sou · GTB354d4 · 2006-01-01 00:00:00 — Utslussningen skall enligt vad kommittén tidigare föreslagit börja redan inne i anstalt genom överflyttning till öppnare förhållanden. En naturlig väg att fortsätta utslussningen är att bevilja den dömde permission. Någon enstaka gång kan det vara lämpligare att låta den dömde få frigång innan han eller hon får nattpermission. Om förutsättningar finns kan den dömde sedan medges vårdvistelse. Någon särskild minimitid för detta skall inte finnas. I allmänhet bör dock halva strafftiden ha avtjänats. Finns det inte något behov av särskild vård kan istället frigång, vistelse i halvvägshus eller frigivningsboja komma i fråga. Boende i halvvägshus bör kunna förenas med frigång eller frigivningsboja. De särskilda utslussningsåtgärderna skall avslutas med beslut om villkorlig frigivning. Finns det alltjämt behov av stöd och kontroll för att minska risken för att den dömde skall utöva brottslig verksamhet skall den dömde ställas under övervakning. När övervakningen upphör återstår en viss prövotid för den dömde. Gör han eller hon sig skyldig till nya brott kan den villkorligt medgivna friheten förverkas. I annat fall är verkställigheten till fullo avtjänad vid prövotidens slut. Något förbud att kombinera olika utslussningsåtgärder skall inte finnas, men som regel bör det inte ske i andra fall än som ovan angetts. Kommitténs förslag och bedömning: Bestämmelser om andra utslussningsformer införs inte. Antalet verkställighets- och utslussningsformer måste vara begränsat för att inte systemet skall bli alltför svåröverskådligt och besvärligt att hantera och därigenom också riskera att bli rättsosäkert. Det finns också en gräns för i vilken omfattning dömda kan vistas utanför anstalt innan fängelsestraffet får en helt annan innebörd. Det har funnits förslag från olika håll om inrättande av nattanstalter, veckoslutsfängelse och daganstalter. Sådana verk- ställighetsformer finns på andra håll i världen. I t.ex. har införts möjligheter att avtjäna fängelsestraff i anstalt på regelbundet eller oregelbundet återkommande tider. Kommittén har föreslagit vidgade möjligheter till vistelse utanför anstalt genom att utöka tillämpningsområdet för frigång och införa kontrollerat boende som ny utslussningsform. Utrymmet att ytterligare utöka möjligheten får anses begränsat. Genom de utökade möjligheterna kan den dömde få vistas utanför anstalt . Han kan också få vistas utanför anstalt under nattetid och vara ålagd vissa sysselsättningsåtgärder . Behovet av dag- och nattanstalter får därför i viss mån anses tillgodosett. Genom utökad frigång finns också möjlighet för intagna att i enskilda fall vistas i anstalt enbart under veckoslut eller på återkommande tider. Kommittén anser med hänsyn till detta att det inte finns skäl att införa ytterligare utslussningsformer. Kommittén vill emellertid peka på att verkställighet eller oregelbunden verkställighet skulle kunna anses utgöra en tillräckligt ingripande påföljd och ändå medföra att den dömde fick möjlighet att bibehålla arbete m.m. En särskild sådan verkställighetsform ställer dock krav på effektivt utnyttjande av befintliga resurser och väl fungerande praktiska arrangemang. Om erfarenheterna från liknande verksamhet i visar sig goda skulle det kunna vara lämpligt att även här pröva detta i en försöksverksamhet. 28Tillstånd till tillfällig vistelse utanför anstalt av särskilt ömmande skäl m.m. Kommitténs förslag och bedömning: En intagen kan få tillstånd att tillfälligt vistas utanför anstalt om det finns särskilt ömmande skäl. Kriminalvården skall bestämma vilka villkor och vilken kontroll som skall gälla för sådan vistelse utanför anstalt. Nuvarande bestämmelser om möjlighet att ge medicinsk vård utanför anstalt ändras inte. Vistelse utanför anstalt får även ske för att transportera den dömde mellan olika anstalter samt till och från domstolar och andra myndigheter där den intagne skall befinna sig. Kriminalvården skall se till att en intagen vid transport inte