär att ett fåtal personer drabbas mycket hårt, medan övriga gynnas så mycket att det sammantaget ger de bästa konsekvenserna. Är det inte i så fall troligt att det är fråga om kortsiktiga konsekvenser och att utfallet blir annorlunda på ? Detta försvar för utilita- rismen tycks förutsätta att det finns ett slags moralisk mekanism i samhällslivet som till exempel innebär att en majoritet i det långa loppet inte kan vinna på att förtrycka eller nonchalera en minoritet eller ens en mycket liten grupp. Ett annat sätt att bemöta invändningen är att komplettera eller modifiera utilitarismen med en specialregel om att man – utöver att räkna med sammanlagda eller genomsnittliga effekter – även måste fråga om vissa enskilda personer eller grupper riskerar att bli drab- bade och lida allvarlig skada av en handling. Ett liknande resone- mang kan tillämpas med avseende på människor som har stort behov av vissa insatser för att överhuvudtaget vara delaktiga i ett socialt liv, till exempel en gravt funktionshindrad persons behov av assistans. Vi frågar alltså efter en princip som tar hänsyn till risken att enskilda kan drabbas hårt och att vissa människors behov inte beaktas. Det är fråga om en princip som kan vara ett observandum och utgöra en restriktion vid en utilitaristisk bedömning av de samlade effekterna. Vi kan kalla denna typ av konsekvensöver- vägande för en skademinimeringsprincip. Om en sådan princip ska vägas in i en utilitaristisk bedömning tycks utilitarismen tappa i precision. Man kan hävda att en sådan särskild regel visar att utilitarismen inte är ett särskilt bra alternativ. En annan bedömning är att en sådan modifiering ger den bästa ver- sionen av utilitarismen, även om avvägningen mellan dessa två principer – sammanlagt bästa konsekvenser och hänsyn till personer, som är eller riskerar att hamna i särskilt utsatta situa- tioner – knappast kan ges en distinkt innebörd. Det handlar om att finna ett slags avvägning eller balans mellan dessa principer i olika konkreta situationer. Vi får acceptera att exakthet i den etiska bedömningen inte alltid kan uppnås, lika lite som vi kan ha exakta kriterier för estetiska bedömningar. En sådan skademinimeringsprincip kan knyta an till en behovs- orienterad tolkning av utilitarismen: Även om vår uppmärksamhet gäller alla berörda bör vi beakta att det finns personer som har sär- skilt stora behov av att få vissa resurser. Samhälleliga konsekvensanalyser bör rimligtvis göras utifrån frågan om alla människors väl och det innebär en utilitaristisk Men en skademinimeringsaspekt bör alltid ingå i sådana överväganden oavsett om den motiveras som en uttryckt för utili- tarismen eller som ett undantag för en utilitaristisk bedömning. Erinringen om barnperspektivet har karaktär av en sådan skade- minimeringsaspekt och en motsvarande grundsyn är relevant i fråga om hur villkoren påverkas för funktionshindrade medborgare. Frågor om tillstånd och tillsyn som konsekvensetiska bedömningar Konsekvensetiska bedömningar bör naturligtvis ha en helt av- görande roll vid utformning av villkor för tillståndsprövning och tillsyn inom olika områden. Det ger en pragmatisk ansats i sådana frågor. Officiellt tillstånd och reglerad tillsyn blir inte en principiell nödvändighet, det blir en fråga om lämplighet från fall till fall, från område till område. Det kan finnas samhällsområden och verksam- heter som har kontrollaspekter och korrigeringsmekanismer så att säga inbyggda i systemet. Tillstånds- och tillsynsfrågor bör därför diskuteras i en saklig ton med avsikten att utforma regelverket på ett sådant sätt att det leder till de bästa konsekvenserna för alla som berörs – och för samhället i stort – och så att det beaktar enskilda medborgares situation utifrån en skademinimeringsaspekt. Värden och normer på olika argumentnivåer De värden och normer vi analyserat – och som är väletablerade i motiveringarna för handikappolitiken – kan relateras till varandra på olika sätt. Nedanstående schematiska översikt är en möjlighet. Värden och normer på olika argumentnivåer Välfärd: Resurser för ()frihet & autonomi: delaktighet, trygghet & Utrymme, struktur & resurser Rättvisa – bedömd utifrån: Mänskliga respektive medborgerliga fri- & rättigheter Konsekvensetisk bedömning – människans väl: Vilka värden & normer samt vilken praxis ger sannolikt de bästa konsekvenserna för alla berörda? Konsekvensetik med särskilt beaktande av en skademinimeringsprincip Mellan dessa olika positioner kan vi dra olika argumentationslinjer. Samtliga positioner på den första nivån kan knyta an till positioner på den andra nivån med värden och normer om humanitet, soli- daritet och rättigheter. Oavsett om vi väljer en konsekvensetisk position eller inte, kan samtliga argument relateras till principen om människors höga och lika värde. En möjlig argumentation är alltså att uppfatta samtliga värden på de två första nivåerna (välfärd, värdighet, frihet, rättvisa, jämlikhet, humanitet, solidaritet och rättigheter) som grundade i konsekvens- etiska bedömningar (eventuella också med hänvisning till en skade- minimeringsprincip). Dessa värden och normer får då sin giltighet genom att de (sannolikt) leder till bästa konsekvenserna för dem som berörs. Konsekvensetiska bedömningar kan alltså användas både med av- seende på konkreta förhållanden av regler, praxis och handlingar och för att ge skäl för mera övergripande etiska värden och normer. Vår uppmärksamhet på goda konsekvenser och människans väl kan i sin tur grundas på människovärdesprincipen. Vi kan också erinra om en annan möjlig argumentation som innebär att värden och normer på de två första nivåerna direkt hän- visar till människovärdesprincipen – utan att aktualisera frågan om goda konsekvenser. Ytterligare en möjlighet är att flera eller alla värden och normer på de två första nivåerna uppfattas som giltiga i sig själva – de behöver ingen fortsatt argumentativt stöd. Denna översikt har naturligtvis inte ambitionen att täcka in alla etiska värden och normer som kan vara aktuella i en diskussion om handikappolitik i vid mening. Inte minst hänvisningar till social kontraktsteorier, naturrättsliga ståndpunkter, Kants kategoriska imperativ och den gyllene regeln (Allt vad ni vill att människorna skall göra för er, det skall ni också göra för dem – Matteus- evangeliet 7) kan aktualiseras som alternativ eller kompletteringar för en hänvisning till konsekvensetiska bedömningar (Blennberger 2005). 1998: Nyckelbegrepp i socialt arbete. Blennberger E 2005: Etik i socialpolitik och socialt arbete. Student- litteratur, . Bobbio N 2000 (1990): Rättigheternas epok. Gynnerstedt K (red) 2004: Personlig assistans och medborgarskap. 2004: Tankens lätthet, tingens tyngd. Bon- niers, . 2003: Om mänsklig värdighet. 2004: The Varieties of Dignity. I Health Care Ana- lysis: 2004. Vol 12 (2), pp 69–81. Rawls, J 1999 (1971): En teori om rättvisa. SOU 1991:46 Handikapp Välfärd Rättvisa. Betänkande av 1989 års