sou · GTB3109d2 · 2006-01-01 00:00:00 — I detta kapitel redovisar utredningen några internationella rättsakter och gällande författningar som utgör grunden för författningsförslagen, och som utredningen har att utgå från vid sina överväganden. Här framgår också något om diskussionen kring förarutbildningen i . 18.1Ålders- och kompetenskrav vid internationella vägtransporter – bestämmelser som gäller i 18.1.1Utbildningskrav för yrkesförare inom FN:s ekonomiska kommission för Vissa ålders- och kompetenskrav för förare finns redan i vad som brukar kallas AETR1, dvs. den europeiska överenskommelsen av om arbetsförhållanden för fordonsbesättningar vid internationella vägtransporter. Enligt artikel 1 j) AETR avses med förare en person som, oavsett om han uppbär lön eller ej, kör fordonet även om det sker liksom den som befordras med fordonet för att vara tillgänglig som förare om så behövs. Av artikel 5.1 i AETR framgår att skall vara den lägsta åldern för förare vid godstransporter för fordon som – i förekommande fall inklusive släpvagnar eller påhängsvagnar – har en högsta tillåtna vikt av högst . För övriga fordon skall lägsta åldern för förare vid godstransporter vara , eller om föraren har visst bevis på yrkeskompetens. Förare som anlitas för persontransporter skall enligt artikel 5.2 AETR ha fyllt . Om körningen sträcker sig utanför en radie av från den ort där fordonet normalt är stationerat skall föraren även uppfylla ett av de villkor som räknas upp i artikeln. 1 UNECE European Agreement concerning the work of crews of vehicles engaged in international road transport (AETR). Publicerad i SÖ 1973:53, ändrad 1983:58 och 1992:40. Föraren skall ha arbetat med godstransporter som förare av fordon med en högsta tillåtna vikt överstigande (artikel 5.2 a). Föraren skall ha arbetat som förare av fordon i persontrafik inom en radie av från den ort där fordonet normalt är stationerat eller som förare i andra typer av persontransporter, vilka inte regleras i överenskommelsen, förut- satt att en behörig myndighet bedömer att föraren genom detta arbete har fått tillräcklig erfarenhet (artikel 5.2. b). Föraren skall slutligen inneha ett av en fördragsslutande part godkänt bevis på yrkeskompetens som styrker fullgjord utbildning för förare av fordon avsedda för persontransporter på väg (artikel 5.2.c). 18.1.2Utbildningskrav för yrkesförare inom EG Rådets direktiv /914/EEG av om minimi- krav på utbildning av vissa förare av vägfordon innehåller bestämmelser om den utbildning som krävs för yrkesförare. I direktivet anges att man vid fastställande av miniminivå för sådan utbildning bör ta hänsyn till de olika förutsättningar som råder för gods- respektive persontransporter på väg. Enligt artikel 1 är kravet innehav av körkort samt att man genomgått den utbildning som nämns i bilagan till direktivet. Det innebär ett krav på kunskap om fordonet och om transporter med fordonet samt erfarenhet från att köra last- eller passagerarfordon. Rådets förordning (EEG) nr 3820/85 av om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter innehåller direkt verkande bestämmelser av betydelse för yrkes- trafiken i . Förordningen syftar till en harmonisering av konkurrensvillkoren, men också till flexibilitet utan att dess grundläggande syfte undermineras. Det är i förordningen angivet att föreskrifterna om arbetsvillkoren inte får inskränka rätten för arbetsmarknadens parter att genom kollektivavtal eller på annat sätt överenskomma om fördelaktigare villkor för arbetstagarna. För att inte bara främja sociala framsteg utan också förbättra trafik- säkerheten, måste dessutom varje medlemsstat behålla rätten att vidta vissa lämpliga åtgärder. I avsnitt III Besättning i Rådets förordning (EEG) nr 3820/85 finns bestämmelser om förarens lägsta ålder m.m. för gods- transporter respektive persontransporter. Bestämmelserna omfattar även krav att föraren under vissa förutsättningar skall ha bevis på yrkeskompetens, som är godkänt av en