utsätts för onödig uppmärksamhet. Någon särskild lagreglering om detta behövs inte. Kriminalvården skall vidare se till att de fysiska gränser som verksamheten bedrivs inom är klart definierade. Särskild permission kan enligt kriminalvårdens föreskrifter bl.a. beviljas för att besöka närstående som är svårt sjuk eller för närvaro vid närståendes begravning och för att motverka skadeverkningar av ett långt frihetsberövande. I 37 § KvaL finns bestämmelser om särskild permission som reglerar möjligheten till vistelse utanför anstalt om den dömde behöver hälso- och sjukvård som inte kan ges i anstalt. Det är enligt kommittén självklart att vistelse utanför anstalt av sådana synnerligen ömmande skäl bör kunna beviljas även . Kriminalvården har möjlighet att ställa upp de villkor och den kontroll som behövs för utevistelsen. De närmare föreskrifter som behövs för tillämpningen kan meddelas av kriminalvården. Något krav på att den intagne skall befinna sig på en viss nivå i förmånssystemet för att kunna komma ifråga kan inte finnas. Även intagna på grundnivån skall således kunna beviljas tillstånd för att t.ex. närvara vid nära anhörigs begravning. Tillstånd till tillfällig vistelse utanför anstalt av särskilt ömmande skäl m.m. Av 37 § KvaL följer att en intagen som behöver hälso- och sjukvård skall vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Om erforderlig undersökning och behandling inte kan eller bör ske inom anstalten bör den allmänna sjukvården anlitas. Om det behövs får intagen föras över till allmänt sjukhus. Om det finns anledning, skall den som vistas utanför anstalt stå under bevakning eller vara underkastad särskilda föreskrifter. Tilläggas kan att det ankommer på kriminalvården att se till att hälso- och sjukvård finns till hands i sådan omfattning att ordnings- och säkerhetsriskerna minimeras. Den dömde behöver vid bl.a. förflyttning transporteras mellan olika anstalter. Kriminalvården kan också vara skyldig att transportera den dömde till och från domstolar för rättegång eller till och från myndigheter och sjukhus. Vistelse utanför anstalt som sker vid sådan transport får givetvis äga rum. Enligt kommitténs mening har bestämmelserna i fått en lämplig utformning som tillgodoser såväl den intagnes intresse av att få vistas utanför anstalten av särskilda skäl som ordnings- och säkerhetsskäl. Bestämmelserna bör därför kunna föras över i sak oförändrade till den nya lagen. Av främst lagtekniska skäl har kommittén emellertid valt att använda benämningen permission endast för de kortvariga vistelser utom anstalt som är att betrakta som utslussning. På samma sätt som enligt nuvarande lagstiftning skall tiden utanför anstalt i nu angivna fall räknas in i verkställighetstiden, om inte särskilda skäl talar emot det. Sådana särskilda skäl kan vara att den dömde simulerat sjukdom eller ägnat sig åt annat än det som permissionen beviljades för. Enligt 43 § KvaL skall det vid transport av en intagen tillses att den intagne inte utsätts för obehörigas uppmärksamhet. Det måste anses vara en självklar princip inom svensk kriminalvård att inte utsätta den dömde för kränkande behandling. Någon särskild lagbestämmelse om själva transporten kan dock inte anses nödvändig utan det ankommer på kriminalvården att se till att transporten sker på ett diskret sätt. Bestämmelsen kan därför utgå. Av 43 § KvaL följer också att den intagne får beläggas med fängsel vid transport eller annan vistelse utanför anstalten om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. Kan det befaras att transport medför skada för den intagnes hälsa, skall läkares medgivande till transporten inhämtas. Tillstånd till tillfällig vistelse utanför anstalt av särskilt ömmande skäl m.m. Enligt 61 a § får KVS förordna en väktare i ett auktoriserat bevakningsföretag att utföra bevakningsuppdrag när intagen vistas utanför anstalten. KVS kan delegera beslutsbefogenheten till lokal kriminalvårdsmyndighet. Dessa bestämmelser bör kunna föras över till den nya