sou · GTB341d2 · 2006-01-01 00:00:00 — I en sådan situation är associa- tionen mer effektiv än definitionen, anspelningen på vaga historiska hotbilder mer drabbande än filosofiskt invecklade resonemang, och det är precis detta som ständigt vecklas upp bland de självutnämnda goda sanningssägarna av slag: de som tar på sig ansvaret att äntligen säga det som alla tänker, att ge namn åt de plå- gor som bekymrar nationen, genom att fatta ordet och högt inför alla konstatera att skillnaden mellan svenskar och invandrare, rena och orena, måste bli det som samhällsdebatten fokuserar kring. Det vill säga, en debatt som fokuserar avvikande beteenden, hotbilder, kriminalitet – snarare än en debatt som kretsar kring hur denna diskurs genererar utslagning, diskriminering, rasistiska representa- tioner. Det vill säga: en debatt som utgår från att kulturer är som raser, och att det är kulturen (de andras!) som förklarar individuella beteenden (de andras), snarare än en diskussion kring frågan om hur representationen av förmodade kulturella skillnader är kopp- lade till glokal antagonism och historiska processer i vid mening. En debatt som reagerar på legendariska utbrott Kör ut dom! (1993), med att ställa frågan om det verkligen är på det sät- tet man bör hantera problemet, istället för att diagnosticera ut- brottet utifrån frågorna: men vilka är egentligen dom, vilka är vidare det vi som (underförstått) tilltalas i utropet, och vad är det slutligen för begär som söker sin tillfredsställelse genom en sådan proji- cering och exteriorisering? På en fundamental nivå är det således precis detta som diskursen om äkta svenskar och invandrare, eller ibland rena och orena svens- kar (svenskar med invandrarbakgrund, de nya svenskarna, eller allt vad man hittar på), handlar om: att bemästra den ambivalens som de andra utgör och som riskerar att underminera fantasin om den exklusiva tillhörigheten till den rent svenska gemenskap inom vilken privilegierna fördelas. Den strukturella diskriminering- ens kärna står att finna i de intressen som historiskt investerat i, och privilegierats av, denna diskurs, som den är institu- tionaliserad i nationalstatens själva form. Svenskar eller invandrare: det är ofta denna banala diskursiva gränsdagning som strukturerar politisk praxis, massmediala representationer och vardagliga beslut om vem som ska få arbeta med vad, få bosätta sig var, och leva med vem i . En gränsdragning vars effektivitet slår igenom på område efter område – redan genom antagandet att den sociala verkligheten kan och bör analyseras utifrån dessa kategorier. Körkortsdiskursen polarisering mellan svenskar och invand- rare behöver förvisso inte inga innehållsliga bestämningar, efter- som redan själva polariseringen avslöjar att vi är de som inte är som dem, och de är de som inte är som oss. En ren och intetsägande for- mel eftersom diskursen inte behöver förtydliga vad det är som gör den ene till den andres motsats – förutom just att det är genom den andre, som spegel, som den ene framträder som annorlunda. Och ändå förmår den generera diskriminerande praktiker på område efter område (för det är väl ingen som tror att invandrarfientliga grupper, eller ens , skulle ha gjort verkliga empi- riska utforskningar om varje enskild s k invandrare för att se huruvida han eller hon verkligen motsvarade alla de föreställningar som var kopplade till invandraren i diskursen). Ja, själva distink- tionen är faktiskt tillräcklig för att generera etnisk rensning (för det är väl ingen som tror att t.ex. nazisterna gjorde empiriska utforskningar om varje jude för att se huruvida han eller hon verk- ligen var sådana som den nazistiska ideologin gjorde gällande). Diskursen lever på ett säreget sätt ett slags liv: från och med det ögonblick den har blivit etablerad i ett samhälle är det också genom den som världen i praktiken struktureras (och paradoxalt nog där- för också tenderar att börja bekräfta den). I denna bemärkelse är det, återigen, inte efter individuella