sou · GTB343d3 · 2006-01-01 00:00:00 — Vårdnaden om barnet består till dess att barnet har fyllt eller ingår äktenskap (6 kap. 2 § första stycket FB). En vårdnadshavare skall ansvara för barnets personliga förhållan- den och skall se till att barnets behov av omvårdnad, trygghet och en god fostran blir tillgodosedda. Vårdnadshavaren svarar även för att barnet får den tillsyn som behövs med hänsyn till dess ålder, utveck- ling och övriga omständigheter samt skall bevaka att barnet får till- fredsställande försörjning och utbildning. I vårdnaden ingår också att ha uppsikt över barnet eller vidta andra lämpliga åtgärder så att bar- net inte orsakar skada för någon annan (6 kap. 2 § andra stycket FB). Ett barn står från födelsen under vårdnad av båda föräldrarna, om dessa är gifta med varandra. Döms det till äktenskapsskillnad mellan föräldrarna står barnet även därefter under båda föräldrarnas vård- nad, om inte den gemensamma vårdnaden upplöses. Är föräldrarna inte gifta med varandra vid födelsen, blir mamman ensam vårdnads- havare. Om föräldrarna senare ingår äktenskap med varandra får de automatiskt gemensam vårdnad om barnet, om inte domstolen dess- förinnan anförtrott vårdnaden åt en eller två särskilt förordnade vårdnadshavare (6 kap. 3 § FB). Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem, kan domstol genom dom eller föräldrarna själva genom skriftligt avtal, som godkänts av socialnämnden, besluta om ändring i vårdnaden (6 kap. 4 § första stycket, 5 och 6 §§ FB). Står barnet under vårdnad av endast en av föräldrarna, kan föräldrarna under vissa förutsätt- ningar i stället få gemensam vårdnad genom registrering hos skatte- myndigheten efter gemensam anmälan (6 kap. 4 § andra stycket FB). Genom reform infördes en möjlighet för domstol att vägra upplösa den gemensamma vårdnaden eller att förordna om sådan vårdnad mot en förälders vilja. En förutsättning för ett så- dant förordnande är att gemensam vårdnad är bäst för barnet. En annan förutsättning är att inte båda föräldrarna motsätter sig gemen- sam vårdnad (6 kap. 5 § FB). 2.2Gemensam vårdnad mot en förälders vilja 2.2.1Förarbetena till reform rörande gemensam vårdnad I den av antagna propositionen 1997/98:7 anges bl.a. följan- de. På det hela taget torde det råda en stor enighet om att gemensam vårdnad i de flesta fall är att föredra framför ensam vårdnad. Det kan dock, enligt regeringen, inte komma i fråga att helt utmönstra möj- ligheterna till ensam vårdnad. Det finns fall där en förälder är olämp- lig som vårdnadshavare. Så kan vara fallet om föräldern har gjort sig skyldig till våld mot barnet eller den andra föräldern. Det kan också vara så att konflikten mellan föräldrarna är så svår och djup att det är omöjligt för dem att samarbeta i frågor som rör barnet. Ofta är det då bäst för barnet att en av föräldrarna är ensam vårdnadshavare. Målet bör vara att föräldrar har gemensam vårdnad i samtliga fall då den vårdnadsformen är bäst för barnet. Möjligheten att döma till gemensam vårdnad mot en förälders vilja måste dock användas med stor försiktighet och lyhördhet. kommer, enligt rege- ringen, avgörandet i vårdnadsfrågan att bli detsamma som med de förut gällande reglerna, men domstolen ges en något större hand- lingsfrihet än tidigare för att barnets bästa skall kunna tillgodoses. I propositionens författningskommentar anges vidare: Bestäm- melsen möjliggör i och för sig för domstolen att förordna en förälder som vårdnadshavare mot hans eller hennes vilja. Om en förälder ut- tryckligen förklarar att han eller hon inte vill ha del i vårdnaden om barnet, får det dock som regel antas att en sådan lösning inte är för- enlig med barnets bästa. – Domstolens ställningstagande skall grun- das på vad som är bäst för barnet. Detta får prövas mot bakgrund av förhållandena i det enskilda fallet. – Att det nu öppnas en möjlighet för domstolarna att besluta om gemensam vårdnad mot den ena för- älderns vilja får, enligt regeringen, självfallet inte leda till att den