sou · GTB33 · 2006-01-01 00:00:00 — Den ansökningsblankett som används för en ansökan om export- licens är utformad med stöd av bestämmelserna i olika EG-rätts- akter (avsnitt 3.1.2) och är därmed gemensam för alla EU-länder. I flertalet fall utgörs de kategorier av föremål som omfattas av en tillståndsplikt enligt 5 kap. kulturminneslagen av svenska kulturföre- mål. Som en konsekvens härav kan ett föremål som förts till (legalt eller illegalt) komma att omfattas av utförselrestriktioner vid utförsel från endast i de fall föremålet skall exporteras till ett land utanför EU, s.k. tredje land, eftersom förfarandet då aktua- liserar en tillämpning av förordningen (EEG) 3911/92 om export av kulturföremål (avsnitt 3.1.2). Om sålunda exempelvis ett arkeolo- giskt föremål som grävts ut i och förts till skall föras ut igen från krävs inget utförseltillstånd enligt 5 kap. kultur- minneslagen, men däremot exportlicens enligt förordningen (EEG) 3911/92 om föremålet skall exporteras till ett land utanför EU. Såväl tillstånds- som licensprövningar görs – beroende på vilket slags föremål ansökan avser – av endera , Riks- antikvarieämbetet, , eller Stiftelsen . När tulldeklarationen lämnas till skall varan finnas till- gänglig för kontroll. Den som deklarerat en vara för export skall också på begäran kunna visa upp en fraktsedel eller annan motsva- rande handling. I vissa fall krävs att en lastspecifikation upprättas. Tullen arbetar med riskanalyser och väljer bl.a. med utgångspunkt från dessa analyser ut vilka varuleveranser som skall kontrolleras. För det fall deklarationen lämnas i elektronisk form och den som deklarerat anmält varan för s.k. tullklarering, behöver varan endast visas upp vid tullklareringen i de fall detta begärs av exporttull- kontoret. Merparten av exportdeklarationerna är elektroniska, enligt uppgifter i en rapport från (Rapport avseende uppdraget att se över de insatser som görs för att förhindra olaglig utförsel av äldre kulturföremål, s. 13). En full- ständigt ifylld exportdeklaration tullklareras automatiskt i deklarationssystem (TDS). Detta innebär att exporttullkontoret en- dast beträffande utvalda deklarationer kontrollerar om uppgifterna är riktiga eller om det finns några hinder för export. Det finns emeller- tid en möjlighet att lägga upp s.k. spärrar i TDS för att kunna upp- märksamma vissa leveranser som bör bli föremål för extra kontroll. har i en riskanalys (, , Utförsel av kulturföremål m.m. i strid mot villkor till tredje land, s. 3) konstaterat att den elektroniska tullklareringen kan innebära försämrade möjligheter till en konkret kontroll av att reglerna för utförsel följs. Detta leder i sin tur till att omfattningen av den illegala exporten riskerar att öka. En ytterligare risk i samband med export- förfarandet är enligt (, a.a., s. 5) att kultur- föremålen deklareras på fel s.k. Taric-nummer (Taric är EU:s gemen- samma arbetstulltaxa med varukoder som är kopplade till bl.a. tull- satser, andra avgifter, import och exportbestämmelser). En vara kan t.ex. felaktigt deklareras som enbart möbel när det rör sig om ett antikt föremål. Därmed försvåras kontrollen av tillståndspliktiga före- mål ytterligare. 2.3Lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre När en person förvärvar egendom från någon som saknar rätt att för- foga över den och köparen inte kände till eller ens borde ha miss- tänkt säljarens bristande förfoganderätt brukar man säga att förvär- vet görs i god tro. Lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre gäller förvärv i god tro av rätt till lösöre. Den gäller dock inte sådana godtrosförvärv av lösöre för vilka särskilda föreskrifter finns i annan lag (1 §). Vidare är godtrosförvärvslagens regler endast tillämpliga på överlåtelser som ägt rum i . Konflikten mellan den ursprunglige ägarens och den godtroende förvärvarens anspråk på egendomen kan lösas genom en tillämpning av endera av två principer, nämligen exstinktionsprincipen eller