medlemsstat. Beviset skall styrka fullgjord utbildning till förare av fordon för godstransporter respektive persontransporter på väg, i enlighet med gemenskaps- reglerna om lägsta utbildningsnivå för förare vid vägtransporter. Av 3 kap. 2 § förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. (kör- och vilotidsförordningen) framgår hur kraven på yrkeskompetens skall uppfyllas i , och att skall utfärda yrkeskompetensbevis till förare som upp- fyller kraven. Bestämmelserna om krav på yrkeskompetensbevis är inte obligatoriska. För förare som anlitas för persontransporter och som har fyllt räcker det exempelvis med att föraren har arbetat som förare av fordon i persontrafik inom en radie av från den ort där fordonet normalt är stationerat eller som förare i andra typer av persontransporter, förutsatt att en behörig myndighet bedömer att föraren genom detta arbete har fått tillräcklig erfarenhet. I 3 kap. 1 § kör- och vilotidsförordningen anges att är behörig myndighet att bedöma om föraren genom detta arbete har fått tillräcklig erfarenhet. 18.1.3Förordningen om arbetsförhållanden vid vissa internationella vägtransporter Enligt 1 § förordningen (1993:185) om arbetsförhållanden vid vissa internationella vägtransporter skall bl.a. artiklarna 1 och 5–12 AETR gälla som svensk förordning i den lydelse som de engelska och franska originaltexterna har efter senare ändringar. I 6 § förordningen anges att med behörig myndighet enligt AETR avses för del . Enligt 7 § samma förordning skall kraven på yrkeskompetens i artikel 5.1 b andra strecksatsen och 5.2. andra stycket c i AETR för del anses uppfyllda av den som blivit godkänd vid ett skriftligt prov för förare av fordon avsedda för gods- eller persontransporter på väg anordnat av , eller gymnasieskola, fristående gymnasieskola eller komvux där eleven undervisats på en nationellt fastställd kurs vars innehåll varit föremål för samråd enligt 8 kap. 4 § körkorts- förordningen (1998:980). skall också utfärda ett bevis på yrkeskompetens till förare som uppfyller det nämnda kravet. Ytterligare bestämmelser härom finns i föreskrifter (VVFS 1994:6) om utbildning för speciell yrkeskompetens för förare av fordon vid vissa gods- eller persontransporter. och rådets direktiv /59/EG av om grundläggande kompetens och fortbildning för förare av vissa vägfordon för gods- eller persontransport och om ändring av rådets förordning 3820/85 och rådets direktiv /439/EEG samt upphävande av rådets direktiv /914/EEG (yrkesförardirektivet) föregicks av förhandlingar om direktivets innehåll mellan medlems- staterna och i . Ett förslag till Europaparla- mentets och rådets direktiv om utbildning av yrkesförare för gods- eller persontransporter på väg lades fram av kommissionen . I dokumentet finns en motivering när det gäller bl.a. utbildningssituationen i medlemsstaterna, den grundläggande utbildningens längd och innehåll, vidareutbildning, tillgodo- räknande av viss utbildning, införande av gemenskapskod på körkortet och godkännande av kursprogram. Utredningens redogörelse nedan är i tillämpliga delar hämtad från direktiv- förslagets motivering. När utredningen redogör eller återger för begrepp och detaljer utgår den dock från det slutgiltiga direktivet. Argumentationen i det följande är således inte i sin helhet kommissionens. Resonemangen ger dock en översiktlig bild av de överväganden som legat till grund för direktivet. 