sou · GTB343d3 · 2006-01-01 00:00:00 — Polisman bör inte vara iförd tjänstedräkt och inte heller använda fordon, som särskilt utmärkts som polisfordon (23 § förordning). Om det finns särskilda skäl, får länsrätten för att underlätta att barnet överflyttas föreskriva att barnet tillfälligt skall tas om hand (21 kap. 4 § andra stycket FB). Bestämmelsen är i sak oförändrad sedan den infördes . Omhändertagande bör utnyttjas endast undantagsvis och endast mycket kortvariga omhändertaganden – i allmänhet – bör komma i fråga. Ändamålet med omhändertagandet är att, sedan överlämnande har beslutats, skapa gynnsamma beting- elser för överflyttningen. Vid bestämmelsens tillkomst uttalades att detta ändamål i regel bäst kan tillgodoses genom placering på barn- psykiatrisk klinik, men det kan inte påräknas att detta alltid kan ske (prop. 1967:138 s. 57 f.). Med hänsyn till detta skedde inte någon närmare reglering i lag av formerna för omhändertagandet. Vidare ansågs att det inte förelåg något behov att för denna tillfälliga åt- gärd det var fråga om lämna placeringsfrågan till (numera socialnämnden), vilket några remissinstanser hade före- slagit. Placeringen av barnet skulle avgöras efter vad som med hän- syn till omständigheterna var lämpligt i varje särskilt fall och de möjligheter som stod till buds. Det förutsattes att länsstyrelserna (numera länsrätterna) själva kunde kartlägga dessa möjligheter, men att de därvid kunde inhämta nämndens synpunkter. Både länsrätten och polismyndigheten har under vissa förutsätt- ningar möjlighet att ingripa interimistiskt. Föreligger fara för att barnet förs ur landet eller är saken av annan anledning brådskande, kan länsrätten förordna att barnet skall tas om hand på det sätt som länsrätten finner lämpligt. Om ett sådant beslut inte kan avvaktas, får polismyndigheten, oavsett om något mål är an- hängigt, vidta sådana omedelbara åtgärder som kan ske utan skada för barnet. När en sådan åtgärd vidtas skall om möjligt närvara en läkare samt företrädare för eller i förekommande fall en kontaktperson enligt 3 kap. 6 § tredje stycket SoL som förord- nats för barnet. Åtgärden skall genast anmälas till länsrätten, som utan dröjsmål prövar om den skall bestå (21 kap. 10 § FB). Be- stämmelsen kompletterades med föreskriften om att en kontaktperson för barnet bör närvara vid hämtningsförrättningen (prop. 1982/83:165), men är i övrigt oförändrad i sak sedan den in- fördes . Möjligheten att interimistiskt omhänderta barnet bör utnyttjas med försiktighet. I vissa fall kan det vara mindre lämpligt att barnet på detta stadium överlämnas till sökanden. När polismyndigheten ingriper bör den inte vidta mer ingripande åtgär- der än som krävs för att skydda barnet (prop. 1967:138 s. 62). I en departementspromemoria (Ds 2003:5), som huvudsakligen behandlar lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av ut- ländska vårdnadsavgöranden m.m. och om överflyttning av barn, har bl.a. föreslagits att det införs uttryckliga bestämmelser i 21 kap. 4 och 10 §§ FB om att länsrätten får förordna att ett beslut om omhändertagande skall verkställas genom polismyndighetens för- sorg (s. 100 ff.). Förslaget har sin bakgrund i att det från bl.a. dom- stolshåll har hävdats – då det inte i någon av de nämnda bestäm- melserna anges vilka myndigheter som kan biträda domstolen i samband med ett omhändertagande – att det inte räcker med att länsrätten har tillagts rätten att besluta om omhändertagande, utan uttryckligt lagstöd anses krävas för att omhändertagandet skall kunna få ske via polismyndigheten. Mot denna bakgrund föreslås också att det i nämnda bestämmelser införs en skyldighet för läns- rätten att underrätta socialnämnden om att ett beslut om omhän- dertagande har fattats. Genom en sådan bestämmelse skulle garan- tier skapas för att socialnämnden får vetskap om ett för barnet så ingripande beslut och skulle socialnämnden också vid behov kunna medverka vid och under omhändertagandet (s. 102). Promemorian bereds i . Vid