sou · GTB317 · 2006-01-01 00:00:00 — Att statsmakterna synes ha godtagit en ensamrätt för samerna genom utform- ningen av rennäringslagstiftningen kan möjligen uppfattas så att sta- ten definitivt avstått från en rätt som markägare enligt jakt- och fiskelagarna, men också detta är osäkert. Lagstiftarens bristfälliga motivering för sin ståndpunkt hindrar inte att denna trots allt kan vara riktig. I så fall gäller en delad jakt- och fiskerätt på åretrunt- markerna. Eventuellt varierar statens rättigheter inom olika delar av fjällmarken, men också detta är svårt att uttala sig om. Över huvud taget skulle det behövas ytterligare historisk forskning för att klar- göra dessa frågor. Det är tänkbart att samerna på detta sätt skulle kunna få ytterligare stöd för en ensamrätt. Vad angår rättigheternas närmare innebörd kan här tas upp en syn- punkt som ibland framförs i denna fråga. Med hänsyn till samernas förändrade levnadssätt skulle de inte längre vara bero- ende av sin jakt- och fiskerätt på samma sätt som tidigare, och detta skulle medföra att rättigheterna begränsades; deras innebörd skulle påverkas av samhällsutvecklingen. Emellertid är inte samernas rätt begränsad till husbehov (jfr 3.7 ovan). När någon förvärvat en civil- rättslig rätt till fast egendom påverkas dess bestånd inte av sådana sociala synpunkter som hans beroende av rätten. Det angivna resone- manget förefaller främmande för lagstiftare och domstolar när det gäller andra rättigheter av detta slag.95 Att bedöma samernas rätts- läge på ett speciellt, mindre förmånligt sätt skulle närmast innebära en otillåten diskriminering av folkgruppen; inställningen förefaller 95 När i NJA 1984 s. 148 fiske som grundats på urminnes hävd begränsats till husbehov torde detta ha sammanhängt med att det gällde byars historiskt grundade andel i fisket i viss sjö. Jfr om så- dana andelar 3.7 ovan. Samernas jakt- och fiskerätt påverkad av den numera övergivna uppfattningen om renskötsel- rätten som ett slags privilegium som lagstiftaren gett samerna. – En annan sak är att när rättigheten faktiskt utövas på annat sätt än tidi- gare, detta i längden kan påverka dess innehåll (förutsatt att ändringen skett frivilligt).96 Det kan tilläggas att RNL:s reglering av jakt- och fiskerätten inte kan anses tillfredsställande. Till en början framstår lagens begräns- ningar i samernas jakt- och fiskerätt delvis som svårförenliga med grundlagen och (jfr 6 ovan). Materialet räcker dock inte till för säkra uttalanden heller i dessa frågor, utom på nå- gon enstaka punkt.97 – Dessutom är regleringen otydlig i viktiga av- seenden. Det finns anledning att klargöra förhållandet mellan samer och staten såsom markägare dels ovanför odlingsgränsen och på ren- betesfjällen, dels inom lappmarkerna nedanför odlingsgränsen. Be- stämmelserna i RNL går till nöds att förena med alla de uppfatt- ningar som här har diskuterats – att samerna skulle ha en ensamrätt, att de skulle ha en likvärdig rätt med markägaren också på krono- mark och att de skulle ha en rätt av sämre kvalitet än markägaren. Men det naturliga är att lagstiftaren tar ställning till dessa omstridda och principiellt viktiga frågor, särskilt med tanke på reglernas tvivel- aktiga och delvis motsägande motivering. Bestämmer man sig för att samerna har en fullvärdig jakt- och fiskerätt – om också på vissa områden delad med markägaren – kan det vara nog att markera detta förhållande genom att i 10 § 3 st. jaktlagen och 3 § 3 st. fiskelagen tala om jakträtt respektive fiskerätt. Detta räcker dock inte för att klargöra upplåtelsernas innebörd och hur samernas befogenheter förhåller sig till markägarens. Det finns alltså starka skäl att ingående överväga jakt- och fiske- frågorna vid en översyn av rennäringslagstiftningen. De lagförslag som redan finns ger knappast tillräckligt underlag för en reglering av dessa rättsförhållanden. 