lagen utan annan ändring än att kriminalvårdens befogenheter görs organisa- tionsoberoende. Det kan förekomma att anstalten anordnar arbete eller liknande sysselsättning för den dömde utanför vad som har klassificerats som anstaltsområde, t.ex. på ett jordbruk eller skogsbruk. Något lagstöd för denna verksamhet finns inte och behöver enligt kommitténs mening inte införas. Enligt kommitténs mening bör kriminalvården se till att det område där de intagna kan komma att vistas noga definieras. De intagna måste också noga ha klart för sig var gränserna går. Kriminalvården äger inte sina fastigheter men det kan inte anses att det finns något hinder mot att anse arbetsområdet falla in under anstaltsområdet. Detta måste dock noga klargöras i anstalts- föreskrifterna. Transport mellan det egentliga anstaltsområdet och verksamhetsstället bör som nämnts vara tillåten. Kriminalvård i frihet infördes i genom en lag om villkorlig straffdom och en lag om villkorlig frigivning. Villkorlig dom kunde komma i fråga endast vid dom till straffarbete eller fängelse . Villkorlig frigivning var fakultativ och kunde komma ifråga endast för den som undergått straffarbete . Vid såväl villkorlig dom som villkorlig frigivning var den villkorligt dömde respektive frigivne underkastad en prövotid. Den villkorligt frigivne skulle stå under tillsyn av polismyndigheten. Tillämpningsområdet för lagarna utvidgades efter hand. Från att ursprungligen ha haft karaktären av en villkorlig straffeftergift kom den villkorliga domen att även ge möjlighet till ett mer ingripande reaktionsmedel med utökat inslag av stöd och kontroll. trädde en ny lag (SFS 1939:314; jfr SFS 1943:730) i kraft med möjlighet för domstol att förena den villkorliga domen med särskilda föreskrifter om den dömdes förhållanden , t.ex. om arbete och bostad. Den villkorligt dömde skulle också stå under övervakning, såvida det inte av särskilda skäl kunde antas att han ändå kunde låta sig rätta. trädde också en ny lag om villkorlig frigivning (SFS 1943:691) i kraft med motsvarande möjlighet att förordna om särskilda föreskrifter efter villkorlig frigivning. Det öppnades också möjlighet för beslut om att den dömde inte skulle stå under tillsyn. Av 1939 och lagar följde att den villkorligt dömde eller frigivne skulle iaktta vissa allmänna regler om gott uppförande. Han eller hon skulle föra ett ordentligt och ostraffligt leverne, undvika dåligt sällskap och bemöda sig om utväg till försörjning på lovlig väg. Vidare skulle han eller hon göra vad som stod i dennes förmåga att betala eventuellt skadestånd på grund av brottet. Han eller hon var också skyldig att hålla övervakaren eller tillsynsmannen underrättad om bostad och arbete samt på kallelse inställa sig hos och efter anvisningar hålla kontakt med denne. De särskilda föreskrifter som kunde komma ifråga var i huvud- sak samma vid såväl villkorlig dom som villkorlig frigivning. Det gällde vistelseort, bostad, arbete, utbildning, användning av fritid, avhållsamhet från bruk av rusdrycker samt inskränkningar i förfogandet över arbetsförtjänst och andra tillgångar. I samband med införande av lag om villkorlig dom inrättades en liten statlig organisation av skyddskonsulenter och skyddsassistenter. Allmän underrätt utgjorde övervakningsdomstol och utövade tillsyn över skyddskonsulentorganisationens övervak- ning. Övervakningsdomstolen kunde förordna övervakare, om detta inte skett tidigare samt ändra eller upphäva meddelade föreskrifter. Vidare kunde övervakningsdomstolen vidta åtgärder om den dömde åsidosatte vad som ålåg honom eller henne. Många av övervakningsdomstolens befogenheter kunde delegeras till övervakningsnämnd. kunde tillsättas av allmän domstol och en av de tre ledamöterna skulle vara lagfaren befattningshavare vid domstolen. För tillsynen över villkorligt frigivna ansvarade enligt lag skyddskonsulent. Om den frigivne åsidosatt sina åligganden kunde dock Fångvårdsstyrelsen besluta om varning, förlängning av prövotiden och nya föreskrifter. I sista hand kunde den villkorligt medgivna friheten förverkas. Förverkandeförklaring kunde också meddelas av domstol vid nya brott. En sådan förklaring innebar att den dömde togs in på nytt i anstalt. 