sou · GTB3104d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Inledande anmärkningar och anvisning Detta kapitel är en presentation av ett händelseförlopp i och som är sammansatt av olika personers vittnesmål. Det bygger på uppgifter hämtade ur de drygt 350 berättelser som lämnats av enskilda via brev, personliga intervjuer och frågeform- ulär från kommissionens hemsida. Framställningen återger händel- ser och åsikter som många står för. För att åskådliggöra skeendet används citat eller detaljerade situationer som olika personer beskrivit. Mot denna bild står också uppgifter som indikerar andra uppfattningar eller skeenden, detta för att ge en så nyanserad bild som möjligt. Varje berättelse är dock unik. Behoven är olika. En och samma situation kan upplevas olika av olika individer. Det finns ett representativitetsproblem i framställningen som hänger samman med att de som har hört av sig till kommissionen inte utgör ett slumpmässigt urval bland dem som på ett eller annat sätt drabbades. Ingen berättelse kan göra anspråk på att förmedla en objektiv beskrivning av vad som har inträffat. Såväl drabbade som volontärer säger att deras minne av tiden var mycket exakt efter katastrofen men suddades ut efter någon eller , då dagarna i stället började flyta ihop. Trötthet, chock och det faktum att man inte sov mycket utan ägnade största delen även av nätterna till att leta, transportera sig eller arbeta är naturliga för- klaringar till det. Vittnesmålen måste därför värderas mot varandra och mot de versioner som lämnats av andra som har varit involve- rade i skeendet. Noter ges till personer som lämnat information angående händ- elseförloppet. Flera personer kan ha haft likartade upplevelser men alla dessa anges inte i noterna. Kommissionen har valt att inte här namnge privatpersoner som drabbades av vågen eller är anhöriga. Namngivna är endast volontärer som i samband med katastrofen blivit anställda av någon myndighet. Endast i några fall har de som lämnat sina berättelser begärt att få vara anonyma. Detta önskemål har kommissionen tillgodosett. Materialet överlämnas i sin helhet till . Kapitlet är uppdelat i två delar. Den första är, som nämnts, ett försök att beskriva händelseutvecklingen efter katastrofen utifrån de samlade berättelserna. Del 1 består i sin tur av tre partier. De första fyra avsnitten tar upp det mest akuta skeendet. Avsnitten 5 till 12 beskriver huvudsakligen de behov av hjälp som de drabbade hade och hur mötet mellan drabbade och myndigheter tedde sig vid de olika platser där de svenska myndig- heterna var representerade. De återstående avsnitten behandlar händelseförloppet i och vissa problemområden för de drabbade då de återkom till . Del 2 av kapitlet består av några enskilda personers brev till kommissionen. Dessa återger brevskrivarnas personliga situationer och är valda utifrån olika perspektiv. De personer vars brev vi här förmedlar har alla godkänt publicering. slog in över efter skalvet. Först nådde den . är med staden och stränder som Karon och en etablerad turistort . därefter nådde vågen , som ligger öster om och hör till . Öarna är formade som en åtta. De är branta och bergiga, ligger intill varandra och sitter samman genom ett låglänt mittparti där de flesta hotellen ligger. Vågorna drabbade bebyggels- en och dess invånare först från den ena sidan av denna mitt och kort därefter även från andra hållet. , som ligger norr om , nåddes av den första vågen . hör till de senast ut- byggda turistområdena i Phang . Hotell- och bunga- low-områden ligger längs stranden på en sträcka av . Många av hotellbyggnaderna har endast två eller tre plan och är byggda i betong medan bungalowerna delvis var byggda i trä. löper parallellt med stranden, en från strandlinjen. Kring denna samlas restauranger och affärer. De flesta svenskar som förolyckades omkom i . Somliga har förlorat hela sina familjer. Andra reste till med flera tiotals vänner och släktingar eftersom det var jul; många av dem omkom. Barn