96Att föra ett resonemang om vad som förutsetts vid rättens tillkomst, något som förekommer beträffande servitut (jfr prop. 1970:20 B s. 739 f), NJA 1982 s. 69) lär inte vara möjligt när en rättighet uppkommer successivt på grund av urminnes hävd. Här saknas sådana möjligheter att genom lantmäteriförrättning ändra rättigheten som förekommer bl.a. beträffande servitut, se 3 och 4§§FBL. (Märk dock möjlighet att begränsa renantalet enligt 15 § RNL.) 97Här syftas främst på att ersättningsregler inte gäller vid gratisupplåtelser av jakt- och fiske- rätt, se 6.1 ovan. Även regleringen av skogssamernas rätt är svår att acceptera från grundlags- synpunkt (jfr 6.2 ovan). Jakt- och fiskerätt på kronomark ovan- för odlingsgränsen och på renbetes- fjällen Av chefsjuristerna (LRF) och () Undertecknade, som ingår i den till Jakt- och fiskerättsutredningens knutna juristgruppen, har ombetts komma med synpunkter på hur vi ser på följande två frågeställningar vad gäller jakt- och fiskerätt på kronomark (statligt ägd mark) ovanför odlingsgränsen och på ren- betesfjällen. 1.Vad innehåller samernas på urminnes hävd grundade jakt- och fiskerätt? Är det bara en rätt att tillsammans med andra jaga och fiska eller innebär det rätten att ensam förfoga över jakt och fiske på ett visst område? 2.Har staten en jakt- och fiskerätt på kronomarken ovanför odlings- gränsen och i renbetesfjällen? På vilka sätt har denna rätt utövats eller tagits i anspråk ? De angivna frågeställningarna hänger ihop. Vi ger därför vår syn på dessa i ett sammanhang och utan någon strikt uppdelning. Innan vi framför våra synpunkter vill vi teckna en kort bakgrund av betydelse för diskussionen. I ett historiskt perspektiv kan konstateras att de dröjde länge innan någon gjorde anspråk på äganderätt till de stora skogsområdena, myrmarkerna och fjällen i inland. började kungamakten verka för att befolkades i större utsträckning. I syfte att uppmuntra och kontrollera kolonisationen av inland gjorde kronan anspråk på äganderätt till all ohävdad mark. menade att sådana ägor , som obyggda ligga, höre , Oss och krona till, och ingen annan. För del kom kungamaktens strävanden och anspråk på äganderätt till uttryck Jakt- och fiskerätt på kronomark Genom påbud om skogarna får staten anses ha gjort anspråk på alla delar av den norrländska öde- marken som inte redan var i enskild ägo.1 Genom ett antal kungliga beslut öpp- nades lappmarkerna för kolonisation. Till en början framskred den långsamt men tog fart på allvar , då Kungl. Maj:t ut- färdade ett särskilt lappmarkreglemente som reglerade formerna för kolonisationen. Nya hemman kom till stånd sedan kronan anvisat mark. För varje hemman skulle betalas viss skatt, men nybyggarna erbjöds skattefrihet . De fick också viss rätt till jakt och fiske på kronans marker.2 För att undvika konflikter mellan nybyggare och samer blev det nödvändigt att begränsa kolonisationen. En åtgärd var att dra upp en odlingsgräns genom i nord-sydlig riktning. En proviso- risk odlingsgräns kom till 1867. I samband med avvittringarna fast- ställdes en definitiv odlingsgräns, som i huvudsak låg längre västerut än den provisoriska gränsen. Väster om odlingsgränsen skulle ingen ny kolonisation få förekomma. Även om denna regel inte kunde upp- rätthållas helt har odlingsgränsen ändå haft betydelse för bebyggelse- utvecklingen.3 Det uppstod ett behov av att skapa klarhet i hur långt de enskilda byarnas och nybyggarnas marker sträckte sig och var kronans marker tog vid. Till detta bidrog att bl.a. den framväxande bruksnäringen gjorde de norrländska markerna alltmera värdefulla. Detta var bakgrunden till de avvittringsförrättningar som genom- fördes i till . Genom avvittring skulle de enskilda byarnas och hemmanens om- råden avgränsas från kronans marker. Det gällde framför allt skogs- marken. I samband med avvittringen företogs även en slutlig skatt- läggning av hemmanen. Fram till avvittringen hade nybyggarna haft en något osäker rätt till marken. De hade rätt att utnyttja vissa in- ägoområden och att tillgodogöra sig