med- vetanden vi bör ställa frågan om diskrimineringens strukturer, utan efter de omedvetna diskursiva system för (för)delning av objektet som reglererar (hegemoniskt, men inte totalitärt) en viss sam- Det är dessa system som svarar på frågan om vilka som är förtjänta av att få dela det symboliska objektet, genom att ange, associativt, de lösenord och körkort som fordras för inträde i gemenskapen. Detta betyder , vilket min analys genomgå- ende betonat, att gemenskapen aldrig är stabil och en gång för alla given. Tvärtom måste den reproduceras från dag till dag, och dess enda möjlighet till detta är att delningen av objektet fortsätter mellan dess förmodade medlemmar – som dessa med- lemmar aldrig a priori entydigt kan identifieras. Ty det är just detta som ständigt ställer till problem och som yttrar sig i dessa utbrott av längtan för att äntligen och slutgiltigt få reda på vem som är vem och vad som är vad, så att rätt symboliskt objekt kommer till rätt plats och rätt värde tillskrivs rätt person. Man skall därtill inte glömma att hotet om exkludering från gemenskapen alltid är överhängande: det räcker med att man delar med sig av objektet med fel person, att man låter det symboliska objektet passera vidare till fel händer, för att man skall bli miss- tänkliggjord. Eller som formulerar saken: den som överträ- der tabut – genom att njuta av fel objekt, att dela det med sig till fel person, att inte se skillnad på gemenskapens innanför och utanför, etc – kommer själv att bli tabu (1995: 56). Människan är, fortsätter , aldrig mer än en tillfällig medlem i hjorden, just därför att identiteten inte är någonting inre, utan avhängigt den komplexa gränsdragning genom vilken det symboliska objektet blir tillgängligt för henne. Från till en annan kan gränsen dras på ett annat sätt, av makter bortom ens egen kontroll – såsom t.ex. i de algeriska judarnas fall när de berövades på sin franska identi- tet, på sin forna tillhörighet i franskhetens symboliska objekt, genom Vichyregimens dekret 1940. Bortom det cartesianska cogi- tot och fixeringen på individens inre som bärare av identitet, finner vi en social existensform som konstitueras i den diskurs som regle- rar subjektets relation till objektet. En existensform vars öde vilar på att det får ta del av den libidinala eller andliga kretsgång (som Mauss talade om apropå fördelningen av social status och symbo- liska gåvor), som fungerar som schibbolet till den materi- ella fördelningens kretsgång. Den ena diskrimineringen kan inte isoleras från den andra, och det är i detta avseende som vi måste lämna den essentialistiska identitetsanalysens unkna värld, för att insistera på nödvändigheten av en konkret politisk intresseanalys. (2001), Den äkta svenskheten & begärets dunkla objekt, i Identitetens omvandlingar (red. (2004), krig – människans frihet och slutet på histo- rien. /: Symposion. Balibar, É./, I. (2002), Ras, nation, klass. Balibar, É. (2004), Rasismen nygranskad – ett modernt begrepps ursprung, relevans och paradoxer, in Rasismer i . Catomeris, C. (2004), Det ohyggliga arvet – och främ- lingen genom tiderna. (1990), Schibboleth. Symposion: /. (1995), Totem och tabu. (1970), Kapitalet. Mauss, M. (1997), Gåvan. (1993), Orientalism. (1948), Tankar i judefrågan. 8 Det sagda och det tänkta Begreppsanvändning och begreppsskifte i diskursen om invandrare och invandrarpolitik Den politiska retoriken och uttalanden i den offentliga debatten förändras . Det räcker med att jämföra deklarationer och uttalanden (som regeringsdeklarationer, offentliga politiska ställ- ningstaganden, debatter i dagstidningar, tidskrifter, radio och TV, högskolekurser och vetenskapliga uppsatser m.m.) från olika tids- perioder för att konstatera detta. I vissa fall är förändringarna från en tidsperiod till en annan påfallande stora. Så är fallet när det gäller invandrar- och integrationsdebatten. Det är relativt enkelt att påvisa hur begreppen förnyas, hur några av dem åldras och faller ur bruk och hur andra