förälderns motstånd mot gemensam vårdnad negligeras. stånd kan bero på en vällovlig önskan att skydda barnet. Om det finns risk för att barnet far illa vid gemensam vårdnad, skall dom- stolen givetvis beakta det. – I propositionen erinras om vad som an- fördes i samband med de ändringar som genomfördes i 6 kap. FB beträffande vilken betydelse som bör tilläggas det förhål- landet att en förälder motsätter sig gemensam vårdnad. Där anför- des följande. Med utgångspunkt i att gemensam vårdnad typiskt sett kan gagna ett barns intresse ligger det typiskt sett också ofta närmast till hands för en förälder som vill sätta barnets bästa i centrum att sträva efter gemensam vårdnad. En förälders motstånd mot gemensam vårdnad kan därför vara ett tecken på att intresset och ambitionen hos den föräldern att söka upprätthålla en nära och god kontakt mellan barnet och den andra för- äldern är mindre. Men motståndet kan naturligtvis också bottna i andra orsaker. Det kan bero på en strävan hos föräldern att skydda barnet mot att fara illa. Det kan ha sin grund i sådana förhållanden som hustru- misshandel eller ständiga trakasserier från en makes sida, förhållanden som kan göra det svårt eller omöjligt med en vårdnadsform som förut- sätter enighet i frågor som rör barnet. I det enskilda fallet måste bedöm- ningen därför vara mycket lyhörd och noggrant inriktas på de omstän- digheter och behov som föreligger i just det fallet. Detta uttalande äger, enligt propositionen, alltjämt giltighet; en för- älders motstånd mot gemensam vårdnad måste bedömas utifrån för- utsättningarna i det enskilda fallet. – Att den ena föräldern utsatt barnet eller den andra föräldern för övergrepp kan göra gemensam vårdnad olämplig. Barnets möjligheter till en trygg uppväxtmiljö påverkas uppenbarligen av förhållandet mellan föräldrarna. Av be- tydelse kan också vara hur den förälder som barnet bor hos upp- lever sitt och barnets förhållande till den andra föräldern. En förälder som misshandlats eller utsatts för andra övergrepp av den andra föräldern och som lever i ett tillstånd av oro eller till och med skräck för den andra föräldern kan vid gemensam vårdnad vara dåligt att tillgodose sitt barns behov av trygghet och omsorg. Det gäller även om samarbetet mellan föräldrarna ytligt sett synes fungera. Däremot anser regeringen inte att övergrepp inom familjen alltid bör utesluta gemensam vårdnad. Det måste som alltid bli beroende av en prövning i det enskilda fallet (prop. 1997/98:7 s. 49–51 och 106–107. Se även prop. 1990/91:8 s. 34). anförde härutöver att frågan om vem som har den rättsliga vårdnaden om barnet är ur barnets perspektiv i och för sig inte ensamt avgörande för hur kontakten mellan barnet och dess föräldrar kommer att utvecklas. I stället är för de flesta barn det viktigaste att ha en bra kontakt med både sin mor och sin far och att slippa konflikter mellan föräldrarna. Ett gemensamt rättsligt ansvar kan dock bidra till att främja goda förhållanden mellan barnet och dess föräldrar och medverka till ett ökat engagemang från båda föräldrarnas sida i angelägenheter som rör barnet. I andra, mer sällsynta, fall kan gemensam vårdnad i stället vara konfliktskapande och förstärka redan befintliga misshälligheter föräldrarna emellan. När det gäller tillämpningen av den föreslagna nya bestämmelsen om gemensam vårdnad underströk därför lagutskottet särskilt att lag- ändringen inte får medföra att det mer eller mindre schablonmässigt beslutas om gemensam vårdnad även mot en förälders önskemål. Om den som motsätter sig gemensam vårdnad anför vägande skäl för sin ståndpunkt är det oftast, enligt utskottet, lämpligast att inte gå emot den personens vilja. Har motståndet sin grund i sådana förhållanden som misshandel eller trakasserier eller andra former av övergrepp från den andra förälderns sida, torde det nämligen vara bäst för barnet att den ena föräldern får ensam vårdnad. Utskottet framhöll som sin mening att i de fall där den ena föräldern utsätter en familjemedlem för våld, trakasserier eller annan kränkande be- handling, gemensam vårdnad mot en förälders vilja bör vara ute- sluten (bet. 1997/98:LU12 s. 30 f., rskr. 229–230). 