sou · GTB341d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Intersektiona- liteten ställer frågor om nationsformeringens betydelse för mak- tens strukturering men dekonstruerar även de diskurser och sym- boler som gör de nationella gemenskapernas tillblivelse till natur- liga och ödesbestämda företeelser. Gränserna för gemenskapen (och utanförskapet) materialiseras som bekant inte enbart i tagg- trådar och grindvakter. Tystnader, förbiseenden och osynliggöran- den kan desto mer effektivt informera om vem som ingår i och vilka som står utanför den nationella gemenskapen. Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering Ett exempel på detta kan utläsas av de tankar om nationen och dess plats i det globala samfundet som kom till uttryck efter i . Det moderna samhällets utsatthet och människors likställdhet inför förödelsen blev för den tolkningsram som jämnade ut såväl global ojämlikhet som social orättvisa. Katastrofen tycktes aktualisera idén om ett universellt människoöde och en kollektiv utsatthet. Men sorgen har även tagit sig uttryck i ett sökande efter hållpunkter och referensramar i kollektiva minnen som kan ge tröst, vägledning och hjälp att återställa ordningen. Det är i denna situation som blickarna har vänts mot tidigare erfarenheter av förödelse, död och krig, för att söka en grund för nationell samling och redskap för att hantera en kollektiv sorg. I en debattartikel efter katastrofen skri- ver (DN 050102) att: Vid i stupade 1709 närmare åtta tusen man i den svenska armén, av vilka inte alla kan betecknas som svenskar. Vi vet ännu inte säkert, men kanske måste man gå ända tillbaka till detta slag för att finna en enskild händelse där fler svenskar förlorat livet än i , och andra platser i . Inte i modern tid, tro- ligen aldrig någonsin, har en katastrof av samma proportioner inträffat i . (DN 050112) blickar också tillbaka på historia när han reflekterar över katastrofens effekter för det svenska nationsbygget. () det är nog riskfritt att påstå att jordbävningen i kommer att ta plats som en central händelse i vår nations historia. Den har resulterat i ond bråd död i en omfattning som vi inte har upplevt sedan de sista resterna av det svenska stormaktsväldet föll . Så mycket lidande och sorg i ett land som har haft en ovan- ligt lycklig resa genom den moderna epoken är omskakande i sig. finner i det faktum att katastrofen drabbade svenskar på resande fot anledning att problematisera nationens gränser och även den svenska statens förhållningssätt till den svenska diasporan i , och : Nationalstaten har blivit porös, människor rör sig ständigt över gränserna hävdar han. Svenskheten finns således inte bara inom det svenska territoriet utan har blivit en del av en globaliserad, transnationell och kosmopolitisk befolk- ning. Idén om nationalstatens porositet utmanar tankar om nationen som grund för fasta gemenskaper och om nationella gränser som Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering orubbliga och ödesbestämda. Än mer intressant är det kanske att porositeten inbjuder till att tänka i banor där människors relation till det förflutna inte binds till nationella gränser. Den öppnar för en vision där inte bara svenskar på resande fot kan perforera nationalstatens murar utan även inflyttade invandrare och deras barn. Erfarenheter från andra platser och andra sociala rum skulle då kunna få utrymme i ett kollektivt minne som inte är territoriellt bundet och inte heller har som given referenspunkt i historien. Ett sådant minne skulle också kunna involvera diasporan till och synliggöra de erfarenheter som människor med färska minnen av förföljelser, krig, naturkatastro- fer, folkmord och motstånd har burit med sig till det svenska soci- ala rummet. Om det kollektiva minnet utgör en grund för de soci- ala gemenskapernas tillblivelse är det även möjligt att ställa frågor om vad det är som gör vissa händelser (och inte andra) till kollek- tiva erfarenheter, eller om vad exkluderingen från kollektiva min- nen