tonar fram och bör- jar dominera det offentliga samtalet. Svårigheterna inträder när man försöker precisera dessa begrepps innehåll, bestämma exakt vad varje begrepp betecknar, vad som menas med de ord man använder och hur mycket de skiljer sig från varandra. Med andra ord: man hamnar snart i den gamla problematiken om form och innehåll och deras inbördes förhållande. Som visar i sitt stora historiska lexikon om tyska politiska begrepp, är förändringarna i begreppen och i sättet att instrumentalisera dem beroende av samhällsförändringar och av ideologiskt bestämda föreställningar som verkar för att antingen bevara eller upphäva ett begrepps innehåll. går förändringen via ett totalt eller partiellt bevarande av formen: då säger man något nytt men uttrycker det med en gammal och beprövad term. Andra gånger är det tvärtom så att ett nytt begrepp träder i funktion utan att dess innehåll går att skilja nämnvärt från innehållet i ett annat, kasserat begrepp. En vanlig situation är också att till synes motsatta begrepp samsas i samma diskurs och byter innehåll med varandra, påverkar varandra, överlappar varandra och på så sätt ska- par stor förvirring i den offentliga debatten. Det är vanligt att ett och samma begrepp används på olika sätt i debatten, att det laddas med olika innehåll. Dessa skiftningar i betydelse är mer frekventa Det sagda och det tänkta , när en ny policy profileras i kamp mot en annan som varit etablerad . (Koselleck 1985) Begreppen utför en invecklad dans med varandra. Tiden och samhället är deras dansbana. För begrepp som invandrare och alla de otaliga ordsammansättningar i vilka det har ingått och fortfa- rande ingår (invandrarbarn, andra generationens invandrare, invandrarkyrkor, invandrarkultur, invandrarteater, m.m., m.m.) har dansen varat . Begreppet uppvisar nu en viss trötthet, det har uppenbarligen redan sett sina bästa dagar, men det behåller trots allt en viss kraft. Det fortsätter att användas i vissa, ibland oväntade, sammanhang. ingick det i en TV- krönika i , i vilken krönikören skrev om en ståupp-komiker med utländskt klingande namn, och kallade honom för invandrar- komiker. På ett sätt kan detta överraskande uppdykande av invand- rarbegreppet i en annars intelligent och politiskt progressiv krönika skriven tolkas som ett exempel på det kallar det latenta och det manifesta i den ideologiska diskursen. (1989). Medan det manifesta blir enkelt att hitta och påvisa, kräver det latenta inslaget att man tillämpar någon form av misstankens hermeneutik (Ricoeur 1988:19-21) i sin textläsning. I det anförda fallet blir det föråldrade språkbruket ett symtom som avslöjar att vissa värderingar, som ur officiell synvinkel är aktuella, bibehåller sin plats i individernas medvetande bortom den manifesta diskursens politiska korrekthet. Vi kommer att stöta på andra fall av latent ideologi i vår vandring genom den svenska begreppshistoria som är av intresse här. Denna begreppshistoria har i mitt fall egenskapen att vara själv- upplevd. Jag kom till som politisk flykting 1977. har jag först blivit definierad och behandlad som invandrarkvinna och sedan även följt och deltagit i det offentliga samtalet kring invandrare, invandrarskap och invandrarpolitik. När jag nu försö- ker historisera processen utgår jag till stor del från mina egna erfa- renheter. Det säger något om det perspektiv utifrån vilket jag betraktar ämnet: jag kan varken hålla det vetenskapliga avstånd som en annan typ av studier påbjuder eller den okritiska inställning som nöjer sig med en till synes neutral beskrivning av ämnet i fråga. På så vis kan denna artikel betraktas som en vittnesinlaga i vilken de senaste 30 årens offentliga diskurs om invandrarpolitik studeras utifrån en kvinnlig invandrarakademikers perspektiv. Det sagda och det tänkta Ja, det är sant att invandrare här i landet på grund av sina språksvårig- heter av myndigheterna ofta behandlas som omyndiga barn. Det spelar ingen roll om man är sju eller , svenskarna vet ändå bäst. Jag