sou · GTB334 · 2006-01-01 00:00:00 — EG-rätten och rätten till sociala förmåner seende, oberoende av nationalitet och med förbehåll för de uttryck- liga undantag som föreskrivs i det avseendet.19 Till det materiella tillämpningsområdet för gemenskapsrätten hör utövandet av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, vilken föreskrivs i artikel 18.1 i för- draget.20 Rätten till ett existensminimumbidrag enligt belgisk lagstiftning (minimex) har ansetts omfattas av fördragets materiella tillämpningsområde.21 Rent interna förhållanden som inte har någon anknytning till gemenskapsrätten omfattas dock inte.22 Att bestraffa egna medborgare genom att de som utnyttjat rätten till fri rörlighet ges sämre villkor när det t.ex. gäller rätten till sociala förmåner när de återvänder till den egna staten kan också förhindras genom att artikeln åberopas.23 Unionsmedborgarskapet i kombination med det allmänna diskri- mineringsförbudet kan även åberopas av enskilda för att med framgång göra gällande att unionsmedborgare från andra medlems- stater och de egna medborgarna befinner sig i olika situationer och därför skall behandlas på olika sätt.24 I fallet Trojani prövades om en rätt fanns att uppehålla sig i en mottagarstat direkt grundad på artikel 18.1 trots att en person saknade tillräckliga tillgångar till sitt uppehälle. I fallet Man prövades om det fanns en rätt att uppehålla sig i för ett barn och dess vårdnadshavare enligt artikel 18.1 och direktiv /364.25 Ett barn med kinesiska föräldrar hade fötts på och enligt irländsk rätt fått irländskt medborgar- skap. Frågan besvarades med avseende på barnet jakande av domstolen och modern till barnet tillerkändes också en uppe- hållsrätt enligt artikel 18.1 som vårdnadshavare. Domstolen fäste stor vikt vid att barnet fått en adekvat sjukförsäkring och hade tillgångar som var tillräckliga för att barnet inte skulle ligga det sociala bidragssystemet i till last. 19Jfr a. dom ovan D´Hoop, punkt 28 samt Grzelczyk, punkt 31. 20Se bl.a. Bickel och , punkterna 15 och 16, och domen i det ovannämnda målet Grzelczyk, punkt 33 och , punkt 24. 21Se Grzelczyk bl.a., punkt 36. 22Se , punkt 26. 23Se D´Hoop, punkt 31 samt för ett liknande resonemang, dom av i mål C-370/90, , 1992, s. I-4265, punkt 23; svensk specialutgåva, volym 13, s. 19. 24Se dom av i mål C-466/00, Kaba, 2003, s. I-2219, punkt 53. 25Se dom av i mål C-202/02, Man , 2004, s. I-000. EG-rätten och rätten till sociala förmåner 3.3Förordning 1408/71 Förordning 1408/71 bygger på ett antal grundprinciper bl.a. prin- cipen om likabehandling och principen om exportabilitet. Syftet med förordning 1408/71 är att en person som flyttar till ett annat medlemsland inom EU inte skall gå miste om de social- försäkringsrättigheter som personen hade tillgång till i hemlandet. Ett annat syfte är att personer som migrerar inte skall diskrimineras i förhållandet till värdmedlemsstatens medborgare. Likabehand- lingsprincipen framgår av artikel 3 i förordningen. Det krävs inte att man arbetar i ett annat medlemsland för att förordningens regler skall träda i kraft utan det räcker med att man t.ex. åker till ett annat medlemsland på semester. Med principen om exportabilitet menas att sociala förmåner skall betalas ut i bosättningslandet oavsett om rätten till förmånen har förvärvats i en annan medlemsstat. Principen framgår av artikel 10 i förordningen. En annan viktig princip är principen om sammanläggning. Den framgår av artikel 42 i EG-fördraget och innebär att vid beräkning av kvalifikationstider för bibehållande av förmåner och för beräk- ning av förmånernas storlek skall alla de perioder som beaktas i de olika nationella ländernas lagstiftning läggas samman. Förordning 1408/71 omfattar numera en vid personkrets näm- ligen arbetstagare (anställda och egenföretagare) som är med- borgare i en medlemsstat eller ett tredje land, statslösa eller flyk- tingar som är bosatta inom en medlemsstats territorium och omfattas av lagstiftningen i en eller flera