18.2.1Strävan att harmonisera bestämmelser om yrkesutbildning Rådets förordning (EEG) nr 3820/85 av om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter innehåller bestämmelser om yrkesutbildning. Av artikel 5 i rådets förordning (EEG) nr 3820/85 framgår bl.a. följande. Lägsta ålder för förare skall vid godstransporter vara för fordon som – i förekommande fall inklusive släpvagnar eller på- hängsvagnar – har en högsta tillåtna vikt av högst . För övriga fordon skall lägsta föraråldern vara vid gods- 2 KOM(2001) 56 slutlig /0033 (COD). Den lägsta åldern skall dock även i detta fall vara om föraren har ett sådant bevis på sin yrkeskompetens som är godkänt av en medlemsstat och som styrker fullgjord utbildning till förare av fordon för godstransporter på väg, i enlighet med gemenskapsreglerna om en lägsta utbildningsnivå för förare vid vägtransporter. Förare som anlitas för persontransporter skall ha fyllt . Förare vid sådana persontransporter där körningen sträcker sig utanför en radie av från den ort där fordonet normalt är stationerat, skall även uppfylla ett av följande villkor: a)ha arbetat med godstransporter som förare av fordon med en högsta tillåten vikt överstigande . b)ha arbetat som förare av fordon i persontrafik inom en radie av från den ort där fordonet normalt är stationerat eller som förare i andra typer av person- transporter, vilka inte regleras av förordningen, förutsatt att en behörig myndighet bedömer att föraren genom detta arbete har fått tillräcklig erfarenhet. c)Innehav av ett i en medlemsstat godkänt bevis på yrkes- kompetens som styrker fullgjord utbildning för förare av fordon avsedda för persontransporter på väg, i enlighet med gemenskapsreglerna om lägsta utbildningsnivå för förare vid vägtransporter. Förare av fordon vid vägtransporter behöver dock inte uppfylla villkoren i punkt 2 andra stycket a–c om de har utövat detta arbete före . Det som angetts innebär bl.a. att de yrkesförare av gods- transportfordon (lastbilar) som är skall inneha yrkeskompetensbevis för att få framföra fordon med en högsta tillåten vikt på . Förare som kör fordon som väger upp till eller som har fyllt behöver dock inte inneha något sådant bevis. När det gäller yrkesförare av fordon för persontransporter på väg (bussar) innebär artikel 5 i förordningen att ett yrkeskompetensbevis är obligatoriskt för bussförare med körningar som sträcker sig utanför en radie av från den ort där fordonet normalt är stationerat. Undantag föreligger i för den förare som har skaffat sig körvana och har bevis om denna yrkeskompetens utfärdat av . I rådets direktiv /914/EEG fastställs innehållet i utbildningen för att erhålla ett yrkeskompetensbevis. I första stycket i bilagan till det direktivet anges att den utbildning som leder till intyg om yrkeskompetens skall omfatta åtminstone följande ämnen, om de inte redan ingår i körkortsutbildningen. Bilagan, som utarbetades , innehåller bl.a. krav på kunskaper i fordonsteknik och administration. De flesta av dessa moment ingår numera i de teoretiska och praktiska prov som skall avläggas för att ett körkort skall kunna utfärdas. Andra moment har blivit föråldrade. Av kommissionens förslag framgår bl.a. följande. Följden av den nuvarande regleringen är att det i egentlig mening inte finns några krav på att förarna skall genomgå en yrkesutbildning. Det bekräftas av faktiska förhållanden. I de flesta stora medlemsstater är det endast ett fåtal yrkesförare som genomgår en sådan utbildning (5–). Endast och har infört ett generellt krav på att förarna skall genomgå en grundläggande yrkesutbildning. I måste alla yrkesförare inneha yrkeskompetensintyg. , där cirka en tredjedel av yrkes- förarna innehar yrkeskompetensintyg, införde krav på att förarna skall ha genomgått en minimiutbildning. Detta skedde etappvis (till en början för godstransporter för annans räkning, därefter för godstransporter för egen räkning och slutligen för persontransporter) och genom avtal med sektorn. Förslaget till yrkesförardirektiv innebar att yrkesutbildningen för att erhålla ett yrkeskompetensbevis skulle behållas. skulle antalet undantag minskas och man skulle göra det mera lockande att genomgå en sådan utbildning genom att snabbare ge förarna behörighet att framföra tyngre fordon. Det ansågs önskvärt att samtliga yrkesförare kunde få en sådan utbildning. I det färdiga direktivet blev yrkesutbildningen inget absolut vill- kor för att erhålla ett yrkeskompetensbevis. I stället stannade man för två alternativ för förvärvande av grundläggande kompetens. första