tror att de räknar vår ålder från vår ankomstdag. Därför ska jag börja i första klass . Jag fyller åtta . Jag kom hit . Det är min nya födelsedag. Då brukar jag få massor av leksaker och godis av mina invandrarlekkamrater. Den här boken handlar om oss invandrarbarn mellan sju och och vårt nya liv här i landet. Det som först slog mig när jag för allra första gången kom till var just det att man primärt blev betraktad som invandrare. Man konfronterades med det faktum att de egenskaper som varit de viktigaste i ens självförstå- else och som utgjorde grunden för ens förhållande till andra männi- skor plötsligt förlorade sin betydelse. Man blev helt enkelt en annan, en som karakteriserades av att inneha en ny egenskap: att vara invandrare. Medan innehållet i begreppet var helt förståeligt som en allmän juridisk-administrativ precisering av ens situation och tillstånd i det nya samhället, var det omöjligt att förstå det som en personlig egenskap, som något som uttryckte något väsentligt om den egna personen. Det faktum att begreppet antog en i det närmaste onto- logisk karaktär och användes och otid på de olika samhällsni- våerna, blev kritiserat i flera studier utförda av invandrare som läste vid olika högskolor. Dessa forskare försökte visa att begreppet endast påvisade ett negativt innehåll och att detta ställde till stora problem. Invandrarbregreppet, hävdade man i några av dessa studier, definierade vad man inte var, nämligen att man inte var svensk. Det var däremot helt tomt på positivt inne- håll (Quintans & Verdinelli:1984). För människor som jag, som hade kommit från ett samhälle där man fastställer den nationella identiteten (och medborgarskapet) enligt jus solis-principen, blev vissa sammansättningar av begreppet, som till exempel invandrarbarn, svåra att förstå. I början av 1980- talet fanns en tidskrift, Vi i , som publice- rade. Mitt första försök att läsa den med hjälp av en ordbok miss- lyckades redan på omslaget. Där stod följande rubrik: föds fler invandrarbarn i . Det fanns för mig en uppenbar mot- sättning mellan verbet att födas (i ) och substantivet in- Det sagda och det tänkta Min fråga var: varifrån hade dessa barn vandrat in om de var födda i ? Att omslaget syftade på barn till invand- rare kunde jag inte läsa in i den ambivalenta konstruktionen invandrarbarn. Jag kom fram till att min språkförståelse var för bristfällig för att jag skulle kunna läsa rubriken rätt. Upplevelsen att invandrarskapet i handlade om ett ontologiskt tillstånd förstärktes. – i sin kategorisering av konceptuella metafo- rer (understanding and experienced one kind of thing in terms of another) – placerar de ontologiska metaforerna i en kategori för sig. You refer to them, categorize them and qualify them and – by this means – reason about them. Och, vill jag tillägga, manipulerar dem. (, 1980:25, 50). Invandrarbegreppet kan ur ett sådant kognitivt perspektiv förstås som en ontologisk metafor i vilken den rörelse och rum som beskrivs (någon/några som stod utanför har vandrat in) förvandlas till ett permanent tillstånd. På så sätt blir invandrare permanentad som individuell- och gruppmässig identitet. Denna första period var då man talade om invandrarmat och invandrarseder. Man fick veta att till och med den katolska kyrkan räknades som en invandrarkyrka trots att det hade varit den officiella (och enda tillåtna) religionen i . Vi, de utifrån komna, brukade skämta om att svens- karna verkade tro att det till och med existerade ett invandrarspråk. Det var också då svenskar som av en eller annan anledning var i kontakt med flyktingarna vägrade att berätta för oss vad några rasister hade klottrat på väggarna vid en flyktingförläggning, eller vilka som hade gjort det, eller varför. Man höll bara tyst, sanerade klottret och pratade om något annat. Rasismen var en pinsamhet som de flesta människor i skämdes över och som de inte gärna ville berätta om för de nykomna. Samhället gjorde visserligen skillnad mellan svensk och främling, men den