medlemsstater, samt deras familjemedlemmar och efterlevande (artikel 2). Den gäller också efterlevande till anställda och egenföretagare oavsett de senares medborgarskap, samt offentligt anställda och personer som be- handlas som sådana enligt den tillämpliga lagstiftningen. Vidare omfattar förordning 1408/71 personer som studerar eller deltar i yrkesutbildning och deras familjemedlemmar. Begreppet arbetstagare omfattar i princip alla personer, oavsett om de är yrkesverksamma eller inte, som är försäkrade i enlighet med en eller flera medlemsstaters lagstiftning om social trygghet. Tredjelandsmedborgare likställs med förvärvsverksam EU-med- EG-rätten och rätten till sociala förmåner borgare under förutsättning att tredjelandsmedborgare flyttar från en medlemsstat till en annan för att förvärvsarbeta.26 Endast en liten grupp omfattas inte av förordning 1408/71 näm- ligen personer som aldrig förvärvsarbetat eller som inte uppfyller de kriterier som ställs på olika personkategorier. Huvudregeln är att en arbetstagare skall omfattas av lagstift- ningen i en medlemsstat (single state rule). Tillämplig lagstiftning i ett enskilt fall, dvs. vilket land som skall utge eller betala social- försäkringsförmåner eller den kompetenta eller behöriga staten bestäms enligt särskilda regler. I de flesta fall är arbetslandets lagstiftning också tillämplig lagstiftning (lex loci ). Lagvals- reglerna innebär att staterna själva inte helt och hållet kan bestämma under vilka förutsättningar förmåner skall utgå. Lagvals- reglerna garanterar dock inte att en person alltid skall ha rätt till socialförsäkringsförmåner enligt något lands system. Det är fort- farande upp till medlemsstaternas lagstiftning att bestämma vilka villkor som skall gälla för anslutning till det nationella social- försäkringssystemet. Uppfyller en person inte de krav som ställs enligt den nationella rätten på t.ex. ålder är förordning 1408/71 inte tillämplig. Medlemsstaterna får dock inte, i egenskap av arbetsland, åberopa vilka villkor som helst för rätten till socialförsäkrings- förmåner. Ett villkor om att en person måste vara bosatt inom landets territorium för att rätt till en socialförsäkringsförmån skall föreligga är således i princip inte tillåten. Detta följer bl.a. av får inte heller förekomma andra villkor som är diskriminerande mot medborgare från andra medlems- länder. Specifika regler tillämpas för olika grenar av social trygghet enligt artikel 4.1. Förordningen täcker i princip de försäkringar och bidragssystem som täcks av 3 kap. socialförsäkringslagen (1999:799). Förmånsslagen är följande. Förmåner vid sjukdom och moderskap (a), invaliditet (b), ålderdom (c), förmåner till efter- levande (d), förmåner i anledning av olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar (e), dödsfallsersättningar (f), förmåner vid arbets- löshet (g) och familjeförmåner (h). Domstolen har givit de olika förmånsslagen en särskild EG-rättslig innebörd. 26Rådets förordning (EG) nr 859/2003 av om utvidgning av bestäm- melserna i förordning (EEG) nr 1408/71 och förordning (EEG) nr 574/72 till att gälla de medborgare i tredje land som enbart på grund av sitt medborgarskap inte omfattas av dessa bestämmelser. 27Se dom av i mål C-2/89, , 1990, s. I-1755, jfr dock vad som sägs nedan om särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner. EG-rätten och rätten till sociala förmåner Uppräkningen i artikel 4.1 är uttömmande. Detta innebär att en gren av social trygghet som inte nämns där inte omfattas av för- ordningen, även om grenen skulle ge förmånstagaren en i lag fastställd ställning som medför rätt till en förmån.28 Förmånerna kan vidare utgå antingen som kontant- eller vård- förmåner. Enligt artikel 4.1 a omfattar förordningen bl.a. förmåner vid sjuk- dom och moderskap. Förmåner vid sjukdom och moderskap kan antingen utgöra vårdförmåner eller kontantförmåner. Exempel på vårdförmåner är hälso- och sjukvård, mödra- och barnhälsovård, tandvård och läkemedel. Kontantförmåner