avser både deltagande i utbildning och genomfört prov (utbildningsalternativet). Det andra alternativet gäller endast prov (provalternativet). Att nu kräva att alla nya yrkesförare skall genomgå en fullständig grundläggande utbildning för att erhålla yrkeskompetensintyget har bedömts skapa problem på arbetsmarknaden. Därför får medlemsstaterna införa ett system för att i snabbare tempo förvärva grundläggande kompetens. Denna skall ha samma innehåll som den fullständiga grundläggande utbildningen, så som den definieras i bilaga till direktivet, och skiljer sig endast i fråga om kursernas längd. Den fullständiga grundläggande utbildningens längd uppgår till totalt (). Utbildningen för att i snabbare tempo förvärva den grundläggande kompetensen uppgår totalt (). , som införde en grundläggande minimiutbildning , har goda erfarenheter på området och antalet yrkesförare som väljer att följa en fullständig grundläggande utbildning har ökat . Underliggande faktorer såsom hierarkin mellan förarna antas ha lett till dessa positiva effekter. Innehållet i de två typerna av grundläggande utbildning, den fullständiga utbildningen och snabbförvärvad grundläggande kompetens, finns i en bilaga till direktivet, se bilaga 3. De tre delarna är 1.Avancerad träning i rationell körning med beaktande av säkerhetsbestämmelserna 3.Hälsa, vägtrafiksäkerhet och miljösäkerhet, service och logistik. Kraven i bilagan är minimikrav. Medlemsstaterna kan därför fastställa en högre utbildningsstandard eller införa specifika punkter med hänsyn till den nationella situationen. Arbets- marknadens parter måste naturligtvis ta del i diskussionerna i frågan. Utbildningens längd har inte fastställts i detalj för varje punkt eller varje ämne i bilagan. När det gäller körträning har ett minsta antal körtimmar fastställts, för utbildning för grund- läggande kompetens och för den snabbförvärvade grundläggande kompetensen. De yrkesförare som redan är verksamma när direktivet träder i kraft undantas från kraven att genomgå denna grundläggande utbildning (hävdvunna rättigheter). De måste däremot uppfylla det generella kravet om att följa en fortbildningskurs . Redan genom kommissionens förslag fastställdes i direktivtexten förutom den grundläggande utbildningen även principerna för fortbildningen. En yrkesförare kan naturligtvis inte utöva sitt yrke på bästa vis utan att få någon vidareutbildning. I samtliga medlemsstater ändras bestämmelserna allt oftare. Det är viktigt att yrkesförarna får möjlighet att fräscha upp sina kunskaper och att hålla sig à jour med utvecklingen. Det finns ett behov av att öva de praktiska färdigheterna, särskilt när det gäller framförandet av fordon, t.ex. för att rationalisera bränsleför- brukningen och för att betona vikten av trafiksäkerhet och den roll som yrkesförare spelar när det gäller detta (jämför direktivets artikel 7). Den obligatoriska fortbildningen skall pågå i () var femte år, vilket motsvarar en utbildningsdag . Detta skall betraktas som ett absolut minimum. Kursen skall fördelas på perioder om minst . erfarenheter från kravet på vidareutbildning är mycket positiva, både när det gäller kvantitativa effekter (särskilt trafiksäkerheten) och när det gäller mottagandet från parterna på arbetsmarknaden. Kommissionen föreslog att en person som har avslutat den grund- läggande utbildningen för förare av fordon för godstransporter och som senare vill uppfylla direktivets krav för persontransporter (eller omvänt) inte skall behöva upprepa de gemensamma ämnena i den grundläggande utbildningen. En sådan bestämmelse finns också i direktivet (artikel 5.5). Föraren behöver alltså inte upprepa de gemensamma delarna i den grundläggande kompetensen utan endast de delar som är specifika för den nya kompetensen. Enligt bedömningen i kommissionens förslag skulle införandet av krav på grundläggande utbildning och vidareutbildning komma att få direkta och omfattande konsekvenser för utbildningskapaciteten i medlemsstaterna. Med undantag för och finns det kapacitet att utbilda cirka 5–av de nya förare som vill erhålla ett yrkeskompetensbevis. Den nya grundläggande minimiutbildningen och fortbildningen kommer att kräva en avsevärd ökning av kapaciteten. Bilagan till direktivförslaget innehåller därför kriterier som utbildningsorganen kan använda sig av för att godkänna kursprogrammen. På detta sätt kan medlemsstaterna själva, med utgångspunkt i fastställda kriterier, besluta om hur yrkesutbildningen skall utformas för att undvika att tillfälliga brister uppstår i utbildningskapaciteten. 