välvilliga attityden var ändå dominerande. var assimileringstanken den förhärskande: främlingarna kommer att bli som vi, det handlar bara om att hjälpa till och ha tålamod och uppfostra dem i de normer, förhållanden och samhälleliga koder som råder i . En utvecklingsoptimistisk syn på invandrarna dröjde sig i denna dis- kurs. AMS och AMU-center spelade en huvudroll i denna uppfost- ringsprocess. Det var under det tidiga som hemspråksundervis- ningen blev ett viktigt, permanent inslag i , framför allt Det sagda och det tänkta i de invandrartäta bostadsområdena. Initiativet hade kommit från vissa grupper, i synnerhet finländare, som såg bevarandet av det egna språket som ytterst betydelsefullt. Andra grupper blev snart intensivt engagerade i denna fråga. togs det över av skolsy- stemet. Den goda viljan bakom idén om invandrarbarnens behov av att utveckla sitt modersmål förde i många fall med sig även en större isolering av dessa barn inom avskilda skolmiljöer – och med detta växte deras känsla av utanförskap. De invandrare som påbörjade studier vid högskolor och universitet fann homogena miljöer, där man var mycket mer van att betrakta invandrare som studieobjekt än som studenter och studiekamrater. Några av dem, som hade börjat läsa på socionomutbildningen vid vid uni- versitet, var tvungna att läsa en obligatorisk delkurs på grundnivå som hette Avvikande beteenden. Inom denna kurs undervisade man, bland mycket annat, om invandrarkunskap. hade också ett slags invandrarelit börjat ta form, mest bestående av anställda vid och vid olika socialbyråer. De flesta i den gruppen var människor som kommit till . De hade anammat de svenska värderingarna och var illa sedda av de nya invandrarna som såg dem som hårdare, okänsligare och mycket mer auktoritära än svenskarna. Dessa invandrarfunktionärer visade ett stort behov av att markera avstånd gentemot de nyanlända genom att ställa hår- dare krav på att de skulle göra rätt för sig. Dessa var i själva verket ganska maktlösa utanför sitt lilla aktivi- tetsfält. Det skulle ännu dröja innan andra, med en liknande inställning, började klättra högre upp på den sociala skalan och vinna inflytande på invandrarpolitiken på riksnivå. Politiska partier och andra grupperingar som kräver hårdare tag i asyl- och invand- rarfrågor tar tacksamt emot och promoverar individer ur denna elit. Genom att låta dem (som själva är invandrare) formulera de tuffa kraven får dessa krav ett sken av legitimitet. ord om invandrare som barn pekar på den välvil- liga och pedagogiska synen som dominerade i samhället. De vittnar också om den starka utvecklingstro som dröjde sig kvar och . Invandrarskapet sågs för- visso som ett fast tillstånd, men genom att tillgodogöra sig utbild- ning kunde invandraren anamma samhällets värderingar och anta seder och vanor bli en god medborgare i det nya landet. Baksis barn/invandrare skulle bli vuxna genom de vuxnas omsorg. Det sagda och det tänkta ställningen om som ett modernt land var stark. De männi- skor man tog emot kom däremot – sådan var den allmänna före- ställningen – från mindre moderna och även primitiva samhällen. har kallat den syn som antropologin tillämpat på sina studieobjekt, en syn som placerar studieobjekten på långt avstånd inte bara i rum utan också , för denial of coevalness: By that I mean a persistent and systematic tendency to place the refe- rent(s) of anthropology in a Time other than the present of the produ- cer of anthropological discourse. (2002:31). På ett liknande sätt blev invandrarna i betraktade som om de, genom att hamna i , hade genomfört en resa från det förflutna till modern tid Det skulle dröja innan man från officiellt håll kunde göra en självkritisk utvärdering av det invandrarbegrepp jag här har försökt ringa in. Jag vill därför citera utförligt från en regerings- proposition /98: Ofta görs i beskrivningar av befolkningen en uppdelning av svenskar och invandrare. I populationen invandrare brukar då också inkluderas personer som inte själva har