sou · GTB354d4 · 2006-01-01 00:00:00 — Det är av stor vikt för verkställighetsformens trovärdighet och möjligheten att anskaffa samhällstjänstplatser att den dömde sköter sig på arbetsplatsen och inte använder beroende- framkallande medel. Även med hänsyn till arbetsmiljön och säkerheten för anställda och andra på arbetsplatsen måste det säker- ställas att den dömde inte är påverkad av beroendeframkallande medel. Det finns i och för sig inte något absolut hinder mot att en person som har vissa missbruksproblem ådöms villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst. Däremot måste det kunna krävas att den som skall utföra samhällstjänst inte är påverkad av alkohol eller andra droger på arbetsplatsen. Enligt kommitténs mening bör det därför vara möjligt att utföra kontroller beträffande var och en som fått föreskrift om samhällstjänst. Kommittén föreslår därför att motsvarande skyldighet att lämna olika prover som finns vid föreskrift om vård och behandling bör finnas även vid föreskrift om samhällstjänst. Möjligheten att avgöra om den övervakade har använt narkotika kommer med all sannolikhet att kunna avgöras genom mindre integritetskänsliga metoder än urin- och blodprov. Kommittén har inom ramen för sitt arbete inte haft möjlighet att utreda om några sådana metoder kan användas . Med hänsyn till detta och att åtgärderna är av så integritetskänslig karaktär att de kräver detaljerade lagregler lämnar kommittén inte något lagförslag som öppnar för användning av andra prov- tagningsmetoder. om betalningsplan för skadestånd (punkten 5) Särskild föreskrift om tid och sätt för betalning av skadestånd är mycket sällsynt. Delvis kan detta hänga samman med att många dömda lever under existensminimum och saknar såväl förmåga som vilja att betala ådömda skadestånd. Något påtagligt behov av att tvångsvis föreskriva betalnings- planer i större utsträckning har inte framkommit. I den mån den övervakade har förmåga men inte vilja att betala utdömt skadestånd är möjligheterna att utverka en exekutionstitel och till indrivning hos kronofogdemyndigheten förhållandevis stora. Övervakaren eller stödpersonen kan också försöka förmå den övervakade att godkänna en lämplig betalningsplan på frivillig väg. De kan vidare utan särskilda föreskrifter försöka påverka den dömde att lägga ett kriminellt liv bakom sig genom att göra rätt för sig och betala sina skulder. Kommittén anser därför att möjligheten att meddela föreskrift om betalningsplan för skadestånd skulle kunna utgå. Frågan om betalningsplan kan dock anses ha ett visst samband med utdömande av påföljd och skadestånd. Den bör därför övervägas i ett annat sammanhang. Kommittén föreslår därför inte någon förändring i sak av möjligheten att meddela föreskrift om betalningsplan. om visst arbete (punkten 6–7) En föreskrift om skyldighet att utföra visst arbete uppvisar vissa likheter med samhällstjänst. Genom föreskriften är tanken att gärningsmannen på ett påtagligt sätt skall få lära känna verkningarna av sitt brott, vilket förväntas ha positiva effekter framförallt på unga lagöverträdare. Tid och sätt för arbetets fullgörande bör anges i domen. Det förutsätts att en plan för arbetet har gjorts upp under person- utredningen i samråd med målsäganden. I förarbetena anges att bestämmelsen främst tar sikte på fall när allmänna organ som kommun, skola eller kollektivtrafikbolag är målsägande. Det utesluter dock inte att även enskilda målsägande kan få arbete utfört. Det förutsätts att den dömde är införstådd med arbetsskyldig- heten, även om det inte uttryckligen framgår av bestämmelsen. Möjligheten att meddela särskild föreskrift om visst arbete ankommer enligt dagens regler enbart på domstol i samband med skyddstillsynspåföljd och det finns därför inte anledning för kommittén att närmare överväga i vad mån bestämmelsen skall ändras i sak. Kriminalvården har i viss mån till uppgift att se till att skyldigheten att utföra arbetet fullföljs. Det finns dock inte anledning för kommittén att närmare