sou · GTB318 · 2006-01-01 00:00:00 — Det bör även noteras att det av förarbetena till köplagen framgår att köplagens regler i första hand är utformade med tanke på köp av lösa saker och att köpe- objeketets speciella karaktär kan motivera avsteg från de regler som gäller i fråga om köp av lös egendom i allmänhet.8 I doktrinen har också uttalats att man bör läsa köplagens bestämmelser med en viss skepsis, när köpeobjektet ligger utanför vad lagstiftaren haft i tan- karna och vara öppen för att göra reduktionsslut.9 6.5Bör utrymmet för skadestånd begränsas avseende juridiska personer? Utredningens bedömning: Det saknas skäl att införa en regel av innebörden att utrymmet för skadestånd begränsas till den juridiska personens fria egna kapital. Skälen för förslaget: Som redovisats ovan i kapitel 4 har den förhärs- kade restriktiva synen på juridiska personers prospektansvar främst motiverats av hänsyn till borgenärsskyddet, dvs. skyddet för det bundna egna kapitalet. Utredningen har dock gjort avsteg från den förhärskande synen på borgenärsskyddet och intagit ståndpunkten att detta inte kan motivera ett totalförbud avseende ansvar för juri- diska personer som emitterar finansiella instrument, då en alltmer internationaliserad och omfattande kapitalmarknad ställer nya krav. Utredningen har inte heller funnit skäl att begränsa kretsen av skadelidande. Den av utredningen föreslagna ansvarsregeln kan således få till följd att juridiska personer kan komma att åläggas ett omfattande skadeståndsansvar. Bolagets bundna egna kapital kan komma att helt sakna täckning. Frågan är då om det finns skäl att införa en regel av innebörden att utrymmet för skadestånd begränsas till den juridiska personens fria egna kapital. Ett sådant undantag kan vara motiverat med 1988/89:76 s. 22 f och 61. 9Se Håstad, T., Den nya köprätten, s. 30 och Hultmark, C., Kontraktsbrott vid köp av aktie, s. 19. hänsyn till bolagets borgenärer. Enligt utredningen talar dock starka skäl mot en sådan lösning. Borgenärerna kan i regel ingå avtal med den juridiska personen som säkerställer betalningen av deras fordringar. Vidare kan nya processer komma att påbörjas efter hand som den juridiska personen upparbetar nytt fritt eget kapital. Till detta kommer att juridiska personer har goda möjlig- heter att påverka storleken av det fria egna kapitalet. Enligt utred- ningen är dock det viktigaste skälet till att inte begränsa utrymmet för skadeståndet att investerarnas intressen även i denna fråga måste anses väga tyngre än borgenärernas. Det är en viktig förtro- endeskapande åtgärd att investerare som lidit skada till följd av fel eller brister i ett prospekt kan erhålla ersättning av en juridisk person som vållat skadan, utan några begränsningar. Att en juridisk person kan riskera att betala ut betydande belopp till följd av fel eller brister i ett prospekt bör dessutom ha en preventiv effekt som avhåller den juridiska personen från att agera oaktsamt. Konkurs eller betalningssvårigheter är dock inte i sig ett önsk- värt resultat till följd av fel eller brister i ett prospekt. För att lindra effekterna av ett skadestånd finns möjlighet för domstol att, på yrkande av den juridiska personen, pröva huruvida jämkning av skadestånd bör ske. Utredningen återkommer till denna fråga i nästa avsnitt. En möjlighet att skydda ett aktiebolags borgenärer skulle kunna vara att, i likhet med vad som är fallet i , införa en regel som anger att om bolaget åläggs att utge skadestånd till en aktieägare får denne endast en fordran som är efterställd vanliga oprioriterade fordringar. Bestämmelserna i förmånsrättslagen (1970:978) har dock ändrats, efter ett utredningsarbete och en debatt som pågått . Mot denna bakgrund finns inte skäl att nu föreslå några förändringar i förmånsrättslagen. Utredningens förslag: Om någon är ersättningsskyldig till följd av fel eller brister i ett prospekt eller en erbjudandehandling skall skadeståndet kunna jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art, skadans