gör med människors plats i . Med utgångspunkt i historiskt konstruerade nationella gränser problematiserar ett intersektionellt perspektiv nationalstatens inre motsättningar och utestängningsmekanismer. Den tidsmässiga konstruktionen av det nationella rummet blir, enligt detta synsätt, ett instrument som täcker över den ojämlikhet som artikuleras inte bara kring etnicitet och nationstillhörighet utan också utifrån kön, klass och rasrenhet.1 Tidens schematik är emellertid inte given utan framförhandlad inom ramen för en hegemonisk ordning, där vissa kategorier, identiteter och intressen får plats medan andra ställs utanför (Massey 1999, Kocellek 2002). Intersektionalitet gör det möjligt att vända blicken, från det kategoriseringstänkande som har skilda gruppers inneboende egenskaper i fokus, till deras tillbli- velse och upprätthållande genom förgivettagna gränsdragningar och diskursiva utsagor. Det är kanske främst genom att hörsamma motberättelser och öppna för nya tidsmässiga sammanlänkningar som intersektionalitet kan bidra till gränsöverskridande visioner om gemenskap. Om nation och etnicitet har kommit att tillskrivas en allt tydli- gare maktinnebörd är detta ingenting som sker isolerat från andra maktstrukturer i samhället. I det svenska sociala rummet finns inga 1 Rashygienismens roll i den svenska nationsformeringen har först blivit föremål för politiskt och historiskt intresse. Se till exempel (1997) Stadens rasifiering, (1998) Steriliseringar i folkhemmet och (2004) Det ohyggliga arvet. Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering (makt)positioner som konstrueras oberoende av klass, kön och rasmässiga eller etniska hierarkier (de los , , Mulinari 2002). Därför riskerar en diskussion om makt och diskriminering som inte tar hänsyn till hur kön, klass, etnicitet och sexualitet ska- par och förutsätter varandra att reducera maktutövandet till ensi- diga relationer och att reproducera hegemoniska ordningar. Den ensidiga fokuseringen på klassrelationer medförde till exempel att den könssegregerade arbetsmarknaden och kvinnors villkor i arbetsliv och samhällsliv betraktades som ett underordnat problem. har nationens roll som arena för klassamarbete och kon- sensusskapande förutsatt den underordnade inkluderingen av den utlandsfödda arbetarklassen, såväl kvinnor som män, och en stark könssegregering i arbetslivet (Knocke 1993, Mulinari & 2004). Även om kön, klass och etnicitet har ett analytiskt värde i sig, i den mån som de möjliggör teoretiseringen av relationer som är kopplade till specifika samhällshierarkier, är maktutövandet som social praktik alltid grundat i den simultana verkan av flera makt- asymmetrier. Maktutövande och diskriminering är således relate- rade till komplexa och varierande relationer av över- och underord- ning. Att reducera individerna till ensidiga (och fixerade) katego- rier; kvinnor, invandrare, svenskar, arbetarklass, m.m. innebär ett ignorerande av de privilegiesystem som opererar inom dessa kate- gorier och överskrider deras gränser. Det innebär också att bortse från processer av dominans och hegemoni som skapar konsensus om vissa former av underordning, medan andra lyfts fram som vik- tigare och mer grundläggande. Ett exempel på detta är den proble- matiska relationen mellan feminism och rasism, något som diskute- ras i nästa avsnitt. Hegemonisk feminism och rasism Äntligen en vit man bland hottentotterna! ropar hjältinnan i Hanne- omtalade roman (2004) och ansluter till en tradition där inte bara feminister utan deras manliga hjältar konstrueras inom ramen för vitheten. Om kvinnlighet betecknar en underordnad position är denna underordning aldrig absolut, utan transformeras av andra positioner av såväl underordning som över- ordning. Kvinnlighet är ingen homogen kategori utan förändras och får ett nytt innehåll i skilda sammanhang och i mötet med andra relationer av över- och underordning. Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering perspektiv lyfter fram de maktrelationer som uppstår när kön sammanfogas med sexualitet, klass och etnicitet. Kvinnlighet är aldrig bara kvinnlighet, på samma sätt som kvinnor aldrig bara är kvinnor. Historiska erfarenheter av den feministiska rörelsen i och av genusforskningen i visar att det, i den mån som feminismen blundar för maktrelationer mellan kvinnor, är den hegemoniska kvinnlighetens intressen som dominerar den feminis- tiska agendan (hooks 1984, de los 2005). Ett exempel på detta är när frågan om rätten till egen försörj- ning, som har varit ett traditionellt feministiskt krav, undanskyms av förslag om avskaffande av lönediskriminering eller höjt tak på föräldraförsäkringen och krav på fler kvinnor i styrelserna för börsnoterade företag. En ökad polarisering av kvinnors arbetsvill- kor gör att dessa krav, oavsett deras legitimitet ur en allmän demo- kratisk synvinkel, avspeglar en verklighet som är utom räckhåll för en stor grupp kvinnor (och män). Det finns en växande skara kvinnor, företrädesvis unga och med utomeuropeisk bakgrund, vars rätt till egen försörjning förhindras av den utbredda diskrimine- ringen i arbetslivet och begränsas av instabila anställningar och ofrivilligt deltidsarbete. Långtidssjukskrivna, förtidspensionerade kvinnor, varav många kom till då den invandrade arbetskraften efterfrågades, är en annan grupp som står utanför den feministiska agendan. Ytterligare ett exempel är när frågan om behovet av skattesubventionerade hushållstjänster dis- kuteras utan att arbetsvillkoren för dem som ska utföra dessa tjänster berörs i den feministiska agendan (de los 2005) I kan det problematiska förhållandet mellan feminism och rasism, samt den historiska formeringen av en hegemonisk kvinnlighet, illustrera effekterna av den reduktionistiska förståelse av könsmakt som konstruerar jämställdhet inom vithetens, medel- klassens och heteronormativitetens gränser. Den ensidiga fokuse- ringen på könsrelationer möjliggörs av en akademisk praktik där principförklaringar om att etnicitet också är viktig står i kontrast till etnicitetens, rasismens och diskrimineringens frånvaro i empiriska studier. Den akademiska ambivalensen kan delvis relateras till empirismens starka ställning i den svenska samhällsvetenskapliga och humanistiska forskningen och till avsaknaden av en teoretisk debatt. Men på samma sätt som jämställdhetsforskningen har iden- tifierat homosociala akademiska miljöer som ett hinder för kun- skapsutvecklingen om könsrelationer är det möjligt att dra slutsat- Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering sen att den etniska homogeniteten och vithetens dominans i den akademiska världen har varit en stötesten för utvecklingen av kri- tisk kunskap om betydelsen av etnicitet, rasism och diskriminering i det svenska samhället. Så även i det feministiska fältet. Inom det feministiska fältet har vithetens hegemoni tagit sig uttryck i öppna farhågor om att en försvagad position för de köns- politiska frågorna blir följden om etnicitet ges en plats i diskussio- nen om likvärdiga villkor (2003). Det har bland annat resul- terat i att de maktteoretiska uppmaningar som den antirasistiska feminismen och utvecklingen av intersektionaliteten står för fortfa- rande är obesvarade. En intersektionell analys av den traditionella feminismens praktik och teoretiska utgångspunkter belyser därmed hur nya maktpositioner skapas och reproduceras genom dels kriti- ken av en given maktordning (könsmakt) och dels ignorerandet av andra maktrelationer (etnicitet/ras, sexualitet, klass). Den feminis- tiska forskningens ointresse för andra maktrelationer än kön kan därför inte bara läsas som teoretisk svaghet och politisk taktik utan även som uttryck för en maktordning där vithetens, medelklassens och heteronormens privilegier görs till givna och naturliga utgångspunkter för att uttala sig om kvinnors erfarenheter och politiska intressen. Men det är inte bara i relation till maktens konstruktion och maktutövandets följder som intersektionalitet är viktig. En fördju- pad