18.2.7Synpunkter på direktivförslaget i , , och bereddes tillfälle att yttra sig över förslaget. och tillstyrkte i allt väsentligt förslaget. angav att man inte har något att erinra mot förslaget. Dåvarande hade vissa syn- punkter på förslaget och framhöll bl.a. att man villa ha en modell som låg bättre i linje med det svenska utbildningssystemet. borde välja det alternativ till tillämpning av direktivet som innebär att utbildningen är frivillig och att förarnas kunskapsnivå kontrolleras med hjälp av ett prov. Utbildningssystem mål- och resultatstyrning syftade till att föraren uppnådde vissa kunskaper men inte hur han eller hon uppnådde dem. finns tre EG-rättsakter som rör utbildning av fordonsförare. Det är rådets förordning (EEG) nr 3820/85 om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter som även innehåller regler om utbildning av vissa förare . Vidare föreligger rådets direktiv av om körkort (91/439/EEG), i vilket de villkor som är förknippade med föraryrket inte beaktas särskilt. Det är inte heller fallet i före- liggande förslag till nytt körkortsdirektiv3. Kommissionen har bl.a. därför velat skapa en rättsakt med särskilda krav för yrkesförare, dvs. det yrkesförardirektiv som utredningens arbete gäller. Förslaget innebar att den som skall vara verksam som yrkes- förare måste ha förvärvat grundläggande kompetens för att utöva yrket. Alla verksamma yrkesförare skulle dessutom under en fortbildningskurs delta i fortbildning, som skulle anpassas till bl.a. den enskilde förarens behov. Förslaget innehöll bestämmelser om hävdvunna rättigheter, vilket innebar att förare som redan var yrkesverksamma när direktivet började tillämpas skulle undantas från kravet på grundläggande utbildning. Förslaget innehöll även bestämmelser om kunskapskontroller m.m. I åtminstone dessa delar finns intentionerna från förslaget kvar i det gällande direktivet. Svensk rätt har inga särskilda regler om utbildning för yrkesförare utöver bestämmelserna i rådets förordning om harmonisering av viss social lagstiftning och reglerna avseende körkort. Svenska författningsbestämmelser måste införas fullt ut i enlighet med det nya direktivet. EG-lagstiftning av det här slaget kräver en utökning av utbildningskapaciteten i liksom i andra medlemsstater. Det gäller särskilt vidareutbildningen av förare. 18.3Förslaget till nytt körkortsdirektiv överlämnade kommissionen ett förslag till ett nytt körkortsdirektiv. Förslaget innebar att det nuvarande direktivet, revision av det nu gällande direktivet 91/439/EEG om körkort4 skulle revideras på viktiga punkter. Syftet med förslaget till revision var främst att förbättra körkortets skydd mot förfalskningar, att säkerställa fri rörlighet för EU-förare och att förbättra trafik- säkerheten. Här följer exempel på några sådana viktiga ändringar och betydelsen av dessa för svenskt vidkommande:5 3KOM(2003) 621 slutlig. 4EGT L 237, 24.8.1991, s. 1. 