invandrat, men som har minst en invand- rad förälder. [] Det meningsfulla i att göra en sådan uppdelning av befolkningen har börjat ifrågasättas alltmer, bl.a. för att uppdelningen ger en falsk bild av en homogen grupp. (, framtiden och mång- falden [SFM] 1997/98:16:11) Propositionen kritiserar uppfattningen om invandrare som en homogen grupp men den verkar fortsätta att betrakta den andra gruppen, den som består av den etniskt svenska befolkningen, som reellt homogen. Invandrare är ett begrepp som definieras på en mängd olika sätt. grundar sig definitionerna på objektiva förhållanden som t.ex. födelseland eller medborgarskap. handlar det om människors subjektiva kategoriseringar [] Invandrare existerar inte heller som ett entydigt rättsligt begrepp. [] Invandrarbegreppet är grovt gene- raliserande och underförstår en grupp med gemensamma kännetecken och en samhörighet som är skild från svenskar. Det bör därför använ- das på ett sådant sätt att det inte förstärker ett vi-och-dem-tänkande. (SFM: 26) Avsikten med invandrarpolitiken har varit att innefatta dem som har invandrat in i den svenska samhällsgemenskapen. Genom att politiken i stor utsträckning kommit att rikta sig till invandrare som grupp och därmed satt invandrarskapet och den invandrades kulturella och etniska bakgrund i centrum, har den emellertid bidragit till att Det sagda och det tänkta invandrarskap förknippas med annorlundaskap. [] på ett olyckligt sätt förstärka uppdelning av befolkning i ett vi och ett dom [] (SMF: 17-18) Den förändrade synen som denna regerings proposition innebär gör att vissa åtgärder rekommenderas: Mot bakgrund av invandrarbegreppets olika innebörd och regeringens bedömning att åtgärder som riktar sig till invandrare som grupp bör begränsas till den i , anser regeringen att det behövs en översyn av hur invandrarbegreppet används i olika författningar. (SMF: 27) Man saknar fortfarande i propositionen en uttömmande förklaring till varför det blev som det blev med begreppets användning, men den är ändå ett viktigt steg på vägen till ett nytt sätt att behandla dessa frågor på. Det självkritiska perspektivet begränsas av det som denna proposition har gemensamt med tidigare invandrarpolitiska dokument, nämligen att det än en gång är den majoritära etniska gruppen som föreslår åtgärder för att integrera de andra. Främlingar som inte passar här förändrades samhällssituationen successivt. Den offentliga ekonomin genomgick en åtstramning som också blev början till omvälvningen av den svenska modellen. En övergång till marknadsliberalism i nyliberal tappning kom att tvinga fram alltmer hårda åtstramningar av det offentliga. Det poli- tiska livet ställdes under stora påfrestningar och de nya asylsökande fick kraftigt minskade möjligheter att få uppehållstillstånd. Grup- per som försvarade asylsökandes intressen organiserades över hela landet och några av dem gick offentligt ut med budskapet att man skulle gömma asylsökande som nekades asyl i syfte att hindra att utvisningsbeslutet verkställdes samt att få beslutet omprövat. Begravningen av blev ett mäktigt uttryck för invand- rarnas sorg. Man anade att mordet på statsministern även var en vattendelare för samhället och politiken och att detta skulle inne- bära en försämring av invandrarnas situation. Mordet på statsmi- nistern fick en särskilt stor symbolisk betydelse för många invand- rargrupper. Mot decenniets slut hade xenofobin blivit ett permanent inslag i landets offentliga debatt. Det sagda och det tänkta omröstning i och lyckades visa att lokalbefolkningen delade hans åsikt om att inte tillåta flyktingar att bosätta sig i kommunen. Det blev alltmer rumsrent att uttrycka sig xenofobiskt. Begreppet invandrare fick maka på sig och lämna plats för begrep- pet främling, som för det mesta användes i två ständigt återkom- mande sammansättningar: den ena var främlingsfientlighet och den andra var främlingsrädsla. centrala argument var att flyktingarna inte passar här. Det upprepade han gång på gång.