storlek och omständig- heterna i övrigt. Skälen för förslaget: Om en skadelidande genom oaktsamhet med- verkat till sin skada följer av allmänna skadeståndsrättsliga principer att ersättningen kan sättas ner efter en skadebedömning. Den skadelidande anses ha en skyldighet att begränsa sin skada. Försummar han detta, får han själv bära en motsvarande del av skadan. Av 6 kap. 1 § andra stycket skadeståndslagen framgår att skadestånd med anledning av ren förmögenhetsskada kan jämkas, om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan. Jämkning skall ske efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt. Utred- ningen har inte funnit skäl att föreslå någon särskild regel avseende medvållande. En tillämpning av angivna principer kan således bli aktuell vid en prövning av den skadelidandes rätt till skadestånd enligt bestämmelserna om prospektansvar.10 Jämkning av oskäligt betungande skadestånd kan ske enligt den allmänna jämkningsregeln som återfinns i 6 kap. 2 § skadestånds- lagen. Enligt utredningen är det dock beträffande prospektansvaret angeläget att, efter modell från aktiebolagslagen11, införa en särskild jämkningsregel som tydligt anger att skadeståndet kan jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till handlingens art, skadans storlek och omständigheterna i övrigt. Genom en sådan bestämmelse ges domstolarna möjlighet att göra en rimlig avvägning mellan de intressen som här gör sig gällande, dvs. de ansvarigas intresse av att begränsa skadeståndsskyldigheten när kretsen av ersättningsberät- tigade är mycket stor eller ersättningsbeloppet betydande och inve- sterarnas intresse av att kunna erhålla ersättning när de ansvariga inte fullgör sina skyldigheter.12 I doktrinen har framförts uppfatt- ningen att såvitt gäller juridiska personer bör jämkning i vart fall kunna ske för mindre familjeföretag drivna i aktiebolagsform, möj- ligen också i vissa andra fall där en dom på fullt skadestånd kan väntas bli ödesdiger för ägarna eller dess anställda.13 De närmare kriterierna för när jämkning bör komma i fråga bör dock enligt utredningen överlämnas till rättstillämpningen. 10Om medvållande, se bl.a. , B. och , S., Skadeståndsrätt, s. 300 f, , J. och , S., Skadeståndsrätt, s. 223 ff. 11Se 15 kap. 5 § ABL 1997/98:99 s. 190 ff. 13Se , B. och Strömbäck, E., Skadeståndslagen, s. 323, Angående jämkning av skadestånd, se även a.a. s. 319 ff, , B., Nya jämkningsmöjligheter?, till och , J. och , S., Skadeståndsrätt, s. 433 ff. Utredningens förslag: Om flera skall ersätta samma skada, skall de svara solidariskt för skadeståndet i den mån inte skadestånds- skyldigheten har jämkats för någon av dem. Vad någon av dem har betalat i skadestånd får han återkräva av de andra efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. Skälen för förslaget: När flera personer är ansvariga för samma skada är deras ansvar solidariskt. En särskild regel om detta bör enligt utredningen införas i lagen om handel med finansiella instrument. Regeln bör utformas enligt mönster från aktiebolagslagen.14 Om någon som är ersättningsskyldig har fått sin skyldighet att utge skadestånd jämkad, bör hans solidariska ansvar självfallet endast omfatta det jämkade beloppet. Skadeståndsskyldigheten skall fördelas mellan de ansvariga efter vad som är skäligt. Detta skall ske även om någon eller några av de ersättningsskyldiga ålagts att betala ett jämkat belopp. Om omständigheterna inte föranleder annat, bör fördelning ske efter huvudtalet. Möjligheterna för en juridisk person att framställa regress- anspråk mot organföreträdare framgår av den associationsrättsliga lagstiftningen. Detsamma gäller möjligheterna för exempelvis ett aktiebolag att rikta krav mot en aktieägare. Utredningen har inte funnit skäl att föreslå några ytterligare regler avseende sådana anspråk. Utredningen föreslår inte heller någon särskild regel angå- ende andra fall där regressanspråk kan bli aktuella. Detta bör dock vara möjligt enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer. 14 Se 15 kap. 6 § aktiebolagslagen och prop. 1975:103 s. 543. 