5Regeringskansliets faktapromemoria 2003/04:FPM62 av . a)körkortens utseende harmonieras genom att plastkort blir standard. Syftet med ändringen är att det skall bli lättare att förse ett plastkort med skydd mot förfalskning, inkluderande möjlighet att förse korten med ett mikrochip. b)giltighetstiderna för körkort harmoniseras. Alla körkorts- handlingar skall förnyas regelbundet. Dessutom skall körkorts- behörigheten i vissa fall omprövas regelbundet. c)tidsperioderna för medicinska kontroller av yrkesförare harmoniseras. För svensk del innebär de nya kraven att medicinsk prövning måste genomföras med tätare intervaller för personer med s.k. tunga behörigheter. Körkortsutbyte och medicinsk prövning skall enligt direktivförslaget göras för alla yrkesförare, i stället för som gäller i för dem som har fyllt och har tunga behörigheter. har starkt ifrågasatt om tätare takt i utbytet av körkortshandlingar och tätare medicinska kontroller är motiverat av trafiksäkerhetsskäl. d)nödvändiga åtgärder skall vidtas av medlemsstaten för att försäkra sig om att den som ansöker om nytt körkort inte redan har körkort i exempelvis en annan medlemsstat. Sådana kontroller företas i , när så är möjligt, eftersom körkort och inte får utfärdas för den som redan har ett körkort i en annan EES-stat. Ytterligare gemensamma system för informationsutbyte mellan medlemsländerna förordas också. e)en ny körkortskategori införs för mopeder. Vidare föreslås en höjning av minimiåldern för att få köra de mest kraftfulla motorcyklarna och vissa andra ändringar av körkorts- kategorierna och behörighetskraven i syfte att höja trafiksäkerheten. f)en rad förändringar föreslås för att förbättra trafiksäkerheten och nya körkortskategorier införs. Hit hör körkorts- kategorierna C1, dvs. motorfordon för godstransporter med en vikt som överstiger men inte och inte är konstruerad för mer än 8 passagerare utöver föraren. Vidare föreslås körkortskategorin D1 för motorfordon för högst 16 passagerare som inte är längre än . E-behörighet (tung släpvagn) skall kunna kombineras även med dessa nya behörigheter, dvs. C1, C1E, D1 och D1E föreslås som obligatoriska behörighetsalternativ för medlemsstaterna. Minimiåldern för C1 och C1+E föreslås vara , för C och CE , för D1 och D1+E samt för D och DE . Dessa minimiåldrar gäller dock endast för förare som inte har yrkesförarkompetens enligt yrkesförardirektivet. Förare kan således berättigas till körkort med dessa behörigheter i enlighet med yrkesförardirektivet. För del innebär förslaget till körkortsdirektiv fyra nya obligatoriska körkortskategorier och värdet av att införa dessa kategorier har ifrågasatts av . g)Vissa minimikrav på utbildning och kvalifikationer införs för förarprövare. har sett positivt på införandet av gemensamma kompetenskrav för förarprövare, innehållande grundutbildning och återkommande fortbildning. Såsom före- bild åberopas den modell som föreskrivs i yrkesförardirektivet. Förslaget till och rådets direktiv om körkort behandlas fortfarande i . Förslaget behandlades således i . Rådet fattade, i avvaktan på första läsning, beslut om gemensam inriktning . Rådets beslut innebar flera ändringar i förhållande till kommissionens ursprungliga förslag men överens- stämde med detta i de viktigaste dragen. behandlade förslaget i en första läsning . Vid behandlingen antogs närmare hundratalet ändringsförslag, varav närmare hälften helt eller delvis stämmer överens med rådets ändringar. Några kvarstående nyckelfrågor är6 1.ordningen för utbyte av gamla, men ännu existerande körkortsmodeller, 2.ålder och utbildning för körkort A i visst fall, samt 3.hur tunga släpvagnar som får köras med B-körkort. 6 Uppgifterna gäller ett modifierat förslag aktuellt . Stora delar av den svenska yrkestrafiklagstiftningen vilar på rådets direktiv /26/EG av om rätt att yrkesmässigt bedriva person- och godstransporter på väg och om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och behörighetsbevis för att främja ett effektivt utnyttjande av dessa transportörers etablerings- rätt på området för nationella och internationella transporter. Direktivet 96/26/EG omfattar och ersätter bl.a. direktivet 77/796/EEG som gäller bl.a. ömsesidigt erkännande av behörighetsbevis.1Innehållet i direktivet 96/26/EG presenteras i regeringens proposition En reformerad yrkestrafiklagstiftning, prop. 1997/98:63 s. 48 ff. Yrkestrafikregleringen gäller krav på transportföretagen. 19.2Rådets direktiv /26/EG