vin- dikationsprincipen. Exstinktionsprincipen innebär att den godtroende förvärvaren blir ägare till egendomen och att den tidigare ägarens äganderätt upphör i och med godtrosförvärvet. Förvärvaren gör ett s.k. exstinktivt förvärv. Principen kan dock modifieras genom att den tidigare ägaren har rätt att få tillbaka egendomen mot lösen. Vindikationsprincipen innebär motsatsen, nämligen att den ursprung- lige ägarens rätt består och att han har rätt att få tillbaka egen- domen från den godtroende förvärvaren utan att betala lösen. Godtrosförvärvslagen har tidigare i sin helhet utgått från exstink- tionsprincipen och lagen bygger fortfarande till största delen på denna princip (2 §). Detta innebär, som huvudregel, att den som i god tro förvärvar egendom (lösa saker) från någon som inte har rätt att förfoga över den blir ägare till föremålet och den tidigare ägarens lösenrätt aktualiseras. Lösenbeloppets storlek bestäms efter den s.k. vederlagsprincipen och innebär att lösenbeloppet skall motsvara ägarens kostnader för förvärv av egendomen och dess förbättring. Ett anspråk på att få tillbaka egendomen mot lösen måste fram- ställas från det att den ursprunglige ägaren fick eller måste anses ha fått kännedom om innehavet. Även panträtt till lösöre kan godtrosförvärvas enligt de förutsätt- ningar som redovisats ovan (2 och 8 §§). Detta innebär att en pant- havare, som i god tro förvärvat panträtt till ett föremål, inte behöver lämna ifrån sig det pantsatta föremålet till den rätte ägaren förrän han har fått betalt för den fordran som panten ställts för. På mot- svarande sätt kan en giltig panträtt uppkomma även om pantsättaren inte var rättmätig ägare till det pantsatta föremålet när upplåtelsen skedde om panthavaren var i god tro. Panthavaren får sålunda i denna situation en gällande panträtt mot den rätte ägaren (, i sakrätt, 1985, s.403). Det har emellertid ansetts motiverat att göra ett undantag från exstinktionsprincipen när det gäller stöldgods. är det inte längre möjligt att göra godtrosförvärv av stöldgods och annan olovligt tillgripen egendom. Enligt 3 § godtrosförvärvslagen kan nämligen godtrosförvärv inte göras av egendom som frånhänts ägaren genom olovligt tagande eller genom s.k. råntvång; ägarens rätt till egendomen består och han har rätt att få tillbaka egendomen utan lösen. Bestämmelsens formulering anknyter till stöld av olika grader, rån, tillgrepp av fortskaffningsmedel och egenmäktigt förfa- rande. Ägaren måste dock kräva tillbaka egendomen från förvärvaren från det att han fick eller måste anses ha fått kännedom om dennes innehav, annars får förvärvaren äganderätt till egendomen. Det har inte ansetts rimligt att en förvärvare skall behöva riskera att bli av med egendom som han förvärvat i god tro. Det har därför införts en ny bestämmelse om äganderätt genom hävd. Den som förvärvat lösöre från någon som varken var ägare eller hade rätt att förfoga över egendomen och som därefter inne- haft den med äganderättsanspråk erhåller äganderätt till egendomen på grund av hävd (4 §). En förutsättning för detta är att förvärvaren vid förvärvet och varit i god tro. I hävdetiden kan också flera förvärv efter varandra räknas in. Detta förutsätter att det första förvärvet har skett genom överlåtelse och att alla innehavare varit i god tro (senare för- värv kan ha skett genom arv eller andra universalfång). Den ursprunglige ägaren skall, även om äganderätt uppkommit på grund av hävd, ha rätt att få tillbaka egendomen mot lösen (5 §). För att inte gå miste om sin lösenrätt, måste han kräva tillbaka egen- domen från innehavaren från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav. De nya reglerna om hävd innebär bl.a. att ett museum, som blivit bestulet på en värdefull tavla som påträffas först sedan någon fått äganderätt till den på grund av hävd, har möjlighet att få tillbaka tavlan genom att till innehavaren betala så mycket som denne har betalat för den samt eventuella kostnader för