2.2.2Hur många föräldrar har gemensam resp. ensam vårdnad? På uppdrag av för () statistik om barn och deras familjer. Från deras rapport och deras familjer 2003 (publicerad ) har följande uppgifter hämtats. Statistiken bygger på uppgifter från utgången av . De flesta föräldrar, , har gemensam vårdnad om sina barn. Ensam vårdnad om barnen har oftast mammorna (drygt 9 pro- cent). av papporna har ensam vårdnad. När det gäller de yngre barnen, , har av föräldrarna gemensam vårdnad om sina barn. Beträffande de yngre barnen har av mammorna och av papporna ensam vårdnad. berördes nästan 50 000 barn av en separation mellan för- äldrarna. Uppgiften gäller barn till gifta föräldrar och barn till sambor med gemensamma barn. Det är dubbelt så vanligt att barn till sambor upplever en separation mellan föräldrarna som att barn till gifta gör det. De flesta föräldrar har gemensam vårdnad om sina barn efter separationen. efter separationsåret (dvs. ) gällde gemensam vårdnad för av barnen till föräldrar som varit gifta och av barnen till föräldrar som varit sambor. 2.2.3Avgöranden från HD och hovrätterna Här redogörs för några avgöranden från HD och från hovrätterna som belyser domstolarnas syn på frågan om val av vårdnadsform 1998. I ett avgörande från HD anförtroddes vårdnaden om tre barn föräldrarna gemensamt, eftersom inga särskilda skäl talade emot det. Enligt HD måste ändringar i 6 kap. FB anses innebära att lagstiftningen numera förutsätter att gemensam vårdnad normalt är till barnets bästa. Endast när det framkommer särskilda omständig- heter som talar mot gemensam vårdnad eller om båda föräldrarna motsätter sig gemensam vårdnad skall, enligt HD, vårdnaden anför- tros åt en förälder ensam. I det aktuella fallet framgick av vårdnads- utredningen att båda föräldrarna var engagerade och kompetenta föräldrar och enligt utredaren fanns förutsättningar för gemensam vårdnad. HD ansåg att båda föräldrarna fick anses lämpliga som vårdnadshavare. Visserligen förelåg meningsskiljaktigheter mellan föräldrarna som gjorde att samarbetet om barnen inte löpte frik- tionsfritt. Enligt HD var dessa dock långtifrån av sådant slag att de skulle medföra att domstolen inte borde förordna om gemensam vårdnad mot den ena förälderns vilja (NJA 1999 s. 451). I ett annat avgörande från HD anförtroddes mamman ensam vårdnaden om två barn, eftersom det rådde en så svår och djup kon- flikt mellan föräldrarna att det var omöjligt för dem att samarbeta i frågor som rörde barnen. I samband med föräldrarnas separation misshandlade pappan mamman. Han dömdes till villkorlig dom med samhällstjänst samt ålades besöksförbud gentemot mamman. Enligt HD kan en sådan särskild omständighet som medför att en förälder är olämplig som vårdnadshavare vara att denne gjort sig skyldig till våld mot barnet eller den andra föräldern. En annan omständighet som enligt HD kan tala mot gemensam vårdnad är att konflikten mellan föräldrarna är så svår och djup att det är omöjligt för dem att samarbeta i frågor som rör barnet. Det misshandelsbrott som pappan dömts för hade begåtts i en upprörd situation ett och ett halvt år tidigare när pappan skulle hämta barnen inför ett umgänges- tillfälle. Misshandeln kunde enligt HD inte anses innebära att pappan vid prövningstillfället var olämplig som vårdnadshavare. Misshandeln fick emellertid ses som ett exempel på de svårigheter föräldrarna haft att lösa och samtala om de problem som rörde barnen. Utred- ningen i målet visade att dessa svårigheter hade fortsatt och det fanns inget som tydde på att relationen mellan föräldrarna kunde komma att förbättras inom den närmaste överblickbara tiden. Sammantaget ansåg HD att det rådde en så svår och djup konflikt mellan för- äldrarna att det var omöjligt för dem att samarbeta i frågor som rörde barnen (2000 s. 345). I ett hovrättsavgörande