vad den omgivande naturen gav. Genom avvittringen byttes denna rätt ut mot en bestämd rätt till 1Avvittringarna i lappmarkerna, Information från s.3 Jakt- och fiskerätt på kronomark särskilda skiften med de rättigheter som enligt lag hör till en själv- ständig fastighet.4 I och läns lappmarker påbörjades av- vittringarna . Först kom arbetet i gång på allvar. Den grundläggande författningen utgjordes av avvittringsstadga. Beslut om avvittring fattades efter särskilda lantmäteriförrättningar. Förrättningarna hölls av lantmätare, som var förordnade av länssty- relsen. Lantmätarna upprättade förslag till områdestilldelning. Be- sluten om avvittring – avvittringsutslagen – fattades av på grundval av lantmätarens förslag. beslut kunde överklagas. När avvittringsutslaget vunnit laga kraft skulle de nya gränserna utstakas. Även besluten om utstakande kunde överklagas. Det bör betonas att de regler som gäller för avvittringarna ändra- des från tid till annan. I områden där avvittring skedde tidigt, exem- pelvis , reglerades avvittringarna på ett annat sätt än där av- vittringarna genomfördes sent, såsom . Även inom Lapp- land kunde avvittringarna få olika verkningar. Framför allt finns det skillnader mellan de delar av som tillhör och de delar som tillhör Avvittringarnas resultat i fråga om statens mark Den skog som inte lades ut till enskilda fastigheter eller andra sär- skilda ändamål behölls av kronan. Enligt avvittringsstadgan skulle duglig skogsmark avsättas till kronoparker. Härigenom hoppades man kunna öka kronans inkomster och förhindra skogs- skövling. Omkring en miljon hektar skogsmark kom att avsättas till kronoparker ovan odlingsgränsen. kunde även avsättas till kronan för s.k. strömfallsutmål, mark för virkesupplag m.m. Den återstående delen av statens marker kom i regel att kallas kronoöverloppsmark. På den mark som förbehölls staten utsläcktes de rättigheter som den bofasta befolkningen tidigare ansetts ha, dock med vissa undan- tag i fråga om rätten till vatten och ströängar.5 Jakt- och fiskerätt på kronomark Avvittringarnas resultat i fråga om rätten till jakt och fiske Avvittringsstadgan innehöll inte några bestämmelser om avvittring- ens följder för den bofasta befolkningens jakt- och fiskerätt. Frågor om jakt- och fiskerätt behandlades som huvudregel inte heller i av- vittringsutslagen. har emellertid i ett antal fall prövat frågor om jakträtt och fiskerätt efter avvittringarna. Den allmänna slutsats man kan dra av rättsfallen är bl.a. att den rätt att jaga och fiska på kring- liggande mark som nybyggarna hade enligt äldre författningar inte längre gällde efter avvittringen, såvida rätten inte hade förbehållits i avvittringsutslaget. Fastighetsägarnas rätt begränsades till den egna fastigheten och dess vattenområden samt till den samfällda mark som fastigheten fick del i, exempelvis samfälld husbehovsskog och allmänning. Det kan i sammanhanget anmärkas att det finns flera exempel på där jakt- och fiskerätt på kringliggande kronomark förbehållits ny- byggare i avvittringsutslag.6 I avvittringsutslag som avsåg områden ovanför odlingsgränsen i förbehölls hemmansägare och åbor tills vidare den rätt till fiske som dittills tillkommit deras hemman eller nybygge. Denna tillsvidarerätt upphävdes emellertid i samband med tillkomsten av lagen (1926:322) om rätten till vissa vatten i övre delen av Väster- bottens län. Det har hänt att fastighetsägare har gjort gällande att de på grund av urminnes hävd fortfarande har jakt- eller fiskerätt på kronomark eller på annan enskilds mark. Liknande anspråk har framställts med hänvisning till de förordningar som reglerade kolonisationen av . I domstolarna har sådana anspråk som regel inte godtagits. Långvarigt utövande av jakt och fiske har inte ansetts innebära urminnes hävd, när utövandet haft sitt ursprung i upplåtelse från kronan.7 Rätten till jakt och fiske i jakt- och fiskelagstiftningen Enligt jaktstadga lät staten, i egenskap av innehavare