1939 och lagar kompletterades med kungörelser om tillämpningen och med instruktioner för skyddskonsulenter och tillsynsmän. I Strafflagberedningens slutbetänkande Skyddslag (1956:55) föreslogs en kodifiering av ett stort antal spridda lagar till en samlad lag om skydd mot brott. Den föreslagna skyddslagen inne- höll bestämmelser om samtliga brottspåföljder. Strafflagbered- ningen framhöll att den villkorliga domen utvecklats till att kunna ha mycket olika innebörd i skilda fall. Därvid föreslogs att den villkorliga domen skulle delas upp i flera institut. I sak föreslogs dock nära nog samma bestämmelser som i 1939 och lagar. Den nya villkorliga domen skulle förbehållas tillfällighets- brottslingar som hade en så god prognos att särskilda åtgärder inte var nödvändiga. Den villkorliga domen utformades i enlighet med detta som en villkorlig påföljdseftergift och kunde inte kombineras med övervakning. För att öka användningsområdet kunde den kombineras med böter. Vid sidan av den villkorliga domen föreslogs bestämmelser om en ny självständig påföljd, skyddstillsyn. Denna påföljd kunde väljas om den dömde borde vara underkastad övervakning och eventuellt särskilda föreskrifter. Strafflagberedningen föreslog vidare att reglerna om villkorlig frigivning skulle återfinnas i lagens kapitel om fängelsestraff. Enligt beredningens förslag skulle domstolarna befrias från befattningen med kriminalvård i frihet. Övervakningen skulle utövas av skyddskonsulent eller annan fackutbildad person. Vid sin sida skulle de ha privatpersoner, tillitsmän, som skulle utgöra stöd och hjälp till den dömde. De särskilda föreskrifterna skulle inte meddelas av domstol, utan av en lokal tillsynsnämnd som motsvarade dåvarande lokala övervakningsnämnder. Tillsyns- nämnderna skulle handha kriminalvården i frihet och ha vidsträckta befogenheter, bl.a. vad gäller att förordna övervakare samt besluta om, ändra och upphäva särskilda föreskrifter. Vid en dom till skyddstillsyn skulle alltså inte rätten kunna meddela några särskilda föreskrifter. Strafflagberedningens förslag om en samlad reglering av påföljderna kom att införas som en tredje huvudavdelning i istället för i en särskild skyddslag. De lokala nämnderna, för vilka benämningen övervakningsnämnder ansågs kunna behållas, gavs vida befogenheter att besluta om kriminal- vården i frihet såväl vid skyddstillsyn som villkorlig frigivning. Domstol och fångvårdsmyndigheter gavs dock även i fortsätt- ningen möjlighet att meddela närmare föreskrifter om utform- ningen av kriminalvård i frihet. med trädde också en ny lag om behandling i fångvårdsanstalt i kraft . Någon motsvarande lag för verkställighet av kriminalvård i frihet infördes inte. Vid sidan av reglerna i gavs närmare riktlinjer för sådan verkställighet istället i instruktioner och kungörelser. Efter införandet av KvaL tillkom en ny frivårds- förordning. Den nu gällande förordningen (1998:642) om verk- ställighet av frivårdspåföljder trädde ikraft . Lagstiftningen skärptes i viss mån 1983 genom t.ex. snabbare igångsättning av övervakningen och ett mera konsekvent bruk av sanktionssystemet vid misskötsamhet. Själva tillämpningsområdet för kriminalvården i frihet har utvidgats framförallt genom möjlighet för domstol att kombinera skyddstillsyn med föreskrift om särskild behandlingsplan () och samhällstjänst (i hela landet). kan domstol även bestämma att villkorlig dom skall kombineras med samhälls- tjänst. Bestämmelserna om samhällstjänst och särskild behandlings- plan fördes in i . permanentades också försöksverksamheten med kort- tidsboja. Bestämmelserna om sådan övervakning gavs i en särskild lag med tillhörande förordning och skiljer sig från den övriga systematiken för kriminalvård i frihet genom att de innehåller detaljerade lagbestämmelser om hur