anförtroddes vårdnaden om två barn för- äldrarna gemensamt trots att samarbetsproblem förelåg. Barnen vis- tades nio av hos mamman och resten av dagarna hos pappan. Den omständigheten ansågs av hovrätten tala för att gemen- sam vårdnad skulle vara en för barnen lämplig ordning. Hovrätten fann emellertid också att föräldrarna hade en obearbetad konflikt och att de därför hade betydande svårigheter att över huvud taget kommunicera med varandra. Detta skulle enligt hovrätten tala mot gemensam vårdnad. ansåg hovrätten att den obefintliga kommunikationen mellan föräldrarna var mycket destruktiv för barnen och därmed ägnad att skada dem. Om mamman även fort- sättningsvis fick ensam vårdnad om barnen bedömde hovrätten att det fanns en påtaglig risk för att föräldrarna inte skulle inse vikten av att de för barnens skull måste börja samarbeta. Ett påtvingat ge- mensamt rättsligt ansvar skulle förhoppningsvis kunna leda till att föräldrarna växte in i föräldrarollen och, eventuellt med hjälp av familjerådgivning eller motsvarande, började samarbeta på ett sätt som gagnade barnen (1999:13). I ett annat hovrättsavgörande anförtroddes mamman ensam vård- nad om två barn på grund av de djupa motsättningar som fanns mellan föräldrarna, vilket gick ut över barnen. Hovrätten ansåg att båda föräldrarna var lämpliga som vårdnadshavare och framhöll att utredningen visade att barnen höll mycket av sina föräldrar och hade stort behov av att vara tillsammans med dem. Det stod dock, enligt hovrätten, klart att barnen utsattes för ett stort psykiskt lidande av de djupa motsättningar som rådde mellan föräldrarna. Det stod också klart att domstolsbeslut bara i marginellt hänseende kunde påverka och förbättra detta. Tingsrättens förhoppning att föräldrarna i fram- tiden skulle kunna samarbeta bättre hade inte infriats. Tvärtom hade konflikten enligt hovrätten drabbat en kärnfråga i förhållandet mellan parterna; ett av barnen och i någon mån även det andra hade börjat motsätta sig att vistas hos mamman. Enligt hovrätten gav ut- redningen i målet underlag för slutsatsen att detta berodde på att de påverkats av pappan och hans negativa uppfattning om mammans nye partner. Den långvariga och bestående konflikten mellan för- äldrarna gjorde det enligt hovrättens mening olämpligt med gemen- sam vårdnad. Mamman tillerkändes vårdnaden, bl.a. därför att hon ansågs vara den som bäst främjade umgänget med den andra för- äldern (RH 1999:100). 2.2.4Något om genomgång av domar och fick regeringens uppdrag att följa upp för- ändringar i . Av denna orsak begärdes alla domar in som meddelats efter huvudförhandling och som rörde vårdnad, bo- ende och/eller umgänge och . Antalet mål var 661 resp. 505 (med reservation för okänt bortfall). Målen berörde 1 068 barn och 786 barn . Samtliga domar ingår i studien, medan uppgifterna baseras på ett slump- mässigt urval på av domarna. I nästan tre fjärdedelar av målen var vårdnaden huvudfrågan. Mammorna fick ensam vårdnad om 43 resp. av barnen de båda åren. Andelen barn som papporna fick ensam vårdnad om var 15 resp. . Domstolen beslutade om gemensam vårdnad mot en förälders vilja i 42 resp. av målen. Särskilt för- ordnad vårdnadshavare utsågs för 10 barn vartdera året. Resultaten av undersökning har redovisats i läges- beskrivningen Glimtar av barn från vårdnads-, boende- och um- gängesdomar 1999 respektive 2002 (). 2.3Bestämmanderätten inom ramen för gemensam vårdnad Att ha vårdnaden om ett barn innebär att ha det rättsliga ansvaret för barnets person. Vårdnadshavaren har rätt och skyldighet att be- stämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. I takt med barnets stigande ålder och utveckling skall vårdnadshavaren ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. När vård- naden tillkommer föräldrarna gemensamt skall dessa utöva sina rättig- heter och skyldigheter gentemot barnet tillsammans. Om den ena vårdnadshavaren är frånvarande, sjuk eller på annat sätt förhindrad att ta del i beslut som rör