verkställighet skall barnets bästa komma i främsta rummet (21 kap. 1 § första stycket FB). Bestämmelsen kom till i samband med reform om vård- nad, boende och umgänge. Barnets bästa skall komma i främsta rummet såväl vid prövningen av om verkställighet skall vägras eller inte som vid själva verkställighetsförfarandet. Bestämmelsen, som inte medförde någon förändring av gällande rätt, markerar tydligare än vad som var fallet att barnets bästa alltid skall finnas med som en utgångspunkt för bedömningen. De mer preciserade bestämmelserna i 21 kap. FB tar sitt avstamp i denna allmänna regel (prop. 1997/98:7 s. 127 f.). Länsrätten kan förordna att barnet skall undersökas av läkare (21 kap. 11 § FB). Möjligheten att förordna om läkarundersökning har funnits . Något generellt krav på läkarundersökning före- ligger inte. Sådan undersökning kan bli aktuell bl.a. när det kan be- faras att en flyttning av barnet kan föra med sig för stora påfrest- ningar för barnet (prop. 1967:138 s. 65). I RÅ 1976 ref. 15 konsta- terade Regeringsrätten att vad som hade förekommit i målet inte gav anledning att anta att en överflyttning av barnet kunde medföra för stora påfrestningar för det. Tillräcklig grund för beslut om läkar- undersökning, med därav föranledd tidsutdräkt med målets avgöran- de, ansågs därför inte föreligga. I kallelsen till läkarundersökning får länsrätten förelägga vite. Länsrätten prövar frågor om utdömande av förelagt vite (21 kap. 11 § andra stycket FB). Är barnet under bör kallelse med före- läggande att inställa barnet ställas till den som har hand om barnet (9 § förordning). Länsrätten skall hålla muntlig förhandling, om det inte är uppen- bart obehövligt. I 9 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) finns be- stämmelser om muntlig förhandling i kammarrätten och regerings- rätten (21 kap. 12 första stycket FB). Bestämmelsen om muntlig förhandling i länsrätten tillkom . gällde 9 § förvaltningsprocesslagen även för länsrätternas del (se om denna bestämmelse nedan). Det ansågs emellertid att betydelsen av munt- liga förhandlingar borde markeras ytterligare, bl.a. eftersom föräld- rarna då kan träffas och diskutera sin konflikt, men också för att ge länsrätten ett bättre underlag för prövningen av verkställighetsfrågan. gäller således att prövningen i länsrätten i allmänhet skall ske efter en muntlig förhandling. Sådan förhandling kan emellertid und- varas om den är uppenbart obehövlig. Det kan t.ex. finnas en klart dokumenterad utredning om att barnet av hänsyn till risken för skada snabbt bör flyttas. Vidare kan det från tidigare mål med samma parter eller av annat skäl vara känt att en muntlig förhandling uppen- barligen inte skulle vara till någon nytta (prop. 1982/83:165 s. 34 f.) I kammarrätten skall muntlig förhandling hållas, om enskild som för talan i målet begär det samt förhandlingen inte är obehövlig och inte heller särskilda skäl talar emot det. Även om enskild part inte begärt muntlig förhandling, får det i handläggningen ingå sådan be- träffande viss fråga, när det kan antas vara till fördel för utred- ningen eller främja ett snabbt avgörande av målet (9 § andra och tredje styckena förvaltningsprocesslagen). Vid handläggning i kam- marrätten av mål enligt 21 kap. FB skall nämndemän ingå i rätten (21 kap. 16 § FB). behöver emellertid inte medverka vid prövning av överklagande av beslut som inte innebär att målet av- görs, t.ex. när överklagande har skett mot länsrättens interimistiska beslut enligt 21 kap. 10 § FB eller beslut om läkarundersökning enligt 21 kap. 11 § FB. Att nämnd inte behöver medverka vid dessa beslut följer av 12 § andra stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar, varför något uttryckligt undantag i 21 kap. FB inte har ansetts nödvändigt för dessa fall (prop. 1975/76:153 s. 55 f., bet. JuU44, rskr. I Regeringsrättens handläggning får ingå muntlig förhandling beträffande viss fråga, när det kan antas vara till fördel för utred- ningen eller främja ett snabbt