av jakt- rätt, envar man jaga på den mark som vid avvittringen förbehölls kronan som kronoöverloppsmark (4 §). I jaktstadgan angavs vidare 6Se exempelvis KBs i avvittringsutslag avseende fastig- heter inom avvittringsdistrikt 7Avvittringarna i lappmarkerna, Information från s. 10 Jakt- och fiskerätt på kronomark att det som där föreskrevs om statens jakträtt gällde om det inte genom urminnes hävd var annorledes bestämt om jakträtten (5 §). Av jaktlag framgick att lagen, inbegripet bestämmelsen om envar mans rätt till jakt, inte gällde på mark som blivit till lappar- nas uteslutande begagnande anvisad. I nu gällande jaktlag och fiskelag finns övergångsbestämmelser som innebär att äldre rättigheter grundade på urminnes hävd inte inskränks genom den nya lagstiftningen.8 Samers jakt- och fiskerätt Samernas rätt att jaga och fiska är en del av renskötselrätten som vilar på urminnes hävd. När samernas rät att bruka marken inom renskötselområdet lagfästes renbeteslag reglerades de renskötande samernas rätt att jaga och fiska som bi- näringar till renskötseln. Regleringen av samernas rätt till jakt och fiske lag (21 §) överensstämmer i allt väsentligt med regleringen i 25 § rennärings- lagen. Före tillkomsten av lag förekom det att enskilda samer upplät rätten till jakt, fiske och renbete till utomstående. Det skall ses mot bakgrund av det före lagens tillkomst förekommande bruket att dela in lappbyarna i lappskatteland och, såvitt avsåg och , i skattefjäll. Innebörden var att en same betalade skatt för att ensam med sin familj få bruka ett visst avgränsat område för sina renar. Brukningsrätten kunde ärvas, förvärvas, avhändas och hyras ut m.m.9 Upplåtelserna ansågs dock ha lett till att andra samers rätt hade blivit lidande. Av detta skäl och eftersom de då nybildade lappbyarna inte ansågs klara av att sköta sådana upplåtelser till by- medlemmarnas gemensamma bästa infördes lag ett förbud för samerna att upplåta de rättigheter som ingick i renskötselrätten. Förbudet återfinns i 31 § rennäringslagen. Skattefjällsmålet gällde i första hand frågan om samerna framför staten var ägare till skattefjällen (renbetesfjällen) i norra . I målet behandlades dock även andra frågor. En av dessa gällde om samerna kunde anses ha rättigheter utöver vad rennäringslagen före- skriver. En annan gällde om rennäringslagens regler om upplåtelse av jakt och fiskerättigheter stred mot grundlagen (2 kap. 15 § RF). 8SOU 2001:101 s. 9PM upprättat av experten i s. 7 Jakt- och fiskerätt på kronomark I den förra frågan kom sammanfattningsvis fram till att samernas bruksrätt är uttömmande reglerad i rennärings- lagen. Vad angår grundlagsfrågan drog slutsatsen att rennäringslagens upplåtelseregler inte kunde anses stå i strid med diskrimineringsförbudet i 2 kap. 15 § regeringsformen.10 Om statens jakt- och fiskerätt Det är inte uteslutet att det kan finnas markområden som ägs av staten till vilka enskilda samer eller samekollektiv kan anses ha bättre rätt. Allmänna uttalanden av i Skattefjälls- målet och forskning ger en antydan om detta. Intill dess nämnda förhållanden, nya rättsfall eller ytterligare rättshistorisk forskning resulterat i att staten fått avstå äganderätten till mark till samer, utgår vi ifrån att den statliga marken ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen från historisk tid och alltjämt ägs av staten. Till de befogenheter som ingår i äganderätten till mark hör rätten att jaga och fiska. Denna grundprincip har även kommit till uttryck i jakt- och fiskelagstiftningen. I 10 § i jaktlagen (1987:259) stadgas att markägaren har jakträtt på sin mark och i 9 § fiskelagen (1993:787) föreskrivs att markägaren har fiskerätt på sin mark (vatten). Vår ut- gångspunkt är sålunda att staten såsom markägare har jakt- och fiske- rätt på den nu ifrågavarande marken. På vilket sätt har då staten utövat eller eljest tagit i anspråk sin jakt- och fiskerätt? Den bakgrund vi tecknat ovan är kortfattad men visar ändå att staten varit aktiv i olika avseenden. Statens uppmuntran till kolonisationen av lappmarkerna genom olika kung- liga beslut hör hit. Här märks särskilt lappmarksreglemente som gav nybyggarna rätt att jaga och fiska på kronans marker. Det kan framhållas att när ett nybygge in- synades av angavs ofta i besluten att tillgången till jakt och fiske var en förutsättning för att nybygget skulle kunna god- kännas.11 Åtskilliga nybyggen och byar skulle sålunda inte kommit till om inte tillgång till jakt och fiske funnits. 