vårdnaden, tillkommer bestämmanderätten den andra vårdnadshavaren ensam, om beslutet inte kan skjutas upp utan olägenhet. Beslut som är av ingripande betydelse för barnets framtid får dock inte fattas av den ena vårdnadshavaren ensam, om inte barnets bästa uppenbarligen kräver detta (6 kap. 11 § och 13 § FB). Genom vårdnadsreform infördes en möjlighet för dom- stol att besluta om barnets boende och umgänge med den förälder det inte bor tillsammans med, även då föräldrarna har gemensam vårdnad. I övrigt förutsätter gemensam vårdnad i princip att vård- nadshavarna själva kan enas i frågor som är av ingripande betydelse för barnets framtid. När det gäller alla de vardagliga beslut som måste fattas vid vården av barnet – beslut som hör till den dagliga omsorgen – är det dock naturligt att bestämmanderätten utövas av än den ena och än den andra föräldern, beroende på vilken av dem som vid tillfället är till hands eller på hur de annars har kommit överens om att organisera vårdnadsansvaret. Vad som ingår i den dagliga omsorgen är ibland svårt att avgöra. En del av de vanligaste gränsdragningsproblemen tas upp i avsnitt 2.3.3. 2.3.2Tidigare behandling av frågan Frågan om att införa en särskild reglering i av bestäm- manderätten vid utövandet av vårdnaden övervägdes i anslutning till vårdnadsreform. (SOU 1995:79) föreslog att det skulle införas en uttrycklig bestämmelse om att den vårdnadshavare som barnet bor tillsammans med, ensam får besluta i frågor om den dagliga omsorgen. Till den dagliga omsorgen var, enligt utredningen, att hänföra t.ex. beslut om barnets mat och klä- der, sovtider och fritidssysselsättning. Ett klart övervägande antal remissinstanser tillstyrkte förslag eller lämnade det utan erinran. Några remissinstanser, däribland Social- styrelsen, påpekade dock att det inte är helt lätt att i alla lägen av- göra vad som är att hänföra till den dagliga omsorgen och delade inte heller utredningens uppfattning i detta avseende. – Regeringen gjorde bedömningen att det inte framkommit att den föreslagna bestämmelsen skulle behövas i praktiken. Inte heller borde det, en- ligt regeringens uppfattning, komma i fråga att i lagen försöka preci- sera vad som hör till den dagliga omsorgen, eftersom en sådan regel lika gärna kunde komma att skapa eller förstärka tvister som att lösa dem. Något lagförslag lades därför inte fram i dessa delar. – Lagut- skottet anförde för sin del att för att den av Vårdnadstvistutred- ningen föreslagna bestämmelsen skulle införas borde det krävas att det föreligger ett reellt behov av en sådan lagreglering och att regle- ringen kan göras så klar och tydlig att den löser de gränsdragnings- problem som kan finnas. Utskottet delade regeringens uppfattning att någon uttrycklig lagreglering inte framstod som nödvändig, men förutsatte att regeringen följde frågan och, om anledning därtill skulle föreligga, återkom till med förslag på området (prop. 1997/98:7 s. 54 f., bet. LU12 s. 37, rskr. 229–230). diskuterade också möjligheten att ge domstol rätt att besluta om en uppdelning av vårdnadshavarnas upp- gifter mellan föräldrarna. Utredningen ställde sig dock negativ till en sådan reglering, eftersom den skulle innebära att föräldrarna kunde återkomma till domstolen med yrkande om uppdelning av vårdnads- havarnas uppgifter i en mängd olika sammanhang. Detta skulle inte stämma överens med lagstiftarens målsättning att föräldrar så långt möjligt själva skall komma överens i frågor om barnet. Regering och riksdag var av samma mening (prop. 1997/98:7 s. 51, bet. LU12, rskr. 229–230). Frågan har härefter övervägts av i samband med att frågan om automatisk gemensam vårdnad för ogifta föräl- drar utreddes. I departementspromemorian Gemensam vårdnad för ogifta föräldrar pekas på vissa problem som en sådan lagreglering skulle kunna föranleda och görs bedömningen att nuvarande be- stämmelser om vårdnadshavarens beslutanderätt i frågor om utövan- det av vårdnaden inte bör ändras. Bland annat anförs att gemensam