7 Reklamation och preskription En fordran, t.ex. ett krav på skadestånd, kan inte göras gällande hur länge som helst. Rätten att framställa krav på grund av en fordran går förlorad, dvs. Preskriptionen utgör därvid den bortre gräns inom vilken ett skadeståndskrav måste framställas. Allmänna bestämmelser om preskription finns i preskriptions- lagen (1981:130). Av 2 § preskriptionslagen följer att en fordran preskriberas efter dess tillkomst, om inte preskriptionen avbryts . Det förhållandet att skadan inträffar eller visar sig först senare har därvid ingen betydelse. Syftet är att man inte skall behöva räkna med skadeståndskrav på grund av händelser som ligger , om krav inte har framställts . Preskriptionslagen gäller endast i den mån annat inte är särskilt föreskrivet. Det finns på flera håll i lagstiftningen preskriptions- regler som avviker från den allmänna preskriptionsregeln i preskriptionslagen och exempel finns på både längre och kortare preskriptionstider än . I den konsumentskyddande lagstiftningen finns exempel på kortare preskriptionstider än . Det gäller dock fall då det är relativt enkelt att bedöma skadans uppkomst och övriga förutsätt- ningar för skadeståndsansvar. I sådana fall då det är mer komplice- rat att bedöma sådana förhållanden eller om det kan ta innan en skada visar sig, t.ex. vid miljöskador och produktskador, har tioårig preskriptionstid använts. Ett annat sådant exempel är konsumentköplagen (1985:716) som stadgar en preskriptionstid för bl.a. tjänster som avser arbete på byggnader. Associationsrätten innehåller inte några särskilda regler om preskription avseende tredje mans möjligheter att väcka talan mot organföreträdare. Däremot finns bestämmelser som exempelvis reglerar möjligheterna för ett aktiebolag att väcka talan mot en styrelseledamot eller verkställande direktör om skadestånd på grund av beslut eller åtgärd under ett räkenskapsår. En sådan talan skall enligt 15 kap. 10 § aktiebolagslagen väckas senast från det att årsredovisningen och revisionsberättelsen lades fram på bolagsstämman. Av 15 kap. 11 § aktiebolagslagen framgår att om bolagsstämman har beviljat ansvarsfrihet eller beslutat att inte föra en skadeståndstalan eller tiden för att väcka talan har gått ut, får talan ändå väckas om det i årsredovisningen eller i revisions- berättelsen eller på annat sätt inte har lämnats i väsentliga hän- seenden riktiga och fullständiga uppgifter till bolagsstämman om det beslut eller den åtgärd som talan grundas på. Enligt 15 kap. 13 § 2 aktiebolagslagen får dock en talan som inte grundas på brott inte väckas mot en styrelseledamot eller verkställande direktör har förflutit från utgången av det räkenskapsår då beslut eller åtgärder som talan grundas på fattades eller vidtogs. Regler om preskription kombineras ofta med bestämmelser om skyldighet att reklamera inom . Av 32 § köplagen (1990:931) framgår att en köpare av en vara inte får åberopa att varan är felaktig, om han inte lämnar säljaren meddelande om felet inom skälig tid efter det att han märkt eller borde ha märkt felet. Om han inte reklamerar från det att han tagit emot varan, förlorar han rätten att åberopa felet, om inte annat följer av en garanti eller liknande utfästelse. Köparen får dock åberopa att varan är felaktig även efter utgången av angivna tidsfrister, om säljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder. Detta följer av 33 § köplagen. Motsvarande reglering återfinns i 22 och 23 §§ konsumentköplagen (1990:932). Den som avser att väcka en sådan talan kan dock knappast vänta efter det att han observerat felet. Av allmänna principer följer att en sådan passivitet kan medföra förlust av rätten att åberopa felet eller bristen. En skyldighet att reklamera har även införts i de fall en konsu- ment gör gällande att finansiell rådgivning som tillhandahållits av en näringsidkare har åsamkat konsumenten skada. I 