sou · GTB315 · 2006-01-01 00:00:00 — För att undantagsregeln skall tillämpas på utländska medborgare, måste de ha varit bosatta i (9 kap. 7 §, tredje stycket AFL). Enligt artikel 42 i EG-fördraget skall medlemsstaternas system för social trygghet samordnas för arbetstagare m.fl. Genom ett om- fattande regelverk i förordning (EEG) nr 1408/71 samordnas social- försäkringssystemen i EU för EU-medborgare som är arbetstagare, egenföretagare och pensionärer samt för familjemedlemmar till dessa grupper. Förordningen innehåller t.ex. regler om likabehandling, sammanläggning av försäkringstider, försäkringstillhörighet (princi- pen är att man skall vara försäkrad i endast ett land, oftast i det land där man arbetar) samt om beräkning och utbetalning av förmåner. Genom förordning (EG) nr 859/2003 skall reglerna i förordning 1408/71 även tillämpas på tredjelandsmedborgare som endast på grund av sitt medborgarskap inte omfattas av förordning 1408/71. Det nationalitetskrav som finns i 9 kap. 7 § AFL, angående aktivitets- ersättningen i form av garantiersättning, kan inte upprätthållas vid tillämpningen av dessa EG-regler. En person som omfattas av för- ordningen jämställs alltså med en svensk medborgare och försäkrings- fallet kan ha inträffat i ett annat EES-land. När det gäller personer som omfattas av samordningsförordningen kan kravet på likabehand- ling således uppfyllas. Däremot ser utredningen problem beträffande vissa av de perso- ner som inte omfattas av förordningen. som saknar eller har låg inkomstrelaterad sjuk- eller aktivitetsersättning. Rätten till garanti- ersättning och dess storlek är beroende av försäkringstid. Det krävs försäkring i . Den som har kortare försäkringstid än får förmånen utbetald i förhållande till antal försäkringsår. 1992/93:7 s. 45 f., prop. 2000/01:96 s. 108 ff. samt prop. 2001/02:119 s. 55 och 60. ställning som varaktigt bosatta i har för att uppnå denna ställning varit bosatta här . Detta krav sammanfaller med kravet försäkring i som ställs i 9 kap. 7 § AFL. Problem kan dock uppstå för de tredjelandsmedborgare som erhållit ställning som varaktigt bosatt i ett annat EU-land och därefter flyttar till . Om personen inte har förvärvsarbetat etc. eller är familje- medlem till en sådan person, kan man inte tillämpa samordningsreg- lerna i 1408/71 i förhållande till personen. Endast faktiska bosättnings- år i kan då användas för att tillgodose kravet i 9 kap. 7 § AFL. Sjuk- och aktivitetsersättning i form av garantiersättning bör, en- ligt utredningen, ses som en grundläggande förmån. Bestämmelsen i 9 kap. 7 § AFL kan därför inte rättfärdigas av undantagsmöjligheten i artikel 11.4 i direktivet. Utredningen ser emellertid inte att en änd- ring av 9 kap. 7 § AFL är en framkomlig väg, särskilt mot bakgrund av att problemet kommer att lösas då EU:s samord- ningsregler angående socialförsäkringssystemen kommer att tilläm- pas på alla försäkrade inom unionen. Därigenom kan även den som inte varit arbetstagare eller familjemedlem etc. använda försäkrings- tid i ett annat EU-land för att uppfylla det svenska kravet i AFL. I det s.k. moderniseringsarbete av förordning 1408/71, som pågått , har och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av om samordning av de sociala trygghetssystemen antagits. Den nya förordningen har dock inte trätt i kraft. Så kommer att ske när en tillämpningsförordning har utarbetats. Enligt uppgift beräknas den nya förordningen träda i kraft . Tiden för de nya EG-förordningarnas ikraftträ- dande, stämmer i stort överens med tiden då direktivet om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgares ställning skall vara införlivat i svensk rätt. Utredningen finner därför att man kan låta sig nöja med detta och inte införa en förändring för en eventuell period mellan den dag då direktivet om varaktigt bosatta tredjelandsmedborgare skall vara genomfört och den dag den nya förordningen träder i kraft. Det kan i detta sammanhang förtjäna att påpekas att den nya statusen enbart kan erhållas om tredjelandsmedborgaren kan försörja sig och efter- som de flesta torde göra detta genom att förvärvsarbeta kommer de redan av detta skäl att omfattas av likabehandlingen som följer av förordningen 1408/71. Utredningen har inte funnit några skatteförmåner som inte kom- mer tredjelandsmedborgare till del på samma sätt som svenska med- borgare. Tredjelandsmedborgare begränsas inte avseende tillgång till varor och tjänster och leveranser av allmänt tillgängliga varor och tjänster. Det finns vidare inga begränsande bestämmelser avseende förfaran- den för att erhålla bostad. Av 2 kap. 22 § andra stycket regeringsformen följer att utlänning här i riket är likställd med svensk medborgare i fråga om yttrande- frihet,informationsfrihet,mötesfrihet,demonstationsfrihet, förenings- frihet och religionsfrihet om annat inte följer av särskilda före- skrifter i lag. Några föreskrifter som begränsar utlänningars möjlig- heter till föreningsfrihet eller frihet att tillhöra en arbetstagar- eller arbetsgivarorganisation finns inte. Tredjelandsmedborgares fria tillträde till territorium gäller bara inom de gränser som fastställts i nationell lagstiftning av säker- hetsskäl. Några andra begränsningar än sådana grundade på säker- hetsskäl finns inte i såvitt utredningen känner till. 9.4Behovet av