gå in på hur detta skall äga rum. Domstolens beslut kan ändras och upphävas av övervakningsnämnd. Med hänsyn till de förslag som kommittén lämnar om ändringar i beslutsordningen bör kriminalvården överta denna möjlighet. och föreskrift om underrättelseskyldighet vid utevaro (punkten 8–9) Möjligheten för övervakningsnämnden att meddela föreskrifter om hur den övervakade skall vara skyldig att hålla kontakt med övervakare och tjänstemän och om underrättelseskyldighet vid utevaro är avsedd att tillämpas främst när den övervakade misskött sig på något sätt, t.ex. vad gäller att uppfylla den allmänna kontaktskyldigheten gentemot frivården eller lekmanna- övervakaren. Någon anledning att ändra möjligheten att meddela särskilda föreskrifter om vad som skall gälla under övervakningen i fråga om kontakt- och underrättelseskyldighet finns inte. Tvärtom framstår det som självklart att sådana föreskrifter meddelas. De bör också kunna ändras om det visar sig påkallat. Det bör kunna ankomma på kriminalvården att inom ramen för verkställighetsplaneringen fastställa vad som bör gälla under övervakningen i detta avseende och även ändra vad som har föreskrivits. Kommittén föreslår att lagtexten ändras så att detta framgår tydligare. Kommitténs förslag och bedömning: Om en intagen skall ställas under övervakning efter villkorlig frigivning skall övervakaren före frigivningen träffa den intagne för genomgång av vad som skall gälla under övervakningen. Vistas den dömde inte i anstalt när beslutet om övervakning fattas skall sammanträffandet ske . Den som döms till skyddstillsyn skall vara skyldig att senast inom från domen ta kontakt med ansvarigt frivårdskontor. Domstolen skall erinra om skyldigheten i domen. Skyddstillsyn skall enligt nuvarande bestämmelser vara förenad med övervakning från domen, om inte domstol förordnat annat. Beslut om övervakning efter villkorlig frigivning innebär som regel också att övervakningen skall påbörjas efter frigivningstidpunkten. I praktiken inleds övervakningen för den dömdes del med att han eller hon träffar handläggande frivårdstjänsteman och lek- mannaövervakare för ett samtal kring verkställighetsplanen och hur övervakningen är tänkt att gestalta sig (jfr 5 kap. 3 § frivårds- förordningen). Enligt kommitténs mening är det av stor vikt att det inledande mötet kommer till stånd så fort som möjligt. Det förekommer inte sällan att det efter domen eller frigivningen visar sig svårt att nå den dömde och förmå honom eller henne att inställa sig till det inledande mötet. I sådana fall kan det dröja innan några åtgärder sätts in. Kommittén anser att det bör stå klart redan före domen eller frigivningen när det första mötet skall äga rum. Något problem att delge den som är intagen uppgifter om tidpunkt och plats för kontaktsamtal efter villkorlig frigivning kan inte föreligga. Detta möte bör kriminalvården kunna klarlägga långt före frigivningen samt lägga fast i verkställighetsplanen och beslutet om villkorlig frigivning. Det första sammanträffandet med övervakaren och stödpersonen skall också ha ägt rum redan före den villkorliga frigivningen. Om beslutet om övervakning fattas efter villkorlig frigivning kan det vara svårare att nå den dömde. I sådana fall bör samman- träffandet ske . Detsamma bör gälla om den dömde är föremål för någon utslussningsåtgärd. Vid dom till skyddstillsyn är det inte lika enkelt att planera dagen för det inledande samtalet. Det vore idealiskt kunde klargöras i samband med att kriminalvården upprättar personutredning och yttrande till domstolen. går det dock inte alltid att förutse dag för huvudförhandling och dom. Det är dessutom oklart vilken påföljd som kommer att väljas. dömer domstolen också till skyddstillsyn utan att ha inhämtat personutredning eller yttrande från kriminalvården. Kommittén väljer därför en annan lösning. Skyddstillsyn bör i princip inte komma i fråga om inte den dömde kan förväntas klara av den övervakning som påföljden innebär. Detta förutsätter i de flesta fall