övervakningen skall utformas. Även om bestämmelserna om skyddstillsyn och villkorlig frigivning har förändrats i förhållandevis mycket liten utsträckning har det skett stora förändringar i frivårdsorganisationen. Från början rådde en strikt uppdelning mellan organisationen för anstalt och frivård och som tidigare nämnts var skyddskonsulent- organisationen inledningsvis mycket liten. genomförande tvingade dock fram en väsentlig förstärkning av skyddskonsulentorganen som fortsatte , i synnerhet åren kriminalvårdsreform. Under 1970- talet fick också frivården ansvar för personundersöknings- verksamheten, frigivningsarbetet på lokalanstalter och kurativt arbete på häkten. övertog frivården övervakningsnämndernas roll som ledningsorgan för frivårdens arbete. Ansvaret för samordning och tillsyn föll primärt på kriminalvårdsdirektören i den regionala organisation som hade tillkommit. Övervakningsnämnderna behöll de domstolsliknande arbetsuppgifterna medan arbetsupp- gifter av mer rutinartad karaktär flyttades över till skydds- konsulenterna. En ny kriminalvårdsorganisation infördes och innebar bl.a. att skyddskonsulentdistrikten kom att ingå i den lokala kriminalvårdsorganisationen som självständiga frivårds- myndigheter vid sidan av anstalter och häkten. slogs frivårdsmyndigheterna samman med anstalter och häkten till 37 lokala kriminalvårdsmyndigheter. Organisationsförändringen syftade bl.a. till att skapa verksamhets- mässiga fördelar i kriminalvårdens inre organisation och i samarbetet med andra myndigheter och organ. utbyggnaden av alternativ till fängelse, utvecklande och bedrivande av gemensamma motivations- och påverkansprogram och arbetet med att förbättra frigivningsförberedelserna underlättas. Dessutom ansågs resurserna kunna utnyttjas effektivt genom att de administrativa funktionerna samordnas och förutsättningarna för en rationell och heltäckande planering ökar. Som kommittén redogjort för i kapitel 3 finns planer på att föra samman de olika kriminalvårdsmyndigheterna till en myndighet . Kommitténs förslag och bedömning: Reglerna för övervakning efter villkorlig frigivning och vid skyddstillsyn bör i så stor utsträckning som möjligt vara gemensamma. Som framgått i föregående avsnitt infördes och utvecklades reglerna om övervakning efter villkorlig frigivning från anstalt och under skyddstillsyn (då under benämningen villkorlig dom) . I nuvarande regelverk är också många bestämmelser gemensamma för övervakning såväl efter villkorlig frigivning och under skyddstillsyn. Det praktiska arbetet uppvisar också stora likheter för båda övervakningsformerna. På grund av att verkställigheten påbörjats i anstalt kan emellertid övervakning efter villkorlig frigivning komma att få en något annorlunda utformning än vid skyddstillsyn. Den intagne kan nämligen redan ha fått hjälp och stöd samt ha underkastats kontroll. Kriminalvården torde också ha tillgång till en hel del uppgifter om den intagnes livsföring och förhållanden i övrigt som den kanske inte har om den som dömts till skyddstillsyn. Förutsättningarna för att förbereda och inleda övervakningen i frihet är också annorlunda. Av betydelse är också att villkorligt frigivna ofta har begått allvarligare brott än de som dömts till skyddstillsyn och kan ha en besvärligare levnadssituation. Även med beaktande av dessa skiljaktigheter mellan övervakning efter villkorlig frigivning och vid skyddstillsyn bör av lagtekniska skäl de bestämmelser som reglerar inom vilka ramar som övervakningen skall äga rum i så stor utsträckning som möjligt vara Gemensamma bestämmelser gör också systemet mer lättbegripligt. Kommitténs fortsatta överväganden sker med denna utgångspunkt. I den fortsatta framställningen kommer därför övervakning efter villkorlig frigivning och under skyddstillsyn att tas upp i ett sammanhang. Kommittén har inom sin tidsram varken i sak eller i språkligt hänseende kunnat behandla alla frågor som rör kriminalvården i frihet. Det har också förutsatts i kommitténs direktiv