förlorade sina föräldrar, föräldrar sina barn. Systrar och bröder, farföräldrar och morföräldrar avled. Vänner är borta. Vilka effekter vågen fick varierade mycket från plats till plats och berodde på hur kuststräckan såg ut, lokala bottenförhållanden, strandens topografi och hur den var bebyggd. På i kunde en cementerad mur stävja kraften av vågen, som dessutom inte blev lika kraftfull som på andra håll. , en by norr om drabbades kraftigt medan stranden direkt norr om denna by, Surin Beach, klarade sig från materiella skador. I syntes tydliga skillnader i förstörelse inom mycket närbelägna områden. Befälhavarens nybyggda betonghus marin- basen i Thap Lamu totalförstördes, medan ett exakt likadant hus endast därifrån blev utan skador. Pakarang Resort i norra delen av turistområdet slogs ut så gott som fullständigt. Den materiella förstörelsen var mycket stor, och en stor del av de boende, däribland många barnfamiljer, miste livet. Grannhotellet slogs inte ut på samma sätt, även om skadorna även här var stora. , den första vågen kom, hade många turister redan kommit ner till stränderna. En del satt kvar vid frukostbordet på restaurangerna, varav många låg nära vatten- brynet. Vid de olika katastrofplatserna reagerade människor överlag på likartat sätt, på fenomenet att vattnet drog sig undan. När havs- bottnen lämnades bar, på vissa ställen flera ut, sprang många ut för att titta på eller hjälpa fiskar som låg kvar, sprattlande i sanden. Thailändare sprang ut för att tillvarata den lättfångade maten.1 Några ville titta närmare på korallreven som blottlades. Andra sprang in i sina bungalows för att väcka familjemedlemmar som de ville skulle få uppleva detta naturfenomen. Man disku- terade; berodde detta på att det var tid för fullmåne?2 Få förstod innebörden. Det fanns också de som såg faran och försökte varna. En kvinna på hade sett ett program om tsunamier på och fick ett tiotal svenskar, en handfull italienare, några tyskar och thailändare med barn att dra sig högre upp från stranden.3 En man som semestrade i försökte också varna. Han skrek åt människor att vågen kunde vara dödligt farlig, men de flesta lyssnade inte. Han och hans familj satte sig i säkerhet för den första vågen genom att springa upp på hotellets tredje våning. De kom dock inte undan nästa våg.4 Andra kände instinktivt att det inte var bra att vattnet uppförde sig ovanligt utan drog sig med sina familjer bort från stranden. En del blev trots det upphunna av vågen.5 Det som brukar kallas flodvågen var egentligen en rad av vågor som sköljde in över kusterna. Antalet vågor varierade också be- roende på plats och upplevdes komma relativt snabbt inpå varandra. Många berättar att de inte uppfattade en eller flera vågor utan en vägg av vatten och sörja. En man som såg vågen närma sig från hotellets andra våning har beskrivit den som en dubbelvåg som föregicks av snabba rännilar av brungrått skummande vatten.6 Många som hamnade i vågen har liknat det vid att bli körda runt i en tvättmaskin eller i en torktumlare. De fastnade bland bråte, bilar, tvättmaskiner, spisar, möbler. I nya strömvirvlar kom de loss och höll kanske fast vid något flytande, som ett skrivbord, då de kom upp till ytan och fördes in mot land. I kan sträckan de fördes variera och röra sig om upp till en och . Andra hamnade i, eller blev hjälpta upp i palmer och trädkronor, där de också behövde samsas med djur såsom ormar, råttor, ödlor och hundar som försökte undkomma vattenmassor- na.7 En kvinna på väg mot stranden i berättade att hon möttes av panikslagna springande människor. Hon hörde ett dånande ljud, såg ett vitt skum och fick tag i sin 13-åriga dotters hand och sprang. Vattennivån höjdes snabbt och i den starka strömmen försökte hon få upp dottern i ett träd, medan denna skrek frågande om de nu skulle dö. Kvinnan tappade greppet om dottern när vattnet i ett plötsligt ökande tryck forsade fram och hon sveptes med. Det bruna vattnet, dyigt och fullt med bråte, såsom