förståelse av maktens komplexitet är också nödvändig för att granska mekanismerna bakom diskriminering och även för att syn- liggöra dess olika skepnader och följder. Ett intersektionellt per- spektiv ger möjlighet att belysa och problematisera hur bekönade och klassmässiga positioneringar kan ge upphov till skiftande stra- tegier för att bemöta majoritetssamhällets stigmatiserande tillskriv- ningar och diskriminerande handlingar. En viktig utgångspunkt är att den maktobalans som gör diskrimineringen (och favorise- ringen) möjlig aldrig opererar isolerad från andra diskriminerings- grunder. Etnicitet tranformerar och transformeras erfarenhetsmäs- sigt av kön men också i bemötandet av individer utifrån tillskriv- ningar som baseras på kön, klass, etnicitet, m.m. Att lyfta fram och problematisera de kvalitativt annorlunda möjligheter, rättigheter och tillhörigheter som skapas i intersektionen mellan klass, kön, sexualitet och etnicitet ger intersektionella analyser såväl teoretisk styrka som empirisk förankring. Att kön gör någonting med etnicitet (och vice versa) finns det många tecken på. Till exempel kan den exotisering som omger unga Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering kvinnor med invandrarbakgrund öppna dörrar som är stängda för unga män med liknande bakgrund. ses maskulinitet som en tillgång när det gäller att vakta gränserna mot hotfulla andra. Manliga attribut som styrka, auktoritet och handlingskraft görs emellertid till brutalitet, förtryck och påstridighet när gäller under- ordnade maskuliniteter som t.ex. den som tillskrivs invandrade män eller killar med invandrarbakgrund (Bredström 2002). Denna sär- skiljandets logik, som skapar gränser mellan individer på grund av föreställningar om ras eller antaganden om etnisk bakgrund, upp- träder aldrig i en renodlad form utan interveneras och transforme- ras av andra tillhörigheter och kategoriseringar. En arbetarklass- bakgrund innebär olika saker för kvinnor och för män, på samma sätt som en position i medelklassen inte innebär samma typ av för- delar (och nackdelar) för invandrade kvinnor och män som för dem som anses tillhöra svenskheten. En följd av detta är att den struktu- rella diskrimineringen, som har sin grund i föreställningar om en etnifierad (och underlägsen) andra, även måste ses mot bakgrund av denna komplexa verklighet, där tillhörigheter baserade på kön, klass, sexualitet, ålder, m.m. kan motverka, mildra eller förstärka utsattheten för diskriminering. Strukturella villkor, institutionella praktiker och individers agerande På vilket sätt är en strukturell ordning kopplad till hur människor bemöts i vardagen? Vad är det som gör den systematiska utsorte- ringen av invandrade kvinnor och män i inom rättsväsendet (Diesen 2005), arbetslivet (2001, Arai, Schröeder & 2000, de los 2001), (Kamali 1997, 2002) och skolan (Parszyk 1999) möjlig? Forsk- ningen visar att utsorteringen involverar komplexa relationer där inte bara drabbade individers könstillhörighet, ålder och klass är viktiga utan även de tankestrukturer, föreställningar och normer som gäller i skilda institutionella miljöer. Intersektionaliteten stäl- ler frågor om hur kön, klass och etnicitet artikulerar maktutövan- det på skilda nivåer i samhället, och på vilket sätt detta är kopplat till ökad utsatthet för diskriminering. Individuella handlingar, in- stitutionella praktiker, normer och rutiner och strukturella relatio- ner skapar inte bara specifika former för maktutövande, de medför även en specifik utsatthet. Dessa former kan varken relateras till en Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering strukturell determinism eller till aktörernas fria val utan bör ses i ljuset av intersektionella relationer mellan strukturella villkor, institutionella praktiker och individers agerande. Den feministiska forskningen, som ser könsmaktordningen som en strukturerande princip i samhället, har även lyft fram den växel- verkan som finns mellan könsstrukturer, institutionella praktiker