att varje enskild sakfråga inom kriminalvårdens område inte hinner behandlas och att den nuvarande regleringen av vissa centrala frågor lämnas oförändrade i kommitténs förslag. Kommittén har med hänsyn till detta inriktat sig på övergripande frivårdsfrågor och förenklingar av regelverket. Kommittén vill här erinra om att det faller utanför ramen för kommitténs uppdrag att behandla själva påföljderna. Kommittén har övervägt att – med undantag för föreskrift om kontraktsvård och samhällstjänst – föreslå att domstolarna inte längre skall ha möjlighet att meddela särskilda föreskrifter om vad som skall gälla under verkställigheten. Kriminalvården bör ha tillräcklig kompetens för att i de flesta frågor själv kunna avgöra verkställighetsinnehållet. Det framstår också som mindre förenligt med domstolarnas egentliga uppgifter att reglera verkställighetsdetaljer. Denna fråga måste dock bedömas i samband med påföljderna och får ses över i annat sammanhang. Kommittén har istället som allmän utgångspunkt att de befogenheter som domstolarna i viss mån har i fråga om verkställighetens innehåll är kvar. I kapitel 6–7 har tagits upp frågor gällande verkställighets- planering och samarbete med andra myndigheter m.fl. 29.2.2Prövotidens längd och allmänna skötsamhetskrav Kommitténs bedömning: Någon förändring av nuvarande regler om prövotidens längd görs inte. Detsamma gäller de allmänna skötsamhetskrav som den dömde har att följa . Både villkorlig frigivning och skyddstillsyn innebär att den dömde undgår att verkställa i anstalt. Om den dömde begår nya brott kan den villkorligt medgivna friheten förklaras förverkad eller skyddstillsynen omvandlas till ett fängelsestraff. Av rättssäkerhets- skäl måste den tid som förverkande eller omvandling kan ske – prövotiden – vara noggrant angiven i lag. Vid villkorlig frigivning motsvarar prövotiden den strafftid som återstår vid frigivningen, dock . Vid skyddstillsyn är prövotiden från den dag då påföljden börjar verkställas. Om den dömde fälls till ansvar för nya brott kan rätten förlänga prövotiden. Prövotidens längd har varierat . Den nuvarande regleringen har tillämpats och synes fungera väl såväl vid skyddstillsyn som efter villkorlig frigivning. Det har inte framkommit några omständigheter som talar för att prövotidens längd borde förändras i något avseende. Möjligen skulle det kunna ifrågasättas om prövotiden även efter villkorlig frigivning från ett kortare fängelsestraff skulle motsvara den återstående strafftiden eller . Med nuvarande bestämmelser blir prövotiden efter kortare fängelsestraff längre än strafftiden. Vid exempelvis en dom till tre månaders fängelse blir prövotiden längre än strafftiden. Med hänsyn till att övervakning skall kunna komma igång och ha möjlighet att ge effekt bör dock någon förändring enligt kommittén inte ske. Kommittén anser vidare att prövotiden under verkställigheten bör ligga fast i lag. En annan ordning skulle kunna leda till ovisshet och bristande förutsebarhet ifråga om prövotidens utgång. Vidare skulle det kunna medföra tillämpningsproblem för domstolar vid återfall i brott. Enligt nuvarande bestämmelser är den dömde skyldig att följa vissa allmänna skötsamhetskrav, nämligen: 1.att vara skötsam, 2.att efter förmåga försöka försörja sig, 3.att rätta sig efter vad som åligger honom eller henne enligt eller enligt föreskrifter eller anvisningar som meddelats med stöd av balken, 4.att på kallelse inställa sig hos den lokala kriminalvårds- myndigheten samt 5.att göra vad han eller hon kan för att ersätta genom brottet uppkommen skada, som han förpliktats att ersätta. De allmänna skötsamhetskraven bör enligt kommitténs mening vara kvar . Det framstår för kommittén som självklart att den som kommit i åtnjutande av förmånen att få slippa en anstaltsvistelse bör sträva efter att uppfylla dessa krav. Visserligen kontrollerar kriminalvården inte att den dömde upp- fyller kraven annat än . Några påföljder om något av kraven inte uppfylls förekommer normalt inte heller.