elledningar, bilar och solstolar, drog ner henne under ytan . När hon fick fast mark under fötterna flera därifrån, såg hon avlidna människor flyta förbi och var över- tygad om att hon förlorat hela sin familj. återfann hon dem alla i livet.8 En kvinnas farmor slets med av vågen i och fastnade under men lyckades ta sig upp. klarade farfadern livet genom att klamra sig fast vid en bil. Hennes gravida svägerska fördes av vattnet rakt in genom glasrutan in i en butik och blev fastklämd bakom en bankomatmaskin, men klarade både sig och babyn i magen. Den äldsta dottern chockades svårt av synerna när människor blev nerdragna i strömmarna och drunknade.9 När en kvinna som färdats många av vågen vid fick fast mark under fötterna, såg hon en man som av- lidit och hörde en annan ropa efter sin fru. En kvinna skrek på hjälp då hon inte fick grepp om en husvägg som hon försökte klamra sig fast vid. Hon blödde överallt. Läkarna skulle senare sy ihop henne med ett sextiotal stygn utspridda på 17 ställen. Hon trodde hon skulle dö av blodförlusten, lidnade ett linne kring knät och hörde en thailändsk kvinna ropa, antagligen på hjälp, men kunde ingen- ting göra.10 En kvinna räddade sig genom att springa upp tre trappor i ett hus. Vågen blåste rakt igenom och kvar av huset var bara bärande reglar, som en byggställning under dem. De säkrade sig med brand- slangar och satt kvar på taket i flera timmar.11 Dykargrupper som befann sig till havs undkom i stor utsträck- ning vågen. De uppfattade att vattnet uppförde sig märkligt, och erfarna dykledare hade aldrig sett något liknande.12 I vågen försökte många som fått fäste i ett träd eller något som flöt att hjälpa andra. En man fick tag i och höll en okänd tioårig flicka mellan sig och en palm för att skydda henne, när nästa våg kom.13 En thailändsk flicka räddade en femårig svensk pojke från den första vågen, och han fick hjälp upp på ett plåttak.14 En man som hållit fast sin dotter men förlorat henne och sedan fått tag i henne igen blev räddad ur vågen då den drog sig tillbaka. En thailändsk man tog ett böjt armeringsjärn runt sin midja och sprang ut i vattnet för att nå svenskarna, medan några andra höll tag i andra änden.15 1.3När vågen drog sig tillbaka När vattnet dragit sig tillbaka och de överlevande kunde få mark under fötterna försökte många i möjligaste mån ta sig från stranden för egen kraft. Vissa sökte först efter familjemedlemmar och vänner; en man vände på ett tiotal omkomna i ett försök att finna sin fru och sin ena dotter.16 I förstod många att det inte var möjligt att i detta läge få tag på dem. Familjerna hade splittrats och människor hade dragits med av vågen hundratals meter. Vissa hade även fastnat under vattnet i . De tog sig upp på huvudvägen, fortsatte själva till fots upp i bergen eller fick skjuts av thailändare som körde i skytteltrafik för att undsätta drabbade turister. Skräcken för att hamna i ytterligare en våg var för många överväldigande. En kvinna har berättat hur hon först vadade genom ett dyigt träsk, fullt med skräp och bråte, tills hon kom till vägen, där hon fann sin dotter sittande intill en husvägg bland nakna chockade människor. Trots att dottern var skadad, chockad och svår att få kontakt med, lystrade hon och alla andra till skrik om att en ny våg var på väg. De flydde i en minibuss som snabbt fylldes med människor som skrek i panik: Go, go, go! En bit bort stannade bussen och folk kräktes upp lervatten de fått i sig.17 Men många drabbade vågade sig inte iväg. Bergen var för av- lägsna, och de visste att de skulle vara chanslösa om nya vågor skulle komma in, eftersom marken var låglänt. De satt därför ofta i timmar på de övre våningarna till hotell, på tak eller i träd de hamnat i, tills hotellpersonal, militär eller frivilliga kom till und- sättning med bilar eller beordrade dem att ta sig därifrån. En del hade svårt att ta sig från platsen, då djungeln låg tät runt delar av hotellet och vägen längs stranden var övertäckt med bråte som gjorde