7 § lagen (2003:862) om finansiell rådgivning stadgas att konsumenten vid sådant förhållande skall underrätta näringsidkaren om detta inom skälig tid efter det att han eller hon märkt eller bort märka att skadan har uppkommit. Om konsumenten inte fullgör sin skyldig- het faller rätten till skadestånd enligt nämnda lag bort. Detsamma gäller om konsumenten inte väcker talan från rådgiv- ningstillfället. Utredningens förslag: Talan som inte grundas på brott skall väckas från det att prospektet offentliggjordes. Det saknas anledning att låta preskriptionstiden avbrytas på annat sätt än att talan väcks. Utredningens bedömning: Någon skyldighet för den som anser sig ha lidit skada att underrätta bolaget om detta bör inte införas. Skälen för förslaget: Utredningen har i denna del att ta ställning till två frågor. Den första frågan gäller om det bör föreligga en skyl- dighet för den som vill göra gällande att det föreligger fel eller brister i ett prospekt att underrätta den som upprättat prospektet – eller någon annan – inom skälig tid från det att han eller hon har märkt att skada uppkommit. Den andra frågan rör om det bör in- föras en särskild bestämmelse om preskription, avseende möjlig- heterna att framställa anspråk i anledning av fel eller brister i ett prospekt. Bör en skyldighet att reklamera införas? Det är inte ovanligt att den som gör gällande att en tjänst eller vara är felaktig åläggs en skyldighet att reklamera felet inom skälig tid efter att han eller hon har märkt eller bort märka felet. Det är dock i förevarande fall tveksamt om en reklamationsskyldighet bör in- föras. Det kan framstå som rimligt att införa en regel som anger att den skadelidande är skyldig att reklamera när denne fick kännedom om att prospektet var felaktigt eller bristfälligt. Emellertid saknas i allmänhet en naturlig tidpunkt från vilken reklamationsfristen kan börja löpa, till skillnad från de fall där någon exempelvis köpt en bil eller någon annan vara och denna har överlämnats till förvärvaren . Det torde vara sällsynt att ett bolag eller någon annan som upprättat ett prospekt offentliggör att ett prospekt är felaktigt eller bristfälligt. Tvärtom torde det inte vara ovanligt att frågan uppkommer genom en diskussion i massmedia. En representant för en intresseorganisation uttalar sig negativt om innehållet i ett prospekt i en nyhetsartikel, och sedan artikeln publicerats faller kursen under teckningskursen. Är det då rimligt att en skyldighet att reklamera uppstår? Eller inträder denna skyl- dighet när den som upprättat prospektet skickar ut ett press- meddelande och bemöter kritiken? Eller när andra aktörer på marknaden uttalar sig? Det torde i många fall vara svårt att hitta en tidpunkt som på objektiva grunder kan utgöra utgångspunkten för en bedömning om reklamation har skett i rätt tid. Ett annat skäl som talar emot att införa en reklamationsskyldighet är det faktum att det vid påstådda fel eller brister kan vara fråga om ett stort antal personer som kan finna skäl att rikta krav mot emittenten eller den som sålt finansiella instrument och andra som medverkat vid upp- rättandet av ett prospekt. Här kan det bli fråga om ett betydande antal reklamationer som skall skickas till var och en av de personer som krav kan komma att riktas mot. Mot denna bakgrund saknas tillräckliga skäl att införa en särskild lagregel om reklamations- skyldighet. Som nämnts ovan föreligger betydande svårigheter att fastställa en exakt tidpunkt vid vilken den ersättningsgilla skadan kan anses ha uppkommit. Därutöver kan tilläggas att om preskriptionstiden skulle börja löpa först när skadan uppkommer skulle detta kunna innebära att de skadeståndsskyldiga kan drabbas av skadestånds- ansvar efter det att ett prospekt har offent- liggjorts. Det framstår mot denna bakgrund som mer ändamåls- enligt att låta den skadegrundande åtgärd som talan grundas på, dvs. offentliggörandet av ett felaktigt eller bristfälligt prospekt, vara utgångspunkten. En kort preskriptionstid