förbättring, t.ex. kon- servering. Eftersom de undantag från möjligheten att göra godtrosförvärv som redogjorts för ovan endast avser stöldgods och annan olovligt tillgripen egendom, kan ett godtrosförvärv fortfarande göras i flera situationer då olovligen åtkomna kulturföremål omsätts. Om exempel- vis någon som har en tavla i deposition olovligen säljer den och själv tillgodogör sig köpesumman, gör han sig skyldig till förskingring av tavlan. För det fall tavlan förvärvas av någon som är i god tro, kan denne få äganderätt till tavlan genom godtrosförvärv. Reglerna om beslag finns i 27 kap. . Egendom som skäligen kan antas vara frånhänd annan genom brott kan med stöd av bestämmelsen i 1 § tas i beslag, s.k. återställandebeslag. Bestäm- melserna om beslag kan också tillämpas i ytterligare två fall, nämli- gen när föremålet skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott (bevisbeslag) eller vara på grund av brott förverkat (förverkande- beslag). Ett återställandebeslag fyller inte något utredningssyfte utan har endast till syfte att säkerställa att egendom återställs till den som har berövats egendomen genom brott (målsäganden). Ett återställande- beslag kan ske inte bara hos den som är misstänkt för att själv ha gjort sig skyldig till brottslig befattning med egendomen utan även hos en tredje man. Det är tillräckligt att egendomen skäligen kan antas vara frånhänd annan genom brott. Med stöd av 27 kap. 4 a § kan egendom som är föremål för återställandebeslag under vissa förutsättningar lämnas ut till målsäganden eller till den som trätt i dennes ställe. En förutsätt- ning är att det är uppenbart att målsäganden eller den som trätt i dennes ställe, t.ex. ett försäkringsbolag, har bättre rätt till föremålet än den hos vilken beslaget har gjorts. Typiska sådana fall är när det står fullständigt klart att egendomen har stulits från målsäganden eller när den hos vilken beslaget har gjorts går med på att målsägan- den har bättre rätt till egendomen. Det saknar i sammanhanget bety- delse om den, hos vilken beslaget har gjorts, hävdar att han har köpt egendomen i god tro. Som tidigare redovisats är det inte längre möj- ligt att göra godtrosförvärv av stulen egendom. En bestulen ägare kan alltså med stöd av 3 § godtrosförvärvslagen kräva att få ut ett föremål som tagits i beslag hos en innehavare i god tro. Den som har trätt i den bestulnes ställe, t.ex. ett försäkringsbolag, har också rätt att framställa ett sådant krav (Högsta domstolens beslut i mål Ö 3282-04). Innan åtal har väckts får undersökningsledaren eller åklagaren besluta att föremålet skall lämnas ut. Därefter ankommer det på rätten att fatta beslut i frågor om beslag. I 22 § lagen (2000:1225) om straff för smuggling finns bestämmel- ser som ger bl.a. en tjänsteman vid samma befogenheter som en polisman att förordna om utrednings- och förverkandebeslag när dessa hänför sig till brott som avses i den lagen. Äganderätt förvärvas genom laga fång och uppkommer genom ett konkret förvärv. Sådana förvärv kan delas in i tre olika typer: a)originära fång, dvs. ursprungliga äganderättsförvärv såsom fynd ute i naturen av herrelös egendom (ockupation) eller avkastning av ägd egendom, b)derivativa fång, dvs. köp, byte, gåva (singularfång) eller arv, testa- mente och bodelning (universalfång) av egendom som härrör från en hittillsvarande ägare och c)exstinktiva fång, t.ex. godtrosförvärv och äganderättsförvärv genom hävd, i vilka situationer äganderätten uppstår oberoende av hur det förhåller sig med de tidigare ägarförhållandena (, Sakrätt avseende lös egendom, 6 uppl., 2000, s. 43 ff.). Ett exempel på ett originärt fång enligt punkten a) är ockupation av upphittade fornfynd. Såsom redovisats i avsnitt 2.1.1 gäller särskilda regler för uppkomst av äganderätt till fornfynd. Dessa regler förut- sätter att det inte finns några nutida äganderättsanspråk beträffande de påträffade föremålen. Äganderätten kan då i vissa fall tillkomma staten i stället för upphittaren. Står det väl