10Högsta domstolens dom i mål T 324/76 s. 11Gamla byar i , , Vikenäs m.fl. s. 299 Jakt- och fiskerätt på kronomark De av staten initierade avvittringarna är ett annat exempel. Som framgått ovan resulterade dessa i att staten utsläckte de jakt- och fiskerättigheter nybyggarna fått på kronomarken i samband med kolonisationen men också i att myndigheterna i en del fall lät ny- byggarna behålla dessa rättigheter genom uttryckliga beslut i av- vittringsutslagen. Sedan avvittringarna slutförts för del 1926, erbjöds de bofasta upplåtelser av jakträtt från och rätt att bibehålla jaktkojor som uppförts på statens mark. Jakt- tillstånden erbjöds till en kostnad av och arrendet för jaktkojorna sattes till en krona . Till exemplen på statlig aktivitet avseende jakt kan också räknas upplåtelser av s.k. fjällägenheter. och in på nästa sekel upplät staten omkring 300 sådana lägenheter. Dessa var att anse som jordbruksarrenden och inkluderade jakträtt. Vanligen erhöll arrendatorn även jakträtt på område inom den sameby där lägenheten var belägen. Ytterligare exempel på statens jakträttsutövande är den förut nämnda jaktstadga enligt vilken staten lät envar man jaga på den mark som vid avvittringen förbehölls kronan som överlopps- mark. Jaktens och fiskets betydelse för den bofasta befolkningen För den bofasta befolkningen i fjälltrakterna var jakten av stor ekonomisk betydelse. Främst ripjakt men även fångst av pälsdjur var tidigt viktiga för försörjningen i fjällkommunerna. Jakten tillsammans med försäljning av jordbruksprodukter svarade i vissa fall för av socknens intäkter varav emane- rade från jakten. De som jagade i fjällen var inte främst de renskö- tande samerna utan huvudsakligen den bofasta befolkningen. De jaktmetoder som användes – snarning och fasta anläggningar av skilda slag – visar att det var de bofasta som bedrev den ekonomiskt betydelsefulla jakten. Den jakt som bedrevs av de renskötande sa- merna var mer av tillfällighetskaraktär och för uppehället där man befann sig med sina renar.12 Jakt och fångst i södra äldre tid, (1995),museums årsskrifter 1980 och 1981 samt Sameland i förvandling (Väster- bottensförlaget och Dialekt- ,ortnamns- och folkminnesarkivet i ) Jakt- och fiskerätt på kronomark Om samernas jakt- och fiskerätt Som redovisats ovan är samernas rätt att jaga och fiska en del av renskötselrätten. Av den närmare regleringen i 25 § rennäringslagen framgår att till de områden på vilka samerna får jaga och fiska hör den statligt ägda marken ovan odlingsgränsen och renbetesfjällen. Vad frågan nu gäller är om den samerna tillkommande jakt- och fiskerätten är en rätt att tillsammans med andra jaga och fiska eller om rätten innebär att samerna ensamma får jaga och fiska på de ifrågavarande områdena. Vi har ovan uttryckt uppfattningen att staten har jakt- och fiske- rätt på kronomarken i fjällen såsom markägare och också visat att staten på olika sätt utövat denna rätt. Här- igenom har vi egentligen redan besvarat den nu ställda frågan. På de nu ifrågavarande markerna råder sålunda en dubbel jakt- och fiske- rätt. Staten har jakt- och fiskerätt i egenskap av markägare och samerna har jakt- och fiskerätt som en del av renskötselrätten. Vi vill dock inte stanna här utan att först kritiskt ha granskat hållbarheten av vår uppfattning. Det spörsmål som kan ställas är om det, trots vad vi ovan pekat på i fråga om statens utövande av jakt- och fiskerätt, finns omständigheter