och aktörers handlingar (1998, 2002). Att lyfta fram betydelsen av en strukturell ordning behöver således inte ute- sluta en analys av vare sig institutioners relativa autonomi eller individers agentskap. På motsvarande sätt kan vi konstatera att förekomsten av strukturella diskrimineringsformer, det vill säga de grundläggande föreställningar om en underlägsen andra som är konstitutiva för fördelningen av rättigheter och skyldigheter inom alla samhällsområden, inte återspeglas automatiskt i institutionella praktiker eller individuellt bemötande. Den strukturella diskrimi- neringen ska därför inte förutsättas vara grund till samma typer av erfarenheter eller institutionella praktiker. Dessa är högst varie- rande och kan dessutom upplevas, tolkas och bemötas på olika sätt. Även om forskningen har visat att t.ex. föreställningar om en normativ svenskhet är avgörande för hur ungdomar med invand- rarbakgrund bemöts av arbetsförmedlare och arbetsgivare (och 2001, 2003) kan institutionella miljöer antingen ge fritt spelrum åt så kallade gatekeepers eller bedriva en aktiv policy i syfte att motverka förekomsten av diskriminering. På motsvarande sätt kan man säga att direkta diskrimineringshand- lingar, utförda av konkreta individer, underlättas av en tillåtande omgivning som antingen förnekar förekomsten av diskriminering eller misstänkliggör offret och hennes/hans upplevelse och tolk- ning av situationen. Inte heller är intentionsstyrda handlingar, det vill säga avsikten att diskriminera, en förutsättning för diskrimine- ring. Institutionella praktiker som leder till diskriminering oavsett aktörers intentioner är ofta osynliga, men desto mer effektiva (de los 2002). Vad kan vi säga om den ojämlikhet som konstrueras i intersek- tionen mellan olika samhällsnivåer? Trots att föreställningen om människors inneboende olikhet löper som en röd tråd i alla uttryck för diskriminering är relationen mellan strukturer, institutioner och individer inte determinerade på förhand. I intersektioner mellan dessa nivåer finns det utrymme för skilda institutionella praktiker och spelrum för individuellt agentskap som kan relateras till de resurser och handlingsmöjligheter som uppstår i intersektionen Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering mellan kön, klass, etnicitet, m.m. (2001). Att kön, klass och sexualitet transformerar etnicitet innebär bland annat att indi- vidernas resurser att hantera diskrimineringen varierar. En student som berättar om sin familjebakgrund kan till exempel notera att omgivningens reaktioner förändras när de får veta att föräldrarna är diplomater och inte arbetslösa invandrare. En kvinnlig facklig aktivist berättar om hur den diskriminering hon utsätts för under möten förbyts i exotiserande intresse när de fack- liga frågorna är avklarade (de los 2005). Den strukturella diskrimineringen tar sig inte bara olika uttryck bero- ende på individens sociala position i övrigt, den kan också bemötas på skilda sätt utifrån de resurser som individer kan mobilisera på basis av sin position i samhället. Ett intersektionellt perspektiv problematiserar således hur olika relationer av underordning samverkar i skapandet av förtryck och utsatthet. Vilka specifika former av konsensus och underordning uppstår i skärningspunkten för maktstrukturer, institutionella praktiker och individuella handlingar? Ett exempel på detta är kvinnors erfarenheter av våld, som inte kan förklaras utifrån en könsmaktsteoretisk ansats och inte heller genom en kulturalistisk modell. En könsmaktsteoretisk ansats tar inte hänsyn till rasistiska föreställningar och andra diskriminerande attityder som normalise- rar eller banaliserar det våld som förekommer bland underordnade och/eller stigmatiserade grupper i samhället. Förekomsten av våld blir därmed något som bekräftar en avvikande kultur, sexuell lägg- ning eller klasstillhörighet. Att likställa alla våldssituationer och ignorera våldutövandets specifika sammanhang kan därför också ses som ett sätt att