särskilt diskrimineringsförbud Bedömning: Gällande diskrimineringslagar tillsammans med de i avsnitt 9.3 föreslagna författningsändringarna ger ett tillräckligt skydd för tredjelandsmedborgares rätt till likabehandling. Bestämmelserna i direktivet om varaktigt bosatta kan jämföras med den likabehandling som skall ske av EU-medborgare (och EES-med- borgare). En jämförelse kan också göras med sådan diskriminering som inte får ske på grund av (ras), etniskt ursprung, religion eller övertygelse (jfr ovan). När det gäller EU-medborgare (och EES-med- borgare) följer förbudet mot diskriminering som nämnts ovan av EG-fördraget och subsidiär lagstiftning som gäller i enligt lagen (1994:1500) med anledning av anslutning till EU. Någon lagstiftning som uttryckligen förbjuder diskriminering på grund av medborgarskap i tredje land finns inte i . Lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering förbjuder diskri- minering som har samband med etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning eller funktionshinder. Med etnisk tillhörighet avses att någon tillhör en grupp av personer som har samma nationella eller etniska ursprung, ras eller hudfärg. , vars arbete låg till grund för förslaget till nu gällande diskrimineringslag, behandlade frågan om diskriminering på grund av nationalitet i sitt betänkande Ett utvidgat skydd mot diskriminering (SOU 2002:43). Utredningen hänvisade till att enligt förarbetena till lag mot etnisk diskriminering skulle diskrimineringsgrunderna vara desamma som för brotten olaga diskriminering i 16 kap. 9 § (BrB) och hets mot folk- grupp i 16 kap. 8 § BrB. Regeringen ansåg inte att det fanns någon an- ledning att låta medborgarskap vara en särskild diskrimineringsgrund. I de fall där ett krav på svenskt medborgarskap inte kunde anses sakligt motiverat av t.ex. säkerhetsskäl menade regeringen att ett diskriminerande förfarande mot en utländsk medborgare regel- mässigt skulle innebära diskriminering enligt någon av de andra diskrimineringsgrunderna såsom exempelvis nationellt ursprung (prop. 1993/94:101 s. 44 f.). Frågan om diskriminering på grund av medborgarskap belystes inte i förarbetena till lag om etnisk diskriminering. Några överväganden om ändringar av diskrimineringsgrunderna gjordes över huvud taget inte. I propositionens författningskommentar sa- des att diskrimineringsgrunderna var desamma som lag (prop. 1997/98:177 s. 56 f.). Utredningen konstaterade att det av förarbetena till 1994 och arbetsrättsliga lagar framgår att lag omfattar dis- kriminering på grund av nationalitet även i betydelsen medborgar- skap, men att undantagsregeln i lagen medger sådan diskriminering i de fall då krav på medborgarskap kan visas vara sakligt motiverat. Om sitt eget förslag till lag om förbud mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet m.m. uttalade utredningen följande (SOU 2002:43 s. 152). Enligt[den föreslagna lagen] bör det i princip vara förbjudet att diskri- minera någon på grund av nationalitet. Ställningstaganden får dock göras från fall till fall. Om frågan om medborgarskap i praktiken saknar bety- delse i det sammanhang där den åberopas av den som särbehandlar en person eller om det i realiteten är fråga om ett kringgående av förbudet mot diskriminering på grund av etnisk tillhörighet skall diskriminering- en omfattas av förbuden i lagen. I sällsynta fall då det är sakligt motive- rat måste det dock finnas utrymme för särbehandling på grund av natio- nalitet. Ett sådant fall kan vara tillämpning av en bestämmelse som i enlighet med praxis tillåter sådan diskriminering. Särbe- handlingen bör dock även bedömas mot bakgrund av de åtaganden rö- rande förbud mot diskriminering på grund av nationalitet som gjort inom ramen för andra internationella organisationer än EU. diskussion om nationalitet och medbor- garskap följs inte upp i propositionen med förslaget till ny diskrimi- neringslag (prop. 2002/03:65). Etnisk tillhörighet är en av diskrimineringsgrunderna även i lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering. Lagen förbjuder diskri- minering på en rad uppräknade områden: arbetsmarknadspolitisk verksamhet, start eller bedrivande av näringsverksamhet, yrkesut- övning, medlemskap m.m., varor, tjänster och bostäder, , socialförsäkringssystemet, arbetslöshetsförsäkringen samt hälso- och sjukvården. Ett särskilt diskrimineringsförbud som tar sikte på de områden som avses skulle eventuellt kunna införas för att garantera den rätt till likabehandling som följer av direktiven. Det kan dock anföras argument mot att införa ett sådant förbud. Förbudet skulle inte kunna vara generellt utan enbart omfatta de målgrupper och områ- den som följer av direktiven. Det är inte helt givet i vilket samman- hang ett sådant förbud skulle införas. Relationen till befintliga dis- krimineringsbestämmelser skulle behöva redas ut. Till det anförda kommer att direktiven inte uttrycker något krav på att en icke-dis- krimineringsbestämmelse skall införas. Medlemsstaterna är enbart ålagda att se till så att tredjelandsmedborgare i berörda avseenden åtnjuter samma behandling. Ovannämnda diskrimineringslagar tillsammans med de i avsnitt 9.3 föreslagna författningsförändringarna ger, enligt utredningens bedömning, ett tillräckligt skydd för tredjelandsmedborgares rätt till likabehandling.