avgörande av målet (9 § andra stycket förvaltningsprocesslagen). Uteblir en part från en förhandling till vilken han eller hon har kallats vid vite att inställa sig personligen, får länsrätten förordna att parten skall hämtas till länsrätten antingen eller till en senare dag (21 kap. 12 § tredje stycket FB). Vid muntlig för- handling får barnet höras inför länsrätten, om särskilda skäl talar för det och det är uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras (21 kap. 12 § andra stycket FB). Länsrätten får, enligt vad som är skäligt, förordna att den ena parten skall ersätta motpartens kostnader (21 kap. 13 § första stycket FB). Denna regel skall tillämpas även beträffande kostnader i högre instans (prop. 1980/81:84 s. 159, bet. LU24, rskr. hänvisades i 21 kap. FB till utsökningslagens be- stämmelser om kostnader i utsökningsmål hos överexekutor. Över- exekutor bestämde i ett utsökningsmål efter vad som var skäligt, om och till vilket belopp den förlorande parten borde betala ersätt- ning till den andre för hans kostnader i målet. Anledningen till att det infördes en hänvisning till utsökningslagen i 21 kap. FB var att kostnadsfrågan skulle uppmärksammas vid lagberedningens fort- satta arbete på revision av utsökningslagen och att därvid nya prin- ciper kunde komma att tillämpas. Det ansågs därför inte att man i detta läge, på det begränsade exekutionsrättsliga område som var i fråga, borde införa några nyheter beträffande ersättning för parts kostnad (prop. 1967:138 s. 65). I samband med att utsökningslagen upphävdes infördes i 21 kap. 13 § FB en bestämmelse som direkt reglerar ersättningsfrågan. Bestämmelsen överensstämmer i huvud- sak med den tidigare bestämmelsen i utsökningslagen. Länsrätten har dock getts större möjligheter att beakta försumlig process- föring på den vinnande partens sida. Den vinnande parten bör som regel få ersättning för kostnader som varit påkallade i målet (prop. 1980/81:84 s. 158 f.) I praxis har vid prövningen av rättegångskostnadsfrågor förvalt- ningsdomstolarna hämtat ledning av de principer som kommit till uttryck i fråga om rättegångskostnader i RB. När ena parten har tappat målet, har det sålunda ansetts skäligt att i enlighet med 18 kap. 1 § RB låta den parten ersätta motparten hans rättegångs- kostnader. Från denna huvudregel har undantag gjorts – förutom vid försumlig processföring eller liknande från den vinnande par- tens sida – endast om omständigheterna i det enskilda fallet varit sådana att det inte framstått som rimligt att den tappande parten skall belastas med den vinnande partens kostnader (se RÅ 1980 2:11). När ett mål avskrivs på grund av att en part återkallat sin talan, har den parten ansetts böra ersätta motparten hans rätte- gångskostnader om inte särskilda omständigheter har föranlett att ersättningsskyldigheten bestämts annorledes (18 kap. 5 § andra stycket RB). Bestämmelsen om att vardera parten skall bära sin kostnad om parterna förliks och annat inte har avtalats, har dock inte ansetts vara tillämplig beträffande mål enligt 21 kap. FB (18 kap. 5 § tredje stycket RB). Sådana mål rör inte en sak varom förlikning är tillåten i den mening som avses med uttrycket i RB (se RÅ 1991 ref. 99). Kostnader för utförande av medlingsuppdrag enligt 21 kap. 2 § första stycket andra meningen FB, för hämtning av part till förhand- ling, för hämtning eller omhändertagande av barn och för läkar- undersökning betalas av allmänna medel. Länsrätten får dock efter vad som är skäligt besluta att en part som har föranlett kostnad för hämtning skall helt eller delvis betala kostnaden till staten (21 kap. 13 § andra stycket FB). Betalningsskyldighet bör normalt åläggas part som föranlett hämtningen, om inte hänsyn till partens eko- nomi eller särskilda personliga förhållanden talar emot det (prop. 1982/83:165 s. 48). Frågor om ersättning prövas av länsrätten. Den som har hand om barnet får tillerkännas ersättning och för- skott med anledning av kostnader för resa och uppehälle i