den oframkomlig. De fick vänta , då bulldozers skrapat vägen fri.18 I stället tog de sig ned emellanåt när skräcken släppte för att hjälpa skadade som vågen fört in i djungeln eller för att leta efter anhöriga. Dykbåtarna utanför fick order av marinen att hålla sig till havs under stora delar av dagen. Några personer som varit på dyktur och som lämnat sina familjer vid hotellen i hjälptes iland i skymningen av militär. De blev åtsagda att inte titta åt sidorna utan gå rakt fram till lastbilen som skulle hjälpa dem vidare.19 Ett omfattande hjälparbete tog vid då vågorna dragit sig tillbaka. Oskadda och mindre skadade hjälpte de personer de kunde. Några tog sig ner från taken eller våningarna och sökte igenom lägenheter och hotellrum efter sjukvårdsmateriel. De samlade vattenflaskor och letade rätt på sprit i minibarer, spädde till lämplig tvättsprit, strimlade lakan till förband och såg till att alla drack mycket. De bildade sjukvårdsstationer.20 En sjukvårdskunnig man stannade på stranden sedan han förvissat sig om att hans familj var i säkerhet upp i bergen. Han drog fram personer som satt fast i och hjälpte skadade till vägen. Han vände på folk som låg på marken för att se om de levde. Han uppmanade människor att hjälpa varandra. Han var övertygad om att de som avled dog direkt genom krosskador, drunkning eller att de kvävdes av sanden. Vid stora vägen bröt han sig in i ett apotek, fick tag i förbandsmaterial och anordnade en förstaförbandsstation. Tillsammans med fler som undkommit oskadda lade de svårt skadade på provisoriska bårar som de gjorde av avhängda dörrar. De tog hand om chockade. De stoppade bilar och fick transporter till sjukhus för de skadade.21 Chocken och adrenalinutsöndringen gjorde att människor till en början inte kände att de var svårt skadade och därför klarade att förflytta sig själva och hjälpa andra. De tog sig högt upp i bergen på svårt skadade ben och med svåra skärsår. En man rörde sig kilo- metervis letande efter sjukvårdsmaterial och hjälpte andra skadade. Han hade ett svårt jack i benet som sedan skulle leda mycket nära en amputation.22 1.5Kontakt med UD från katastrofplatser Så fort drabbade hade satt sig i någorlunda säkerhet, försökte många kontakta anhöriga i eller UD för att uppmärksamma dem på katastrofen och det läge de befann sig i. Anhöriga bads i sin tur att kontakta UD. Några samtal kom mycket . En man ringde hem till sin far i från ett hustak på och berättade om en våg, att människor blivit uppvräkta i hotellområdet av vattenmassorna, att många var skadade och att han hade sett omkomna. Hans far ringde UD och vidarebefordrade detta. Klockan var då omkring 05.30 svensk tid. Mannen hade sedan ytterligare kontakt med sin far , och fadern ringde i sin tur till UD kontinuerligt.23 nådde en annan man från sina anhöriga i och sade att det fanns avlidna människor överallt. Han behövde infor- mation om eventuella efterskalv, och de anhöriga som vidare- befordrade meddelandet till UD blev hänvisade till en Internetsajt. Enligt mannen visste UD i det läget att en jordbävning hade ägt rum.24 En kvinna meddelade sin syster i omkring svensk tid om några dödsfall och stor förstörelse i . Systern vidarebefordrade informationen till på UD, som hon kände sedan hon själv arbetat på departe- mentet.25 En kvinna som hade mobilnumret till prästen i ringde från ett hotelltak på . Hon berättade om situationen, att det fanns avlidna och många svårt skadade. Hon upprätthöll kontakten med Hamark via telefon eller SMS, och han förmedlade vidare informa- tionen till ambassadör De berättelser kommissionen tagit del av visar på att de drabbade som ringde in till UD möttes av oförstående från dess personal. De uppfattade att de inte blev trodda. När de rapporterade om avlidna, fick flera till svar att UD inte hade någon sådan information. När de drabbade då insisterade på att de ville lämna denna information, fick de intrycket av att UD-handläggarna inte var intresserade. En man ringde en vän och