bidrar till tryggheten för en juridisk eller fysisk persons borgenärer, i det fall denne genomfört en nyemission eller en utförsäljning av ett befintligt innehav av finansiella instrument. En längre preskriptionstid riskerar dessutom att gå ut över säkerheten i omsättningen, inte minst mot bakgrund av att ett mycket stort antal personer kan komma att ha möjlighet att rikta krav mot den som emitterat eller sålt finansiella instru- ment genom ett prospekt. Till detta kommer att ju som går efter att prospektet har offentliggjorts, desto svårare blir det i allmänhet att avgöra huruvida en skada som uppkommit för en investerare har sin grund i fel eller brister i ett prospekt eller någon annan omständighet. Sådana omständigheter kan exempelvis utgöras av information som har offentliggjorts efter prospektet men utan samband med dess innehåll, den allmänna marknadsutvecklingen eller utvecklingen inom den sektor där ett företag verkar. Mot denna bakgrund förordar utredningen att preskriptions- tiden bör bestämmas till . Om talan grundas på brottslig gärning bör dock den allmänna regeln om tioårig preskription gälla. Detta innebär dock inte att den som avser att väcka en sådan talan kan vänta efter det att felet eller bristen i prospektet kommit till allmän kännedom och preskriptionstiden löpt ut. Som anförts ovan följer av allmänna principer att en sådan passivitet kan medföra förlust av rätten att åberopa felet eller bristen. Det saknas anledning att låta preskriptionstiden avbrytas på annat sätt än genom att talan väcks mot den som genom prospektet lämnat ett erbjudande att teckna eller köpa finansiella instrument eller den som medverkat vid upprättandet av prospektet. Även i detta sammanhang talar det faktum att det kan finnas ett stort antal personer som kan komma att framställa krav starkt för en enhetlig lösning. Utredningens förslag avseende ansvar för fel och brister i prospekt innefattar bland annat ett utvidgat ansvar för informationsgivning. Konsekvensen av utredningens förslag i kapitel 3 blir att i de fall en årsredovisning eller en delårsrapport ingår som en del av ett prospekt och fel eller brister i årsredovisningen eller delårsrappor- ten uppdagas, kan den juridiska personen bli ersättningsskyldig gentemot de personer som lidit skada till följd av innehållet. Det är däremot tveksamt om den juridiska personen kan bli skadestånds- skyldig gentemot de personer som lidit skada på grund av fel eller brister i en årsredovisning eller en delårsrapport, som offentlig- gjorts utan samband med en kapitalanskaffning. Detta ansvar torde utan stöd i lag eller rättspraxis endast kunna åläggas organföreträ- darna, som även ansvarar för innehållet i halvårsrapporter och del- årsrapporter där skyldighet föreligger att upprätta sådana rapporter enligt årsredovisningslagen. Frågan är då om det nu finns skäl att överväga att införa en uttrycklig regel som även ålägger den juri- diska personen ett ansvar för innehållet i nämnda handlingar. antogs det s.k. öppenhetsdirektivet. Direktivet skall vara genomfört . I direktivet upp- ställs krav på offentliggörande av regelbundet återkommande samt löpande information om emittenter som har givit ut värdepapper vilka redan handlas på en reglerad marknad som är belägen i eller bedriver verksamhet i någon medlemsstat. Enligt artikel 7 i direkti- vet skall medlemsstaterna se till att den information som skall upp- rättas och offentliggöras enligt artiklarna 4, 5, 6 och 12 i direktivet åtminstone ligger hos emittenten eller dennes förvaltnings-, led- nings- eller tillsynsorgan, och medlemsstaterna skall se till att bestämmelser i lagar och andra författningar om ansvar är tillämp- liga på emittenterna, de organ som angetts ovan eller personer som är ansvariga hos emittenterna. De handlingar som nämnda artiklar omfattar är årsredovisningar, halvårsrapporter, s.k. delårsförvaltnings- rapporter samt vissa övriga uppgifter. Vid genomförandet av öppenhetsdirektivet finns det anledning anta