samband med inställelse vid läkarundersökning (21 kap. 13 § tredje stycket FB). Sådan ersättning utgår av allmänna medel om rätten finner att han eller hon skäligen bör ersättas för sin inställelse (15 § förvaltnings- processlagen). Bestämmelsen i FB tillkom i samband med att det blev möjligt att inom rättshjälpssystemet få ersättning för inställelsekostnader vid läkarundersökning enligt 21 kap. FB. Det ansågs att det i fall då allmän rättshjälp av någon anledning inte gavs, borde finnas en möjlighet att även utanför rättshjälpssystemet av allmänna medel ersätta den som hade barnet i sin vård för sådan inställelsekostnad. Ersättning borde emellertid kunna utgå endast om det var uppenbart att den som hade barnet i sin vård inte själv kunde svara för kostnaden (prop. 1978/79:90 s. 170, bet. JuU30, rskr. Den dåvarande rättshjälpslagen ersattes av en ny rättshjälpslag. Genom den nya lagen försvann rätten att inom rättshjälpssystemet få ersättning för inställelse inför domstol eller annan myndighet. I stället infördes en möjlighet att utom rätts- hjälpssystemet av allmänna medel få ersättning för inställelse vid domstol. Rätten att få ersättning för inställelse vid andra myndig- heter försvann således (prop. 1996/97:9, bet. JuU3, rskr. Länsrätten kan förordna att beslut som inte avser utdömande av vite, ersättning för parts kostnader eller parts skyldighet att betala kostnader till staten skall gälla (21 kap. 14 § FB). gällde att länsrättens förordnande om verkställighet eller överflyttning var verkställbart om inte länsrätten förord- nade om annat. Bestämmelsen ändrades emellertid så att huvudregeln i stället omvänt blev att länsrättens beslut blev verk- ställbart först sedan det vunnit laga kraft. För omedelbar verkställ- barhet krävs alltså numera att länsrätten särskilt beslutat om detta. Lagändringen motiverades med att länsrättens avgöranden delvis har en materiell karaktär och ofta rör mycket känsliga frågor. Det ansågs därför olyckligt om överflyttning skedde innan ett överklagande hade prövats. En situation där det kan vara påkallat med ett verkställbart beslut är om saken rör umgänges- rätt som skall utövas vid en nära förestående tidpunkt (prop. 1975/76:170 s. 154 f., bet. LU33, rskr. 10.3Tidigare behandling av frågan om handläggande organ 10.3.1Utredningen om barnens rätt Utredningen om barnens rätt föreslog i delbetänkandet Barnets rätt 2 Om föräldraansvar m.m. att frågor enligt 21 kap. FB i fort- sättningen skulle handläggas vid de allmänna domstolarna och inte vid förvaltningsdomstolarna. Utredningen menade att ärenden om överlämnande mycket ofta mer eller mindre hade direkt samband med problemställningar som rörde föräldraansvar och umgängesrätt. Utredningen konstaterade att de allmänna domstolarna hade stor erfarenhet i sådana frågor. Det ansågs därför vara både praktiskt och lämpligt att också genom- förandet av sådana domar och beslut handhades av de allmänna dom- stolarna. Dessutom menade utredningen att handläggningen låg mera i linje med de allmänna domstolarnas arbetsrutin; domarper- sonalen vid dessa domstolar ansågs ha erfarenhet av och större rutin på muntliga inslag i handläggningen, t.ex. hörande av sakkunniga. Vidare kunde det vara en lämplig ordning att låta de allmänna dom- stolarna besluta i frågor om överlämnande av barn och ge dem be- fogenhet att, när överlämnande begärdes, självmant ta upp föräldra- ansvaret eller utformningen av umgängesrätten till omprövning om det var förenligt med barnets bästa. Om frågan om överlämnande av barn prövades av samma myndighet som tidigare prövat föräldra- ansvaret och umgängesrätten, skulle bättre förutsättningar skapas för enhetliga lösningar och en helhetssyn på de problem som var i fråga (SOU 1979:63 s. 118 f.). Utredningens förslag i fråga om ändringar i reglerna i 21 kap. FB behandlades i propositionen om verkställighet av avgöranden om vårdnad eller umgänge m.m. (prop. 1982/83:165). Departements- chefen konstaterade att erfarenheten visade att det i det