klart att det rör sig om ett föremål som påträffats i eller vid en fast fornlämning och har samband med denna, torde av själva begreppet fornfynd och hur detta knyts till upphittandet följa att statens äganderätt uppstår så snart föremålet påträffas (jfr prop. 1984/85:179 s. 24). Detta inne- bär alltså att det originära förvärvet (ockupationen) resulterar i att äganderätt uppstår för staten och inte upphittaren. Eftersom ägande- rätt i princip inte preskriberas, kan emellertid fornfyndsreglerna sättas ur spel om någon enligt de allmänna regler som gäller i tvistemål kan visa att han har bättre rätt till ett fornfynd än någon annan (jfr NJA 1940 s. 413 I ang. den s.k. Loheska silverskatten). När det gäller fornfynd som inte har samband med en fast forn- lämning och som kan antas vara gamla, s.k. lös- fynd, får upphittaren som huvudregel äganderätt till föremålet genom själva besittningstagandet, dvs. ockupationen av föremålet. Detta följer av att fornfyndet i dessa fall enligt lagen tillfaller upp- hittaren. Om fyndet däremot är hembudspliktigt (2 kap. 4 § andra stycket 1 och 2 p. kulturminneslagen) kan upphittaren vara skyldig att avstå från äganderätten mot lösen, om staten vill utnyttja sin rätt att lösa egendomen. Även om hembudsskyldighet föreligger, torde emellertid äganderätt anses uppstå i och med att upphittaren tar egendomen i besittning. Äganderätten till hembudspliktiga forn- fynd kan dock sägas vara villkorad. Ett sådant betraktelsesätt står i överensstämmelse med vad som framförts i doktrin (, Kulturegendomsrätt – Med en kommentar till kultur- minneslagen, 2001, s. 98). Äganderätt till kulturföremål kan i vissa fall vara inskränkt på grund av bestämmelserna i 5 kap. kulturminneslagen (avsnitt 2.1.2) på så sätt att det krävs tillstånd för att få föra ut föremålen ur landet. Det kan beträffande de exstinktiva fången i punkten c) ovan fram- hållas att stulna kulturföremål inte kan förvärvas genom överlåtelse, även om förvärvaren är i god tro. Föremål som grävts ut olagligt eller som olagligen behållits efter en laglig utgrävning av någon som inte har rätt att förfoga över föremålet kan emellertid som huvud- regel bli föremål för godtrosförvärv. Eftersom sådana arkeologiska föremål oftast saknar ägare och vanligen inte kan betraktas som stulna eller på annat sätt olovligen tillgripna, kan den som får föremålet i sin besittning och i god tro förvärvar föremålet bli ägare till detta. Vidare kan, som tidigare framhållits, förskingrade kulturföremål godtros- förvärvas. Frågan om godtrosförvärv kan göras av ett fornfynd som enligt lag rätteligen skulle tillfalla staten eller hembjudas till staten är med hänsyn till avgränsningen av undantaget från exstinktions- principen i 3 § godtrosförvärvslagen komplicerad. Föremålen i fråga saknar ägare när de påträffas. Det är tveksamt om upphittaren gör sig skyldig till ett olovligt tagande när han tar med sig ett fynd från platsen i sådana situationer då föremålet rätteligen skulle tillfalla staten med äganderätt först efter det att föremålet påträffats (prop. 1990/91:123 s. 30 och , Brotten II, 1986, s. 35 f. och s. 39 f.). Även i fråga om fornfynd som är av den arten att de skall tillfalla upphittaren tycks rättsläget av motsvarande skäl vara något oklart. Det torde vara vanligt förekommande att kulturföremål i olika sam- manhang förvaras hos annan än ägaren. Sålunda förvarar kyrkliga församlingar inte sällan föremål hos olika museer. Det är också vanligt att museer förvarar föremål hos myndigheter. Föremål kan också förvaras hos annan än ägaren i samband med utställningar eller auktioner. De nu nämnda exemplen avser sådana situationer då ett kulturföremål överlämnas (deponeras) av någon (deponenten) i annans besittning med skyldighet enligt 12 kap. handelsbalken för förvararen (depositarien) att vårda föremålet. Det rör sig sålunda inte om överlåtelse eller nyttjande av föremålet. Ett avtal om en så- dan besittningsövergång brukar betecknas som deposition. Avtalet