rapporterade från att en katastrof inträffat och att människor omkommit. Vännen vidarebefordrade meddelandet till UD och fick svaret att departementet inte kunde göra något, efter- som man inte hade några indikationer på att något hänt.27 I den utsatta situation de drabbade befann sig i ledde myndig- heternas misstroende till en påspädning av den stress och den frus- tration människor kände, och UD:s bemötande skrämde personer- na ytterligare.28 Svaren som svenska myndigheter gav spreds bland de närvarande. Även och natten i djungeln på bergsbranterna ringde man från katastrofområdena. Människor samlades ofta i grupper med samma nationalitet och personer med mobiltelefoner tog upp namn och andra personuppgifter och ringde in dessa till UD. Ett drygt halvt dygn efter katastrofen uppfattade fortfarande människor som ringde till UD att de inte blev tagna på allvar. Flera personer refererar även till samtal som personer omkring dem haft direkt med myndigheter eller med släktingar som i sin tur ringt myndigheter. En man uppger att en kvinna bredvid honom i en grupp om ett 40-tal svenskar ringde till UD thailändsk tid från ett berg i . Svaren hon fick upp- fattades i gruppen närmast som skämtsamma och nedlåtande. Mannens svåger i samma grupp ringde i gryningen sin arbetsgivare inom , som i sin tur ringde UD och fick till svar att UD inte var intresserat av att höra om namn och personupp- gifter som kunde lämnas.29 Samma natt ringde en kvinna från en skola i till UD sju till åtta gånger och lika till ambassaden och till i . Hon berättade vad som hänt, att hon hade listor på ett sjuttiotal svenskar som befann sig på platsen och att hon även hade listor över saknade och avlidna. fick hon till svar från UD att det inte fanns några döda i flodvågen. Kvinnan talade då om att hon stod mitt bland dem. UD-tjänste- männen frågade henne vad de skulle med listorna till. När kvinnan efter flera samtal fått dem att acceptera hennes meddelande fick hon från både UD och ambassaden löfte om att transporthjälp skulle skickas. De fick tillsägelse att stanna där de var. Såväl UD som ambassaden fick också en beskrivning över var de drabbade befann sig. När så italiensk evakueringspersonal kom med bussar den 27:e och även tyskar, schweizare och finländare kom och frågade efter sina landsmän under för- middagen, avböjde de flesta svenskar vid skolan erbjudanden om att följa med, eftersom de blivit lovade svensk assistans.30 Även personer som befann sig hos en familj på ett berg på fick via anhöriga löften från UD om att de skulle få hjälp att komma därifrån.31 Andra personer har uppgett att de pratat med UD, Räddnings- verket, ambassaden och , natten och måndagen och då fört fram uppgifter om att minst ett hundratal skadade svenskar fanns på Krabi sjukhus och att de träffat många som förlorat hela eller delar av sina familjer eller res- sällskap.32 I skräck för nya vågor flydde drabbade upp i höglänt terräng eller transporterades direkt till sjukhus på flaken till små lastbilar, i per- sonbilar eller på mopeder. De som kunde klättrade själva upp i de tätbevuxna branta bergen, där de satt i timmar och i många fall ock- så tillbringade natten. Många fruktade ormar, vilket också visade sig befogat: från har rapporterats att en thailändsk kvinna avled av ormbett under natten.33 Frivilliga thailändare och militär hjälpte till med transporter runt om i och även i . Många drabbade har be- rättat om färder på flak, i minibussar eller på motorcyklar till upp- samlingsplatser, där de blivit avsläppta, för att senare tas om hand för fortsatt transport till andra platser, såsom sjukhus eller tempel. Rykten om nya vågor härjade från det att vattnet dragit sig till- baka och under hela . De drabbade var skräck- slagna inför tanken på att hamna i vågen igen, och rykten som ledde till att någon plötsligt skrek att en ny våg var på ingående skapade panik. Panik skapades vid transporter från låglänta områden, såväl som uppe i bergen. Även i ett tempel där