är förmåner som kom- penserar för inkomstbortfall på grund av sjukdom eller moderskap. För att räknas som en vårdförmån behöver förmånen inte nöd- vändigtvis bestå av vård, utan kan även innefatta återbetalning av medicinska kostnader. Det finns inga specifika regler om vårdför- måner vid invaliditet utan dessa behandlas på samma sätt som vårdförmåner vid sjukdom eller moderskap. Klassificeringen av en förmån som en vårdförmån vid invaliditet eller som en vårdförmån vid sjukdom eller moderskap har därmed mindre betydelse. Det har betydelse om en förmån blir klassificerad som en vårdförmån eller kontantförmån. Om fråga är om en vårdförmån kan förmånen utgå till personer som är bosatta i ett annat EU-land om de arbetar i . Bedömningen av om vårdförmånen skall utgå görs enligt bosättningslandets lagstiftning men förmånen bekostas av arbetslandet. En person, som i bosättningslandet har tillerkänts en insats som omfattas av förordning 1408/71, har således rätt att få insatsen bekostad av om han eller hon arbetar här. Om han eller hon sedan flyttar till ett annat land där motsvarande insats inte finns, är som arbetsland inte längre betalningsskyldigt för insatsen. Om det i stället är fråga om en kontantförmån (exportabiliteten29 av kontantförmåner regleras i förordningens artikel 10) och en person som bor och arbetar i flyttar till ett annat EU-land 28Se bl.a. dom av i mål C-25/95, , 1996, s. I-3745, punkt 22. 29Med exportabilitetsprincipen avses att insatser som en person har blivit berättigad till genom tillämpning av en medlemsstats lagstiftning skall betalas ut även om denna person bor i ett annat medlemsland. Staten som betalar ut förmånen kan inte uppställa bosättnings- villkor och förmånen blir därmed exportabel. EG-rätten och rätten till sociala förmåner skall rätten till förmånen bedömas enligt svensk lagstiftning och skall också bekosta förmånen även när personen flyttat från . Man brukar tala om att kontantförmånerna är exportabla. Särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner Särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner regleras i artikel 4.2a i förordningen och är varken traditionella socialbidrag eller social- försäkringsförmåner, utan de är avsedda för särskilda områden såsom vård för funktionshindrade eller förebyggande av fattigdom. Förmånerna omfattas, om de är förtecknade i specialbilaga II a till förordningen, av särskilda samordningsbestämmelser och kan endast betalas ut i den medlemsstat som beviljar dem och kan inte exporteras av en förmånstagare till en annan medlemsstat.30 Men en EU-medborgare som flyttar till en annan medlemsstat har rätt till den statens särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner, trots att dessa kanske inte är likvärdiga med förmåner som kan utgå i det egna landet. Medlemsstaternas skyldigheter att anmäla nationella lagstift- ningar m.m. Enligt artikel 5 i förordningen åligger det medlemsstaterna att närmare ange vilken lagstiftning som omfattas av artiklarna 4.1 och 4.2. Regeringen har beslutat att bl.a. assistans- ersättning enligt omfattas av artikel 4.1 och 4.2 i förordning 1408/71 och som särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner anmält bl.a. handikappersättning enligt lagen (1962:381) om allmän försäk- ring och vårdbidrag enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, förmåner som regleras i lagen (1998:703) om handikapp- ersättning och vårdbidrag. har meddelat två domar rörande icke avgiftsfinansierade särskilda förmåner som ingår i bilaga II a, Jauch C-215/99 och Leclère och Deaconescu C-43/99.31 30Emma föreslår i Fri rörlighet och social trygghet, s. 130, att en lös- ning hade varit att klassificera som en särskilt icke avgiftsfinansierad förmån. De hän- visar till National Report , s. 19, och anför att liknande förmåner från andra länder har blivit erkända som särskilt icke avgiftsfinansierade förmåner. 