stora fler- talet mål om verkställighet inte var påkallat att allmän domstol om- prövade det tidigare avgörandet om vårdnad eller umgänge. Den omständigheten att en sådan omprövning i vissa fall behövde göras utgjorde inte enligt departementschefen något bärande skäl för att också verkställighetsfrågan måste prövas av allmän domstol. Depar- tementschefen ansåg vidare att länsrätternas organisation var väl anpassad för praktiska verkställighetsfrågor och för en skyndsam handläggning. Dessutom konstaterades att länsrätterna hade erfarenhet inte bara av mål om verkställighet för överlämnan- de av barn utan även av andra måltyper som rörde sociala frågor; t.ex. mål om barns personliga förhållanden där det ofta blev fråga om bedömningar av liknande slag som i verkställighetsmålen. En- ligt departementschefen var detta omständigheter som talade för att länsrätterna och de överordnade förvaltningsdomstolarna även i fortsättningen borde handlägga mål om verkställighet för överläm- nande av barn. Inte heller utredningens argument att muntlig för- handling regelmässigt borde förekomma i målen ansåg departe- mentschefen vara något argument för att handläggningen av verk- ställighetsmålen anförtroddes de allmänna domstolarna. Detta eftersom det redan förekom förhandlingar vid länsrätterna i stor utsträckning när mål av det slaget handlades. Sammanfattningsvis gjordes den bedömningen i propositionen att mål om verkställighet för överlämnande av barn även i fortsättningen skulle handläggas av de allmänna förvaltningsdomstolarna (prop. s. 14 f.). anförde i sitt av godkända betänkande att departementschefen hade anfört övertygande skäl för sin stånd- punkt och hemställde att skulle anta det i propositionen framlagda förslaget (bet. LU 1982/83:41, rskr. Utredningen om barnens rätt återkom till frågan om vilken myn- dighet eller domstol som borde handlägga mål om verkställighet i delbetänkandet Barnets rätt 3 Om barn i vårdnadstvister – talerätt för barn m.m. Utredningen ansåg att dess tidigare förslag inte angrep problemet med dubbla processer från den mest fruktbara infallsvinkeln. Enligt utredningen kunde man inte ta bort risken för dubbla processer genom att flytta över verkställighets- frågorna till samma instans som hade avgjort de grundläggande materiella frågorna. Det dubbla processandet kunde enligt ut- redningen bara avskaffas om man tog bort verkställighetsprocessen, vilket inte behövde innebära eftersättande av vare sig rättssäker- hetskraven eller hänsynen till barnets bästa. Den verkställande myndigheten borde i princip bara ha till uppgift att genomföra domen eller beslutet i vårdnads- eller umgängesfrågan. Enligt utredningen kunde eller borde emellertid verkställighet i vissa fall inte ske. I regel fanns det då anledning att ompröva domen eller beslutet; inte att sätta igång en verkställighetsprocess. Innebärande i huvudsak oförändrade materiella regler skisserade utredningen en framtida ordning för verkställighet enligt följande. Verkställigheten skulle ankomma på socialnämnden. I princip skulle nämnden inte ha möjlighet att vägra verkställighet. Bortsett från den i det följande berörda situationen att verkställighet uppenbarligen inte kunde ske, skulle nämnden kunna underlåta att verkställa bara om nämnden själv väckte talan vid domstol om ändring i fråga om vårdnaden eller umgänget. Förutsättningen skulle i så fall vara att nämnden hade funnit att verkställighet inte borde ske med hänsyn till de gällande materiella reglerna om hinder mot verkställighet (dvs. nuvarande 21 kap. 5–6 §§ FB). skulle i första hand försöka genomföra verkställigheten på frivillig väg. Gick inte det, skulle verkställighet kunna ske genom vitesföreläggande eller hämtning. Om socialnämnden hade väckt talan vid domstol om ändring i fråga om vårdnad eller umgänge fick, i avvaktan på att domstolen avgjorde frågan, verkställigheten anstå. Om domstolen inte ändrade på vad som tidigare hade bestämts i fråga om vård- naden eller umgänget, måste