diskriminera. Den kulturalistiska modellen tycks i stället utgå från en före- ställningsvärld där varken det offentliga patriarkatet eller vardagsra- sismen existerar. Däremot antas kulturella traditioner, normer och värderingar från ett avlägset hemland vara grundläggande förklar- ingar till våldshandlingar (Wikan 2004). Kulturalistiska förklaringar misslyckas dock med att identifiera de element som gör vissa kultu- rer mer våldsbenägna än andra och vissa individer mer determine- rade av sina kulturer. Inte heller förmår kulturalismen att se sin egen roll i det särartstänkande som gör det möjligt att distansera sig från vissa former av våld och övergrepp mot kvinnor och barn, men inte från andra. Vidare vill jag hävda att denna fokusering på kultu- rella skillnader utgör ett hinder i sig för förståelsen av hur olika former av förtryck artikuleras över föreställda kulturella gränser; Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering till exempel hur den patriarkala ordningen i hemmet bekräftas av det offentliga patriarkatet eller hur vitheten associeras till en över- lägsen maskulinitet. Våldet är inte bara en fråga om kvinnor och män eller om en ge- nerell könsmaktordning. Att ringa in våld mot kvinnor i kulturella sammanhang som är frånkopplade från såväl vithetens hegemoni som förekomsten av rasism försätter våldsoffren i en situation som kan likställas med ett institutionellt ingenmansland, där varken myndigheterna eller omgivningen utgör ett reellt stöd. Utifrån ett intersektionellt perspektiv är det möjligt att identifiera och namnge den specifika utsatthet som uppstår när kvinnor och barn måste hantera både det patriarkala våldet i hemmet och omgivningens undfallenhet, stigmatiserande blickar och diskriminerande attity- der. Perspektivet är även relevant för att lyfta fram och hantera de lojalitetskonflikter som gror när patriarkala attityder förekommer inom antirasistiska kretsar och som tvingar offret till en svår balansgång mellan omgivningens rasistiska föreställningar å ena sidan och kollektiva eller individuella uttryck för patriarkalt för- tryck å den andra. Genom att synliggöra hur olika relationer av förtryck samverkar på olika nivåer kan ett intersektionellt perspektiv visa på de struk- turella, institutionella och individuella sammanfogningar som för- svårar utsattheten och gör diskrimineringen till en förmörkande närvaro i människors vardag. Förekomsten av diskriminering tvingar fram svåra ställningstaganden i utsatta situationer, som till exempel när våld och övergrepp förekommer inom familjen eller när rasistiska kränkningar och/eller sexistiska påhopp sker utan att omgivningen reagerar. Men det handlar även om högst vardagliga situationer. Vetskapen om att diskriminering förekommer gör att vardagen upplevs och tolkas i ljuset av en stigmatiserande blick som gör rangordningen mellan människor till ett givet inslag i deras förhållningssätt till sin omgivning. Tolkningsföreträde och rätten att föra sin egen talan När det socialdemokratiska kvinnoförbundets ordförande uppgav att hon hade utsatts för rasism inom sitt eget parti var det ingen som (offentligt) ifrågasatte hennes rätt att definiera problemet. Detta är dock sällsynt. Ett effektivt sätt att upprätthålla de privilegier som bygger på en hierarkisk ordning är som bekant Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering att förneka att en sådan ordning existerar. Problemformulerings- privilegiet och makten att definiera vad som är ett problem berövar den drabbade hennes/hans rätt att tolka och namnge det hon/han har blivit utsatt för. När det gäller sexuella trakasserier är det fastställt att det är den drabbade själv som ska definiera vad som är sexuella trakasserier och när en sådan kränkning inträffar. Även om sexuella trakasserier förekommer, och trots att det inte är ovanligt att offret skuldbeläggs eller tvingas till tystnad, är offrets rätt att avgöra vilka handlingar, ord eller anspelningar som upplevs som kränkande principiellt viktig.