att det, i likhet med vad som varit fallet beträffande prospekt- direktivet, kommer att närmare utredas huruvida behov föreligger att utvidga eller klargöra ansvaret för informationsgivning. Detta gäller i vart fall avseende ansvar för emittenter vars finansiella instrument har upptagits till handel på en reglerad marknad. Utredningens ståndpunkt är att sådana emittenter, exempelvis aktiebolag som noterat bolagets aktier, bör kunna åläggas ett utvidgat ansvar för informationsgivning, av samma skäl som bolaget bör ha ett ansvar för innehållet i ett prospekt. Investerare måste kunna utgå ifrån att emittenter vars finansiella instrument är föremål för notering hanterar sin informationsgivning på ett korrekt sätt. En väl fungerande och genomlyst sekundärmarknad påverkar kapitalanskaffningen via primärmarknaden på ett positivt sätt och här har emittenterna ett stort ansvar. Det är även värt att notera att ett informationsansvar för exempelvis aktiebolag som noterat sina aktier vid en reglerad marknad synes föreligga i alla de länder som redovisades i kapitel 2, med undantag för , och . Ett ytterligare skäl för att utvidga ett aktiebolags ansvar för informationsgivning är att det framstår som inkonsekvent att organföreträdarna skall behöva bära detta ansvar själva, när hand- lingarna inte utgör en del av ett prospekt, men gemensamt med bolaget när samma handlingar – eller uppgifter – ingår som en del av ett prospekt. Ett utvidgat ansvar för informationsgivning för aktiebolag och andra juridiska personer kräver dock ytterligare överväganden avse- ende såväl omfattningen som behovet av ett sådant ansvar. Dessa överväganden bör lämpligen inte göras här utan först vid genom- förandet av öppenhetsdirektivet. Samtliga förslag till ändringar i lagen om handel med finansiella instrument och ändringarna i övriga lagar föreslås träda i kraft . Av allmänna civilrättsliga regler följer att skadestånds- ansvar för fel eller brister i ett prospekt eller en erbjudandehandling skall bedömas efter den lag eller allmänna skadeståndsrättsliga principer som gällde, när den skadegrundande handlingen eller underlåtenheten inträffade. Denna tidpunkt bör vara den dag prospektet offentliggjordes. Några särskilda bestämmelser om detta erfordras inte. 10 Konsekvenser av förslagen Kapitalmarknaden har vuxit explosions- artat och ett stort antal erbjudanden till allmänheten och noteringar har skett. har dessutom åtminstone två perioder passerat med rejält överdrivna kursförväntningar. Trots detta har endast ett fåtal fall avseende ansvar för fel eller brister i ett prospekt behandlats i domstol. Enligt vad utredningen har erfarit föreligger liknande erfarenheter också i andra länder. Detta gäller även länder där ansvaret är omfattande och tydligare än vad som är fallet i . Däremot har –2004 ett flertal ärenden som rört finansiell rådgivning behandlats i allmän domstol och hos . I dessa fall har tvisten inte sällan avsett fall där en investerare gentemot sin rådgivare framfört kritik mot det sätt varpå rådgivaren informerat om risker med att teckna eller för- värva finansiella instrument vid ett erbjudande där ett prospekt upprättats. Vid den genomgång av ett stort antal av dessa fall som utredningen har gjort kan konstateras att den kritik som framförs mycket sällan har varit kopplad till innehållet i ett prospekt. Kriti- ken har i stället rört det sätt som erbjudandet har marknadsförts på eller rådgivarens agerande. Den kritik som ibland framförts i massmedia avseende erbjudanden till allmänheten synes också ofta ha berört marknadsföringsfrågor snarare än innehållet i sak i ett prospekt. Det skulle kunna hävdas att antalet processer sannolikt kommer att öka eftersom bl.a. emittenter, säljare och värdepappersinstitut enligt utredningens förslag kommer att omfattas av ett lagreglerat ansvar. Det finns därigenom större möjlighet att få ersättning, när det belopp som tagits in i erbjudandet finns åtkomligt för ersätt- ningsberättigade hos de ansvariga.