verkställighetsärendet fullföljas. I annat fall förföll ärendet. Om det förelåg ett uppenbart hinder mot verkställighet av tillfällig, övergående natur (barnet eller en förälder kunde t.ex. tillfälligt ha insjuknat), kunde socialnämnden förklara ärendet vilande. Nämndens beslut om verkställighet skulle inte få Om den som hade hand om barnet var missnöjd med beslutet, skulle han eller hon i stället vara hänvisad till att väcka talan vid allmän domstol om ändring i vårdnaden eller umgänget och i samband därmed kunna begära inhibition av verkställigheten. Så länge domstolen inte bestämde något annat skulle verkställig- heten fortsätta. Utdömandet av vite, som förelagts i samband med verkställigheten, skulle liksom enligt gällande regler ankomma på länsrätten. Utredningen konstaterade att med socialnämnden som verk- ställande myndighet skulle beslutsfattandet i verkställighetsfrågor återföras till en barnavårdsmyndighet, dvs. man skulle återgå till samma ordning som gällde innan uppgiften lades på domstol. Ut- redningen ansåg att de skäl som tidigare hade anförts mot att lägga beslutsfattandet på numera saknade bärkraft. Så- lunda hade antalet nämnder reducerats genom kommunsamman- slagningar. Socialnämnderna ansågs ha tillgång till kvalificerad personal på ett helt annat sätt . hade ock- så genom bestämmelserna i socialtjänstlagen och lagen om vård av unga tillagts beslutanderätt i frågor som utredningen bedömde vara jämförbara med de aktuella verkställighetsfrågorna. Sålunda hade socialnämnden hand om verkställigheten – t.ex. genom hämtning av barnet – i ärenden enligt lagen om vård av unga. Utredningen menade att nämnden normalt hade tillgång till sådan barnkunnig personal som behövdes för att genomföra en hämtning på ett sätt som var så skonsamt som möjligt för barnet (1987:7 s. 201 f.). Regering och riksdag har inte tagit ställning till utredningens förslag. menade i sitt betänkande Domstolarna inför 2000-talet att reglerna om verkställighet och överflyttning borde förändras. föreslog, liksom Utredningen om barnens rätt hade föreslagit , att målen enligt 21 kap. FB skulle flyttas från länsrätterna till tingsrätterna. Motsvarande be- dömning gjorde beträffande målen om ut- dömande av vite enligt 6 kap. 21 § FB och mål enligt lagen (1989:14) om erkännande och verkställighet av utländska avgöran- den m.m. och om överflyttning av barn (SOU 1991:106 s. 117 ff.). Utgångspunkt för arbete var promemorian Domstolarna – en idéskiss (Ds 1989:2) och resultatet av promemorians remissbehandling. I promemorian föreslogs att bl.a. målen om verkställighet enligt 21 kap. FB skulle flyttas över från länsrätterna till tingsrätterna. Enligt var det fullt möjligt att flytta över målen enligt 21 kap. FB till tingsrätterna. Utredningen menade att tidigare invändningar om att tingsrätterna inte var organisatoriskt rustade för uppgiften i varje fall numera inte kunde tillmätas någon betydelse. Enligt utredningen var det inte heller fråga om någon ny princip i den svenska rättsordningen att allmän domstol skulle besluta om hur dess domar och beslut skall verkställas. Utredning- en menade att hovrätterna beslutade om hur domstols- avgöranden skulle verkställas när de prövade överklaganden av beslut som kronofogdemyndigheterna hade fattat. Enligt fanns det flera fördelar att vinna med en överflyttning till tingsrätterna. En ordning, enligt vilken den domstol som dömt i målet om vårdnad eller umgängesrätt också prövade verkställigheten, skulle ha den fördelen att den med all säkerhet skulle minska de tvistande parternas benägenhet att göra verkställighetsförfarandet till en repris på rättegången i allmän domstol. Parterna skulle få klart för sig att omständigheter, som redan prövats i målet om vårdnad eller umgängesrätt, inte kunde åberopas som hinder mot verkställighet. Enligt utredningen skulle säkert redan av detta skäl en överflyttning till tingsrätterna kunna bidra till att många besvärliga och kostnadskrävande verkställig- hetsprocesser föll bort.