som kan anföras till stöd för tanken att staten har avstått sin jakt- och fiskerätt till förmån för samerna. En omständighet som härvid tilldrar sig särskilt intresse är de i den äldre renbeteslagstiftningen angivna beteckningarna de för lapparna afsatta land (renbeteslag) och de områden som blifvit till lapparnas uteslutande begagnande anvisade (1898 och ren- beteslagar) för bl.a. de markområden varom nu är i fråga. Vi har inte i förarbetena till renbeteslagarna kunnat finna vilken rättslig inne- börd lagstiftaren velat ge de nämnda beteckningarna. Språkligt sett ger dessa, särskilt det sistnämnda, stöd för att samerna här getts en stark ställning. Frågan är dock om staten verkligen avsett att ge samerna den exklusivitet som de språkliga formuleringarna antyder. Vi anser att ett rimlighetsresonemang talar emot detta. Renbetesmarkerna i landet omfattar en sammanlagd bruttoareal om , större sjöar ej inräknade.13 Omkring sex miljoner ha av denna areal utgörs av statligt ägd mark ovan odlingsgränsen och renbetesfjällen.14 14Se daterat med förslag till kapitel 4 i Jakt- och fiskerättsutredningens kommande betänkande Jakt- och fiskerätt på kronomark Med tanke på bl.a. de stora avsättningarna av kronoparker, vars för- valtning överläts till Domänstyrelsen, och den betydelse skogen hade och alltjämt har för staten är det osannolikt att staten verkligen har menat att all statligt ägd mark ovan odlingsgränsen skulle avsättas för samernas uteslutande begagnande. Det är inte heller rimligt att anta att statens avsikt varit att utsläcka sin egen jakt- och fiskerätt på de stora vidder som det nu handlar om till förmån för enbart de förhållandevis få personer som ägnade sig åt renskötsel vid denna tid.15 En omständighet som i viss mindre mån utmynnar i samma re- sultat som det nu förda rimlighetsresonemanget är följande uttalande av departementschefen i propositionen 1971:51 med förslag till ren- näringslag: Jag går över till frågan om nyttjanderättsupplåtelser på de områden som är avsatta för samernas uteslutande begagnande, dvs. på kronomark under statens omedelbara disposition inom lapp- markerna ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen.16 Uttalandet är motsägelsefullt. Markområdena kan knappast både vara avsatta för samernas uteslutande begagnande och stå under statens omedel- bara disposition. Sammantaget menar vi sålunda att de ifrågavarande beteckningarna i de äldre renbeteslagarna inte räcker för att konstituera en ensamrätt för samerna till jakt och fiske inom det nu aktuella markområdena. Detta särskilt sett i perspektiv av hur markerna faktiskt använts och hur den samiska rättigheten reglerats i rennäringslagen – medlem i sameby får jaga och fiska.. Vidare måste i detta sammanhang utvecklingen i och beaktas. för de första renbeteslagarna bedrevs ren- skötsel i stort utan hänsyn till nationsgränserna. En tolkning av lag- stiftningen som skulle ge samerna en exklusiv rätt i rimmar mycket illa med utvecklingen både i och . I Finska har staten jakträtt som markägare och samer och andra boende i området får jaga. De sistnämndas rätt får inte upplåtas me- dan staten har en sådan rätt. Förhållandena i är likartade En annan omständighet av intresse för bedömningen av frågan om samernas ensamrätt är vissa undantags- och övergångsregler i tidi- gare och gällande jakt- och fiskelagstiftning. Vi anser dock att det av dessa bestämmelser inte går att dra mer säkra slutsatser än att den jakt- och fiskerätt som samerna har som en del av renskötselrätten 15PM upprättat av experten i s. 1971. s. 131 Jakt- och fiskerätt på kronomark inte fick eller får inskränkas. De går följaktligen inte att åberopa till stöd för en samisk ensamrätt. För bedömningen av om samerna har en längre gående jakt- och fiskerätt än vad som framgår av rennäringslagen är det också viktigt att uppmärksamma Högsta domstolens uttalande i Skattefjällsmålet om att samernas bruksrätt är uttömmande reglerad i rennärings- lagen.