31Se tidigare nämnda Jauch och dom av i mål C-43/99, Leclère och Deaconescu, 2001, s. I-4265. EG-rätten och rätten till sociala förmåner Europeiska kommissionen har i en till regeringen ställd formell underrättelse daterad satt i fråga om den svenska lagstiftningen om handikappersättning och vårdbidrag tillsammans med kravet på bosättning i enligt den svenska socialförsäkringslagstiftningen är förenlig med gemenskapslagstift- ningen och då särskilt förordning 1408/71.32 Kommissionen anser att den svenska handikappersättningen skall hänföras till förmånerna i artikel 4.1 a i förordning 1408/71 nämligen förmåner vid sjukdom och moderskap och därvid utgöra en kontantförmån vid sjukdom och inte en vårdförmån. I fråga om vårdbidraget anser kommissionen att bidraget mot bakgrund av Leclère och Deaconescu-målet skall anses vara en generell familjeförmån enligt artikel 4.1 h i förordning 1408/71. De svenska förmånerna handikappersättning och vårdbidrag skulle således med kommissionens synsätt utgöra sådana förmåner som kan exporteras. 3.3.1Relationen mellan förordning 1408/71 och förordning 1612/68 En förmån som inte omfattas av förordning 1408/71 kan som nämnts inledningsvis i stället omfattas av förordning 1612/68. Skillnaden är att trygghetsförmåner enligt förordning 1408/71 avser vissa inom EG-rätten bestämda socialförsäkringsförmåner medan sociala förmåner är ett vidare begrepp och inkluderar i princip alla förmåner som har någon social betydelse. Person- kretsen enligt förordning 1408/71 är en annan och vidare än personkretsen enligt förordning 1612/68. Arbetstagarbegreppet skiljer sig också åt mellan förordningarna. Förordning 1612/68 omfattar endast arbetstagare och deras familjemedlemmar och t.ex. inte egenföretagare. I fråga om likabehandling med värdmedlems- statens medborgare när det gäller sociala förmåner är förordning 1612/68 ytterligare inskränkt eftersom artikel 7 i förordningen endast täcker arbetstagare som utövar en faktisk anställning medan t.ex. arbetssökande inte täcks. Även andra skillnader finns mellan rättsakterna. 32 Kom:s ref. SG Greffe (2004), D/205038, ärendenummer /2159. EG-rätten och rätten till sociala förmåner 3.4Förordning 1612/68 Förordning 1612/68 grundar sig på artikel 39 i EG-fördraget. Den består av 48 artiklar. I det följande kommer endast artiklarna 1 12 att beröras. Artiklarna 10 och 11 upphävs och ersätts då av frirörlighetsdirektivet. Artiklarna 1-12 återfinns i del 1 av förordning 1612/68, som reglerar Anställning och arbetstagarnas familjer. Del 1 består i sin tur av två avdelningar. Artiklarna 1-6 i Avdelning I Rätt till anställning avser att säkerställa arbetstagares rätt till anställning inom hela EU på samma villkor som gäller för medborgare i värd- landet. Genom bestämmelserna förbjuds såväl direkt som indirekt diskriminering på grund av nationalitet vid rekrytering och anställ- ning. Avdelning II Anställning och likabehandling innehåller artik- larna 7-12. Enligt artikel 10 har arbetstagaren rätt att ta med sig sina familjemedlemmar och bosätta sig tillsammans med dem i värdlandet och enligt artikel 11 har arbetstagarens make/maka och barn rätt att ta anställning inom hela värdlandets territorium, även om de inte är medborgare i någon medlemsstat. Av artikel 12 följer en rätt till utbildning som innefattar en rätt till likabehandling med den nationella arbetstagarens barn i fråga om rätt till studiestöd. Personkretsen är arbetstagare och deras familjemedlemmar. Egenföretagare omfattas således inte. För arbetssökande är förord- ningen tillämplig såvitt avser bestämmelserna om rätt till tillträde till anställning i artiklarna 1 6. I artikel 7 säkerställs arbetstagares rätt till likabehandling i fråga om anställnings- och arbetsvillkor samt när det gäller sociala och skattemässiga förmåner. Denna bestämmelse gäller endast arbets- tagare som har en faktisk anställning och således inte arbets- sökande.33 33 Arbetssökande har dock på annan rättslig grund, artikel 18.1 i kombination med artikel 39 där likabehandlingsprincipen kommit till uttryck, givits rätt till likabehandling (punkt 