den dömdes samtycke till övervakningen och ett första inledande möte. Med hänsyn till detta bör kunna ställas krav på att den dömde själv tar kontakt med kriminalvården för domen. Kriminalvården bör således inte bestämma någon tid för mötet. Istället bör det av lag framgå att den dömde skall ta kontakt med kriminalvården för dom till skyddstillsyn. Domstolen bör ha en skyldighet att erinra om detta i domen, som också skall innehålla uppgifter om ansvarigt frivårdskontor. I de allra flesta fall är den dömde personligen närvarande när domen avkunnas och får då direkt upplysning om hur han skall kontakta kriminalvården. I annat fall skall den dömde ha underrättats om tidpunkten för dom och får också domen skickad till sig. Kriminalvården bör i förekommande fall också ha upplyst om skyldigheten under personutredningsstadiet. Den nu skisserade lösningen skulle kunna innebära problem för kriminalvården att planera verksamheten. I de flesta fall bör det dock inte medföra några olägenheter. Kriminalvården samt den tilltänkte övervakaren och stödpersonen bör som regel vara underrättad för huvudförhandling och dom. Vid dom till skyddstillsyn är för övrigt domstolen också skyldig att skicka ett meddelande om domen till ansvarigt frivårdskontor. Det bör vara möjligt för kriminalvården att införa rutiner för att på lämpligt sätt ta emot oplanerade telefonsamtal och besök. Enligt frivårdsförordningen skall det inledande mötet hållas och senast efter övervakningens början. efter dom till skyddstillsyn och villkorlig frigivning kan vara mycket känslig ur återfallssynpunkt. Det finns därför enligt kommitténs mening inte anledning att vänta med det inledande mötet eller i vart fall högst efter domen eller frigivningen. Kommittén har i kapitel 7 föreslagit att en preliminär plan för övervakningen vid skyddstillsyn skall ha upprättats redan före huvudförhandlingen i brottmålet. I de flesta fall har kriminalvården också sammanträffat med den övervakade redan före domen och diskuterat övervakningens innehåll. Även vid övervakning efter villkorlig frigivning bör en planering ha övervägts innan övervakningens inledande. Den intagne bör också ha sammanträffat med sin övervakare och stödperson före frigivningen. Det inledande mötet skall därför inte behöva ägnas enbart åt att utreda den dömdes behov och risker samt verkställighetsplanering, utan även åt uppföljning och konkreta åtgärder. Kommitténs förslag och bedömning: Den övervakade skall regelbundet hålla kontakt med övervakaren och stödpersonen. Kontaktfrekvensen samt tid, plats och sätt för kontakterna skall anges i verkställighetsplanen. De kontakter som förevarit samt utfallet av dem skall alltid noteras. I takt med att den dömde uppfyller sina åtaganden enligt verkställighetsplanen kan kontaktfrekvensen minska. Kontaktsamtalen skall utgöra ett led i kriminalvårdens uppgift att förmedla stöd och hjälp samt kontrollera efterlevnaden av villkoren för övervakningen. Skyldigheten att hålla kontakt Som tidigare nämnts skall den dömde vara skyldig att regelbundet hålla kontakt med övervakare och stödperson. Kriminalvården har att se till att kontakterna äger rum i erforderlig omfattning och ges ett lämpligt innehåll samt att sätta in åtgärder för det fall att den dömde inte uppfyller sin kontaktskyldighet. Av hänsyn till den övervakade samt för att underlätta uppfölj- ning och kriminalvårdens strategiska arbete bör det av verkställig- hetsplanen alltid framgå vilken kontaktfrekvens som skall förekomma samt tid, plats och sätt för kontakterna. Det kan vara lämpligt att även planera in vad kontaktsamtalen skall handla om. De kontakter som förevarit och utfallet av dem bör alltid noteras. Vad nu sagts gäller framförallt kontakterna med övervakaren. Det bör dock i verkställighetsplanen även ges en översiktlig bild av hur kontakterna med stödpersonen är tänkta att gestalta sig . Enligt kommitténs uppfattning har kontaktsamtalen en viktig funktion i övervakningsarbetet. Genom kontakterna kan övervakaren eller