kräver igen särskild form. (, Särskilda Avtalstyper I, 2 uppl., 1977, s. 80 ff.) Med besittning avses i juridiska sammanhang det rent faktiska inne- havet av en sak. Det spelar ingen roll om saken innehas med eller utan rätt. Den som besitter en sak förmodas (presumeras) emeller- tid vara ägare till den. Med besittning förstås i första hand att en person själv innehar en sak som är under personens omedelbara kontroll. Den omedel- bara kontrollen kan emellertid i stället utövas av någon annan. Den som t.ex. lämnat ett kulturföremål för renovering till en konserva- tor har besittning till föremålet trots att det befinner sig hos någon annan. Konservatorn innehar i denna situation föremålet för annans räkning genom s.k. medelbar besittning (, Sakrätt avseende lös egendom, 6 uppl., s. 50 f. och prop. 1994/95:74 s. 17). Besittningsbegreppet får betydelse i flera olika sammanhang. Inom straffrätten bedöms exempelvis gränsen mellan tillgreppsbrott och förskingring med utgångspunkt i besittningskriteriet. Avgörande i denna del blir om den som olovligen tillägnat sig annans egendom hade egendomen i sin besittning eller inte. Om någon åsidosätter vad han har att iaktta för att kunna fullgöra en skyldighet att utge sådan egendom som han har i sin besittning t.ex. genom avtal om deposition, pant, reparation eller transport eller för att för- rätta en auktion, kan han göra sig skyldig till sakförskingring enligt 10 kap. 1 § om gärningen innebär en förmögenhets- överföring (, Brotten andra häftet, 2 uppl., 1986 s. 107 ff.). Förskingring är emellertid uteslutet i de situationer där det är möjligt att göra sig skyldig till fyndförseelse, dvs. om man hittat något eller av en tillfällighet fått något i sin besittning. 2.6Talan vid domstol och kronofogdemyndighet För den som i en rättegång påstår sig ha äganderätt till viss egendom (käranden) finns möjlighet att med stöd av 13 kap. 2 § rättegångs- balken väcka en s.k. fastställelsetalan i syfte att domstolen skall för- klara att han har bättre rätt till egendomen än den som bestrider kärandens äganderättsanspråk (svaranden). Om den som gör anspråk på att vara ägare till egendom emellertid inte har denna i sin besitt- ning men vill få till stånd en besittningsövergång, kan en fullgörelse- talan väckas vid domstol. En sådan talan går ut på att den som be- sitter egendomen skall utge denna till den person som gör anspråk Om svaranden hävdar att annan, en tredje person, är ägare och att besittningen till egendomen härleds från denna, bör även denna tredje person kunna inträda i domstolsprocessen, efter- som fastställelse av kärandens äganderätt skall ske i förhållande till den som besittaren påstår är ägaren. (, Svensk sakrätt i lös egendom, 8 uppl., 1973, s. Ett annat alternativ för den som gör anspråk på äganderätten till viss egendom är att han, utan att åberopa bättre rätt till egendomen, enbart hänför sig till själva besittningsrubbningen och ansöker hos kronofogdemyndighet om att den rubbade besittningen skall åter- ställas genom ett s.k. handräckningsförfarande. Besittningsrubbningen är i detta fall grundrekvisitet. Detta förfarande regleras i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Enligt 3 § i denna lag kan en talan avse ett åläggande för motparten att utge så- dan lös egendom eller lösa saker som ansökan avser (s.k. vanlig hand- räckning). Talan kan också enligt 4 § avse ett åläggande att vidta rätt- else när sökandens besittning har rubbats, annan olovlig åtgärd har vidtagits beträffande lös egendom eller utövningen av sökandens rätt till viss egendom på något annat sätt hindrats olovligen (s.k. särskild handräckning). Det är ofta möjligt för en sökande att välja mellan de olika handräckningsformerna. Om en sökande vill få det bakom- liggande rättsförhållandet prövat, måste han emellertid välja vanlig handräckning. Talan i den summariska processen går ut på samma sak som en fullgörelsetalan vid domstol, dvs. att innehavaren skall förpliktas lämna tillbaka föremålet. En fastställelsetalan enligt 13 kap. 2 § rätte- gångsbalken om att en viss person har bättre rätt till kulturföre- målet än någon annan omfattas däremot inte av tillämpningsområdet (m.fl., Betalningsföreläggande och handräckning – En kommentar, 5 uppl., 1999, s. 37). Handräckningsreglerna är vidare begränsade till att gälla de rättsområden där förlikning i saken är tillåten, dvs. en fullgörelsetalan av dispositiv natur. En talan som har ett offentligrättsligt inslag, t.ex. angående förverkande, är ute- sluten från tillämpningsområdet (prop. 1980/81:88 s. 46). 