63). EG-rätten och rätten till sociala förmåner 3.4.1Likabehandling enligt artikel 7.2 Av artikel 7.2 följer att en arbetstagare skall åtnjuta samma sociala och skattemässiga förmåner som landets medborgare. Det är inte nödvändigt att en arbetstagare är bosatt på värd- medlemsstatens territorium för att kunna åberopa likabehandlings- principen enligt artikel 7.2. Även s.k. gränsgångare som arbetar i en medlemsstat och bor i en annan medlemsstat har således rätt till sociala förmåner från det förstnämnda landet.34 Diskriminering innebär som tidigare nämnts en negativ sär- behandling som inte är sakligt motiverad. Den kan bestå i att liknande situationer behandlas olika eller att olika situationer behandlas på samma sätt.35 Typiskt sett är det förbjudet med villkor som gör det lättare för värdmedlemsstatens arbetstagare att erhålla en förmån än vad det är för en migrerande arbetstagare. Särskilda kvalifikationsvillkor om att en förmån endast kan åtnjutas efter en viss tids vistelse i ett land är således inte tillåtna.36 3.4.2Vad menas med social förmån? Det gemenskapsrättsliga begreppet social förmån skall inte tolkas restriktivt. Avgörande för om en förmån klassificeras som en social förmån eller inte är om förmånen kan bidra till integrationen av arbetstagaren och dennes familj i värdmedlemsstaten eller under- lätta deras rörlighet inom EU. Det görs därvid ingen jämförelse med under vilka betingelser sociala förmåner utgår i hemlandet. Fråga är om en social förmån enligt artikel 7.2 i förordning 1612/68 om rättigheten utgår på grund av den objektiva ställningen som arbetstagare eller enbart på grund av bosättning i landet. Såväl ekonomiska som icke-ekonomiska förmåner kan omfattas av artikel 7.2. Beviljandet av uppehållstillstånd för en sambo till en migrerande arbetstagare, ersättning för begravningskostnader, rätten att använda sitt eget modersmål vid förhandlingar inför domstol m.m. har ansetts utgöra sociala förmåner enligt artikel 7.2. En förmån som endast utgår på grund av nationellt erkännande till personer som slogs för de allierade 34Se dom av i mål C-57/96, Meints, 1997, s. I-6689 och Meeusen. 35Se , punkt 30. 36Jfr SOU 1993:115 Social trygghet och EES, s. 242 243. EG-rätten och rätten till sociala förmåner ansågs däremot inte som en förmån som uppfyller kriterierna enligt artikel 7.2 i förordningen.37 Arbetstagarbegreppet enligt förordning 1612/68 är ett gemen- skapsrättsligt begrepp vars innebörd inte behöver sammanfalla med innebörden av arbetstagarbegreppet enligt andra rättsakter.38 Arbetstagarbegreppet i förordning 1612/68 skall inte tolkas restrik- tivt. Helt utanför begreppet faller aktiviteter som överhuvudtaget inte är ekonomiska till sin natur som t.ex. utövandet av sport på amatörnivå eller verksamhet för att återanpassa personer till arbetslivet.39 Som angetts inledningsvis har domstolen för att det skall vara fråga om ett arbetsförhållande endast ställt upp det kriteriet att det är fråga om en person som mot ersättning utför arbete åt en annan person under dennes ledning.40 Ytterligare krav eller villkor för att en person skall kvalificeras som arbetstagare än de nämnda får inte uppställas i den nationella lagstiftningen. I fallet konstaterades t.ex. att det inte var tillåtet att uppställa krav på att en anställning varat viss tid.41 Domstolen anförde följande i , punkt 22. Det är nödvändigt att slå fast att det inte ställs några ytterligare villkor i gemenskapsrätten som måste uppfyllas för att en person skall kunna anses som arbetstagare. Medlemsstaterna får därför inte ensidigt ställa som villkor för att bevilja de sociala förmåner som avses i artikel 7.2 i ovannämnda förordning att den berörda personen skall ha förvärvsarbetat . Varje person som utför ett verkligt och faktiskt arbete, med undan- tag av arbete som utförs i så liten omfattning att det framstår som marginellt och sidoordnat, skall betraktas som en arbetstagare. Genom att arbetet skall vara verkligt och faktiskt utesluts fiktivt 37Se dom av i mål 207/78, Even, 1979, s. 2019. 