stödpersonen få en bild av den övervakades förhållanden och eventuella förändringar av levnadssituationen. som kontaktsamtalen utgör en förmån för den övervakade jämfört med vistelse i anstalt innebär hotet om reaktioner vid utebliven kontakt att kriminalvården ges tillfälle att utöva ett motivations- och påverkansarbete för att motverka att den dömde begår nya brott. Detta förutsätter dock att utebliven kontakt i realiteten också medför en sanktion för den övervakade. Ett viktigt inslag för ett framgångsrikt motivations- och påverkansarbete torde vara att det råder goda och förtroendefulla relationer mellan den övervakade och övervakaren. Även om många dömda har en misstro mot myndigheter är relationen mellan frivårdstjänstemän och den dömde inte sällan god. Genom regelbundna kontaktsamtal ges förutsättningar att bygga upp och upprätthålla sådana goda relationer. I praktiken torde också de flesta frivårdstjänstemän medvetet eller omedvetet ha utvecklat en strukturerad form för samtalen i syfte att främja den övervakades förmåga att klara av att leva ett samhällsanpassat liv i frihet utan Det kan röra sig om att försöka motverka vissa icke önskvärda attityder och beteenden, förändra tankemönster och självuppfattning eller att identifiera alternativa handlingssätt i olika situationer. Det är enligt kommitténs mening önskvärt att enhetliga och generella modeller för samtalen utarbetas och tillämpas. Kriminalvården har också i viss mån börjat ta fram och arbeta med några sådana modeller inom ramen för s.k. motiverande samtal och programverksamhet. Något krav på att stödpersoner skall tillhandahålla strukturerade och professionella samtal kan av naturliga skäl inte finnas. Kontakterna med stödpersoner bör istället ta sikte på att ge det stöd och den tillsyn som en vardagsrelation kan innebära. Det relationsskapande arbetet får inte innebära att kriminalvårdens kontrollfunktion sätts åt sidan. I många fall torde det inte vara några svårigheter att kombinera detta och många dömda torde också förvänta sig att ett kontrollarbete utförs. För vissa övervakade kan fokus behöva ligga på kontrollfunktionen. Det kan också visa sig bättre att dela upp stöd- och hjälpfunktionen respektive kontrollfunktionen på det sättet att en tjänsteman håller kontakten med den övervakade och en annan utför erforderliga kontroller med arbetsgivare, polisen etc. Kontaktfrekvens och sättet för kontakterna måste bestämmas individuellt för varje intagen i verkställighetsplanen. I enlighet med vad som gäller bör kriminalvården meddela närmare riktlinjer om kontaktfrekvens och hur kontakterna bör äga rum i olika fall. Enligt kommittén bör kontaktfrekvensen med övervakaren den allra vara minst ett tillfälle . Visar det sig att den övervakade sköter sig och klarar av villkoren för kriminal- vården i frihet bör kontaktfrekvensen med övervakaren kunna reduceras i takt med övervakningstidens gång. Av betydelse för vilken kontaktfrekvens som skall bestämmas måste också vara vilken risk för fortsatt brottslighet som föreligger och vilken typ av brottslighet som det finns risk för att den dömde kommer att utöva. Med hänsyn till de begränsade resurserna är det nödvändigt för kriminalvården att prioritera verksamheten och lägga ner mest tid och kraft där det bäst kan få nytta. att det får accepteras att kontaktfrekvensen i vissa fall blir lägre. Som KVS föreskrivit kan detta bli aktuellt bl.a. när återfallsrisken bedöms vara låg, vid deltagande i programverksamhet, när den övervakade har omfattande annan öppenvårdskontakt eller vistas i institution/familjehem, eller vid psykisk störning/sjukdom, där annan vårdkontakt finns eller när den övervakades förmåga att sköta kontakten till följd av sjukdomen är kraftigt nedsatt. I sistnämnda fall måste tillses att risken för att den övervakade begår nya brott inte är hög. Det kan ske genom samarbete och utbyte av information med sjukvården. Kontaktfrekvensen med övervakaren bör också kunna vara mer gles om det finns en stödperson