vårdnad bygger på att föräldrarna tillsammans skall organisera ut- övandet av vårdnaden och samarbeta till barnets bästa. Detta sam- arbete låter sig inte detaljregleras och det främjas inte av att en för- älder får större inflytande på den andra förälderns bekostnad. En uppdelning av uppgifter mellan vårdnadshavarna skulle vidare, enligt promemorian, gå stick i stäv mot de senaste årens lagstiftningsambi- tioner att främja samarbetslösningar mellan föräldrar; antalet tvister mellan föräldrar inför domstol skulle sannolikt öka. Det pekas ock- så på att det kan vara svårt att avgöra vem av föräldrarna barnet skall anses bo tillsammans med och dra en gräns mellan situationer när barnet bor växelvis hos båda föräldrarna och då barnet bor hos en förälder och har ett omfattande umgänge med den andra föräldern (Ds 1999:57 s. 81 f.). Frågan om barns och ungdomars rätt till psykiatrisk vård och behandling togs upp av Kommittén mot barnmisshandel. Enligt kommittén hade det visat sig att lagstiftningen om gemensam vård- nad fått konsekvenser när det gäller barns möjligheter att få psyki- atrisk vård och behandling efter att ha blivit utsatta för misshandel eller något annat övergrepp i hemmet. Enligt kommittén avvisas inte sällan dessa barn från barn- och ungdomspsykiatrin om den vård- nadshavare som misstänks ha gjort sig skyldig till övergreppet eller övergreppen inte ger sitt tillstånd till behandling. Kommittén mot barnmisshandel menade att barnets intresse av att få vård och be- handling generellt sett borde väga tyngre än vårdnadshavarens rätt att besluta i dessa fall. Kommittén föreslog att frågan skulle be- handlas i samband med översynen av vårdnadsreform (SOU 2001:72 s. 269). 2.3.3Vad ingår i den dagliga omsorgen? Vilka beslut som hör till den dagliga omsorgen kan ibland vara svårt att avgöra. I förarbetena anges som exempel barnets mat och kläder, sovtider och hur barnet skall tillbringa sin fritid (prop. 1975/76:170 s. 178). Beslut om barnomsorg har av bl.a. JO ansetts tillhöra sådant som normalt torde ingå i den dagliga omsorgen, medan beslut om barnets skolgång och bosättning tillhör sådant som föräldrarna gemensamt måste besluta om. Detsamma gäller beslut om ingripande åtgärder inom hälso- och sjukvården och utfärdande av pass. I det följande behandlas dessa frågor närmare. Beslut om hur barnet skall tillbringa sin fritid brukar räknas till den dagliga omsorgen (prop. 1975/76:170 s. 178). Också Vårdnadstvist- utredningen gjorde bedömningen att frågor om hur barnet skall till- bringa sin fritid och sina ferier hör till den dagliga omsorgen. De flesta remissinstanser instämde i bedömningen eller lämnade den utan invändning. ansåg dock i sitt remissyttrande att beslut om huruvida barnet skall få delta i en farofylld fritidsaktivitet eller en längre ferievistelse inte är att hänföra till den dagliga om- sorgen (prop. 1997/98:7 s. 54). När det gäller barnomsorg har JO gjort bedömningen att mycket talar för att frågan om var barnet skall gå i förskola i normalfallet bör kunna hänföras till den dagliga omsorgen. Den vårdnadshavare som barnet bor hos skulle därmed ha beslutanderätten i den frågan. JO konstaterar emellertid att rättsläget är oklart och att det finns behov av ett klargörande i frågan (JO:s beslut , dnr 2680–1997 och 2851–1997). I ett senare beslut vidhåller JO sin tidigare stånd- punkt att valet av barnomsorg i normalfallet torde kunna hänföras till den dagliga omsorgen. Men det aktuella ärendet rörde ett barn som var folkbokfört i och efter ansökan från endast den ena av vårdnadshavarna hade kommunen slutit avtal med en stadsdelsnämnd i om att tillhandahålla en förskole- plats åt barnet. JO anför därvid att frågan om ett barns bosättning är av sådan art att den kräver båda vårdnadshavarnas samtycke. Även om valet av förskola i inte förändrade barnets bosätt- ning i folkbokföringshänseende, måste beslutet att välja förskola i ändå ha inneburit att barnet skulle komma att tillbringa en stor del av sin tid i .