38Det finns avgöranden från domstolen som åberopats i olika sammanhang till stöd för att det skulle räcka med att arbeta för att en person skulle kvalificeras som arbetstagare enligt förordning 1612/68. Dessa avgöranden rör dock inte arbetstagar- begreppet i förordning 1612/68:s mening nämligen fallen Rinner-Kühn, dom av i mål 171/88, 1989, s. 2743, och . 39Jfr Kapteyn, Introduction to the of Communities, s. 702, och se dom av i mål 344/87, Bettray, 1989, s. 1621. 40Se bl.a. Lawrie-Blum, punkterna 16 och 17, Meeusen, punkt 13 och , punkt 26. 41Se , punkt 22. EG-rätten och rätten till sociala förmåner Till verkligt och faktiskt arbete räknas deltidsarbetare och även arbete som utförs t.ex. av lärlingar. Även studenter som varit arbetstagare kan åberopa artikeln om det finns ett samband mellan studierna och arbetet.42 Däremot saknar anställningsförhållandets sui generis-karaktär enligt nationell rätt betydelse vid bedömningen av om en person skall betecknas som arbetstagare i gemenskapsrättslig mening. Samma sak gäller den berördes produktivitetsnivå, varifrån medlen till ersättningen kommer och om lönenivån är låg.43 Bedömningen av arbetstagarbegreppet skall grundas på objektiva kriterier och domstolen skall göra en helhetsbedömning av alla de omständigheter i målet som avser såväl arten av de aktuella verk- samheterna som arbetsförhållandet i fråga.44 Hänsyn kan t.ex. tas till hur länge verksamheten pågått.45 Det har t.ex. godtagits att den nationella domstolen vid bedömningen av om en praktikanttjänst- kan anses utgöra en verklig och faktiskt verksamhet kan beakta om personen ifråga har arbetat tillräckligt många timmar för att kunna bli förtrogen med arbetet.46 Det förhållandet att en person endast arbetar ett begränsat antal timmar kan enligt dom- stolen vara en indikation på att arbetet i själva verket är marginellt och sidoordnat.47 En på förhand tidsbegränsad anställning har ansetts tillräcklig för att en person skall anses som arbetstagare.48 När det gäller kriteriet att ersättning skall utgå kan en person som arbetar deltid och som därför endast får en lön som är lägre än den existerande minimilönen ändå betraktas som arbetstagare. En viktig princip har ansetts vara att det inte fick göras någon åtskill- nad mellan personer som nöjer sig med sina inkomster från en sådan verksamhet och de som kompletterar dessa inkomster med andra inkomster som härrör från tillgångar eller från arbete som utförs av en annan medföljande familjemedlem.49 42Se dom av i mål 39/86, Lair, 1988, s. 3161, svensk specialutgåva, volym 9, s. 475. 43Se Trojani, punkt 16. 44Se dom av i mål C-413/01, Ninnie-Orasche, 2003, s. I-0000, punkt 27. 45Se dom av i mål C-357/89, Raulin, 1992, s. I-1027, punkt 14. 46Se dom av i mål C-3/90, Bernini, 1992, s. I1071, punkt 16. 47Jfr Raulin ovan. 48Se Ninni-Orasche, punkt 32. 49Se dom av i mål 53/81, , 1982, s. 1035, svensk specialutgåva, volym 6, s. 335, punkt 16. EG-rätten och rätten till sociala förmåner När det gäller deltidsarbete betonade domstolen följande i , punkt 17. Det bör dock påpekas att även om deltidsarbete inte är uteslutet från tillämpningsområdet för bestämmelserna om fri rörlighet för arbetstagare, så omfattar dessa bestämmelser endast utförande av faktiskt och verkligt arbete och utesluter arbete som utförs i så pass liten omfattning att det framstår som ett marginellt komplement. Det framgår nämligen såväl av formuleringen av principerna om fri rörlighet för arbetstagare som av den plats som dessa regler har i fördraget som helhet att dessa bestämmelser endast garanterar fri rörlighet för personer som är verksamma eller önskar vara verksamma med ekonomiska aktiviteter. Även den som får lön i form av kost och logi kan betraktas som arbetstagare. Så befanns vara fallet i Steymann-fallet som handlade om medlemmar i ett Bhagwansamfund kunde anses som arbets- tagare. Samfundet tillgodosåg medlemmarnas materiella behov mot att visst arbete utfördes.50