förordnad, under förutsättning att stödpersonen håller tät och god kontakt med den övervakade och lämnar regelbundna rapporter om vad som förevarit till över- vakaren. Det kan erinras om att den kontaktfrekvens som fastställts i verkställighetsplanen inte utgör hinder för att den dömde har tätare kontakter med övervakare och stödperson. Om den övervakade bor på annan ort än övervakaren och långa reseavstånd kraftigt försvårar rekommenderad kontaktfrekvens bör kontakterna i viss mån kunna ske genom telefonsamtal. I sådana fall kan övervakaren behöva kontrollera den dömdes levnadsför- hållanden och efterlevnaden av villkoren för övervakningen på andra sätt, t.ex. genom referenser från personer på den övervakades hemort. Kontakterna med övervakaren bör som regel hållas på frivårdens kontor. Varje kontakttillfälle behöver dock inte ske genom personligt sammanträffande. Om det framstår som lämpligt bör det emellanåt, t.ex. vid var tredje kontakttillfälle, kunna vara tillräckligt att kontakten sköts via telefon. Kontakterna med stödpersonen skall utgöra mer av en vardagsrelation och några riktlinjer för var den övervakade och stödpersonen skall träffas kan inte ges. Det väsentliga är att det knyts en god och tät kontakt. 29.2.11 Förmedling av kontakter och resurser m.m. Kommitténs bedömning: Övervakaren och stödpersonen skall slussa den övervakade vidare till andra samhällsorgan som kan erbjuda honom eller henne erforderligt stöd. Övervakaren och stödpersonen kan i vissa fall bistå vid kontakterna med andra samhällsorgan. Kommittén har i avsnitt 6.2.1 framhållit att den övervakades behov av stöd och behandling i första hand bör tillgodoses av samhällets ordinarie stödorgan. Det ankommer således inte på kriminalvården att se till att den dömde t.ex. får förankring i arbetslivet, utbildning, bostad, socialförmåner eller särskild vård. Många av de som blir föremål för övervakning torde dock vara i starkt behov av samhällets stöd. En höjning av den dömdes levnadsnivå kan ofta antas minska risken för att han eller hon begår nya brott. En väsentlig uppgift för kriminalvården måste därför vara att utreda vilka särskilda behov som den övervakade har och vilka åtgärder som samhället kan sätta in för att tillgodose behovet. Även om inte kriminalvården i första hand skall svara för stödåtgärderna bör övervakaren inventera vilka åtgärder som kan sättas in och slussa den övervakade vidare till rätt instans. Övervakaren och även stödpersonen bör ge råd till den dömde vart han skall vända sig samt påverka och motivera denne att söka den hjälp han eller hon kan behöva. En viktig del i arbetet är också att försöka förmå den dömde att ta eget ansvar för sina handlingar och sin levnadssituation. Den dömde bör således uppmuntras att själv vidta åtgärder för att komma tillrätta med sin levnadssituation. Emellanåt kan det dock vara nödvändigt att övervakaren eller stödpersonen tar mer aktiv del i kontakterna med andra myndig- heter, t.ex. genom telefonsamtal med ansvarig handläggare eller utlämnande av uppgifter om den dömde. Så kan vara fallet när det framstår som mycket angeläget att erforderligt stöd kommer till stånd. Det kan också vara nödvändigt att arbeta tillsammans i lag med företrädare för andra myndigheter kring hela den dömdes levnadssituation. Det bör här framhållas att övervakaren inte får ge den övervakade felaktiga förespeglingar om vilket stöd som andra myndigheter kan erbjuda. Från kriminalvårdens perspektiv kan det ibland tyckas självklart att den övervakade bör ha rätt till ett visst Det kan dock vara svårt att ha ingående kunskap om det regelverk och de prioriteringar som andra myndigheter måste göra. Andra myndigheter kan också ha tillgång till uppgifter om den dömde som kriminalvården saknar. Kriminalvårdens personal måste därför visa förståelse för andra myndigheters besked och beslut. Detta hindrar inte att övervakaren kan lyfta fram omständigheter och arbeta för att andra myndigheter tar sig an den övervakade. Kommitténs förslag och