2.7Internationell privat- och processrätt 2.7.1Allmän internationell privat- och processrättslig reglering Handel med kulturföremål har ofta anknytning till olika länder med skilda rättssystem. Frågan om vad som gäller när ett kulturföremål har lämnat sitt ursprungsland aktualiserar sålunda en tillämpning av internationella privat- och processrättsliga regler. Finns det inga folk- rättsliga åtaganden eller ingångna traktater som reglerar frågan, aktua- liseras de internationellt privaträttsliga reglerna i det land där en even- tuell tvist kommer upp till bedömning vid domstol eller annan be- hörig myndighet eller i skiljeförfarande. Reglerna kan variera bero- ende på innehållet i statens nationella rätt. De internationellt privat- rättsliga reglernas funktion är primärt att peka ut enligt vilket lands lag privaträttsliga mellanhavanden som har anknytning till flera länder skall bedömas. Reglerna benämns därför ofta lagvalsregler eller kollisionsnormer. När det gäller möjligheten att återfå ett föremål som förts från ett land i strid med dess utförsellagstiftning brukar av det s.k. stats- suveränitetsbegreppet anses följa att ett land inte har någon skyldig- het att upprätthålla ett annat lands offentligrättsliga lagstiftning, och att ett krav på att återfå utförd egendom normalt sett endast är möjligt om återkravet grundar sig på någon omständighet som er- känns i den internationella privaträtten, t.ex. att föremålet stulits. Att utförseln står i strid med utförselrestriktioner anses inte räcka för att möjliggöra avsteg från statssuveränitetsbegreppet (, Kulturegendomsrätt – Med en kommentar till kultur- minneslagen, s. 191). Däremot står det naturligtvis staterna fritt att reglera sådana frågor i internationella överenskommelser. Vid en tvist om överlåtelse av egendom som inbegriper två eller flera länder uppkommer först frågan om vilket lands lag som skall tillämpas. Nästa fråga blir vilket lands domstol som är behörig att pröva tvisten. Den domstol som visat sig vara behörig kan alltså komma att tillämpa ett annat lands lag. Svensk domstols behörighet att pröva en tvist kan påverkas av att parterna ingått ett skriftligt avtal om att en uppkommen eller fram- tida tvist rörande rättsförhållandet får eller skall väckas vid en viss domstol eller i ett visst land, ett s.k. prorogationsavtal. Internationella frågor om domstols behörighet och om erkän- nande och verkställighet av domar på privaträttens område regleras genom bl.a. Bryssel- och Luganokonventionerna samt EG-rättsakten Dessa rättsakter har ett i stort sett identiskt innehåll. De reglerar såväl frågor om erkännande och verkställighet av utländska domar som domstolarnas internationella behörighet och vissa andra processuella frågor. 2.7.2Internationellt privaträttsliga regler om godtrosförvärv och hävd av lösöre Som tidigare nämnts (avsnitt 2.3) är godtrosförvärvslagens regler om förvärv av äganderätt till egendom genom överlåtelse endast tillämp- liga på överlåtelser som ägt rum i . Vad som gäller när ett kulturföremål passerat den svenska gränsen och blivit föremål för innehav i ett annat land eller överlåtits i ett annat land och därefter förts till avgörs av folkrättsliga samt internationellt privat- och processrättsliga regler. Enligt svensk internationell privaträtt anses principen om lex rei sitae gälla för sakrättsliga frågor och därmed även för godtrosförvärv.