människor samlades skapades otäcka stämningar då någon skrek !! och alla försökte sätta sig i säkerhet uppe på andra våningen.34 Vid ett annat tempel haltade även personer med brutna ben ut i djungeln i skräck för vattnet, när rykten gick.35 Uppsamlingsplatser uppstod bland annat spontant genom att drabbade möttes i bergen. De hade ibland träffats tidigare under katastrofen och hjälpt varandra eller fann en gemenskap genom att de talade samma språk. Men thailändsk räddningspersonal tog även drabbade till mer organiserade uppsamlingplatser. Det kunde vara mycket spartanska sådana, såsom enkla små hus eller byggnader under konstruktion, vilka fungerade som samlings- och sjukstugor. Drabbade togs också till tempel som en första anhalt. De enklare små husen var fulla av skadade, en del nakna, blå- slagna i skinnet och med skärsår. En kvinna uppger hur de drabbade trängdes på golvet som var kletigt av avföring och blod. De försökte stoppa varandras blödningar med det som fanns. Thailändare prioriterade bland de skadade och transporterade de mest akuta fallen vidare till sjukhus. Även frivilliga läkare hjälpte till med omhändertagande och prioritering av dem som behövde snar sjukhusvård. Barn i chocktillstånd skickades iväg utan föräldrar, då plats inte fanns för dessa.36 De buddistiska templen blev också naturliga uppsamlingsplatser. Dit kom även lokalbefolkningen med mat och dryck som delades ut. En man kom med sin familj till ett tempel efter en färd genom vad han upplevt som en krigshärjad zon med stor förstörelse, av- lidna, förstörda byggnader, välta person- och lastbilar, palmer och träd som vräkts omkull. Hundratals personer hade då samlats vid templet.37 Vissa hotell blev också naturliga uppsamlingsplatser. Fritids- resors största hotell i på fick inga större skador av vågen, och dit kom drabbade och resenärer, skadade som oskadda i busslaster . En svensk narkos- sköterska etablerade en sjukstuga och en man från den svenska räddningstjänsten organiserade verksamheten för de anländande. Totalt kom cirka 1 500 personer till hotellet, varav cirka 500 hade kroppskador som omhändertogs av framför allt volontärer. Unge- fär 500 personer kom från På drog sig många upp i bergen direkt. Skadade hjälptes dit på bårar också här gjorda av dörrar. Många personer tog sig högt upp till View Point, men flera av de skadade fick nöja sig med att komma en bit upp för sluttningen. Från bergen klättrade oskadda ner för att finna förnödenheter och sjukvårdsmateriel som delades ut bland de nödställda och för att leta efter anhöriga. Människor skrek av smärta och efter saknade. De grät när de fann sina anhöriga och vänner som omkommit.39 Några noterade att inga barn grät.40 Barn gick också in i chocktillstånd och slutade prata.41 Andra, däribland många skadade, stannade på hotellens högre våningar eller tak. Många hotell hade förstörts, och det fanns far- hågor för att de som var intakta skulle ha blivit underminerade. En man som ringde sin far i direkt efter det att vågen slagit in och vattnet dragit sig tillbaka behövde information om huruvida det skulle komma nya vågor och om det då var säkrast att stanna på hotellet.42 Skadade samlades i de översta rummen. Det luktade emellanåt gas som läckte ut, och man var rädd för explosioner.43 började också många av dem som uppehållit sig på hotellen att dra sig upp mot bergen innan mörkret skulle ta vid. Några har berättat att de fick klättra över bråte som samlats i höga drivor och ibland var tvungna att vada i vatten upp till brösthöjd. Längs deras vandring låg avlidna. När någon på nytt skrek att en våg var på väg, blev personer i gruppen skräckslagna och hänsynstagandet försvann. De hivade sig uppåt berget med hjälp av rötter och lianer och knuffades, angelägna att komma bort från faran. De klättrade och kom sedan inte längre utan var tvungna att hålla sig stilla för att inte sätta stenar i rullning eller trilla ned. De blev sittande på bergssluttningen i bland omkring 15 andra svenskar.