bedömning: Om det behövs för att minska risken att den övervakade begår nya brott skall en särskild föreskrift kunna meddelas om att den övervakade skall delta i särskilt anordnad verksamhet (programverksamhet). I 5 kap. 3 § frivårdsförordningen anges att den övervakades behov av deltagande i särskilt anordnad verksamhet som syftar till att motverka brott eller missbruk särskilt skall uppmärksammas. Enligt kriminalvårdens föreskrifter skall deltagande i särskilt anordnad verksamhet, definierad som programverksamhet, prövas utifrån en individuell bedömning av behovet av sådana insatser för att motverka brott eller missbruk. Även inriktning, nivå och omfattning på insatserna bör så långt möjligt anpassas efter individens behov. I föreskrifterna anges att det är angeläget att de övervakade så långt möjligt erbjuds och motiveras till att delta i program som är inriktade mot att motverka brott eller missbruk. I föreskrifterna anges vidare att om behovet kan tillgodoses av vårdgivare eller andra organ utanför kriminalvården bör det i första hand tillgodoses där. bör förmedla och uppmuntra sådana kontakter. Skäl för att inte erbjuda och motivera till deltagande i programverksamhet kan vara att den dömde undergår eller har undergått vård eller behandling, att behandling, vård eller stödåtgärder planeras på annat håll, att återfallsrisken bedöms som låg eller att den dömde saknar förutsättningar för att tillgodogöra sig insatserna. Frivårdens programverksamhet är tillgänglig för alla övervakade, oavsett om de är skyddstillsynsdömda eller villkorligt frigivna. För villkorligt frigivna utgår man dock från att deras behov av programverksamhet så långt det är möjligt är tillgodosett . För många korttidsdömda kan tiden i anstalt emellertid vara för kort för att de skall hinna genomgå ett visst program. Övervakningstiden skall därför i första hand inriktas mot att följa upp och komplettera redan gjorda insatser. Om en frigiven inte har genomgått ett visst program under anstaltsvistelsen kan det dock komma ifråga efter anstaltsvistelsen. En redogörelse för de program som används inom kriminal- vården finns i avsnitt 12.2. Flera av programmen används förutom i anstalt även under övervakning. Inom frivården har det mest använda programmet varit Cognitive Skills, men har man alltmer börjat använda One to One. Även PRISM, Brottsbrytet och Våga välja används på vissa håll inom frivården. Kommittén anser att det i lag bör klargöras att kriminalvården kan föreskriva att den övervakade skall genomgå särskilt anordnad verksamhet (programverksamhet) om det behövs för att minska risken att han eller hon kommer utöva brottslig verksamhet. Även om det i princip ankommer på ordinarie samhällsorgan att svara för den övervakades hjälp- och stödbehov kan det finnas anledning för kriminalvården att sätta in åtgärder mot faktorer som bidrar till att den övervakade begår brott. Det kan gälla kriminella attityder och värderingar, missbruk av narkotika eller alkohol, psykiska problem m.m. Den särskilda programverksamhet som kriminalvården bedriver i detta avseende måste anses utgöra ett värdefullt inslag i frivårdsarbetet. Sådana verksamhet bör kunna sättas in av kriminalvården självt eller i samarbete med andra myndigheter och organ. Programverksamheten bör kunna komma ifråga både vid skyddstillsyn och efter villkorlig frigivning. För de som dömts till korta fängelsestraff kan det ibland förekomma att verksamheten inte hinner påbörjas eller genomföras i anstalt. I sådana fall bör programverksamheten kunna ges efter den villkorliga frigivningen. Vid längre fängelsestraff kan det i en del fall vara lämpligt att låta en del av programverksamheten äga rum i sedan fortsätta efter villkorlig frigivning. Det är enligt kommittén angeläget att de särskilda program som används vilar på vetenskaplig grund och är godkända av kriminalvårdens ackrediteringspanel. Kriminalvården bör alltid inhämta den dömdes samtycke till deltagande, men det bör finnas möjlighet att förordna om