sou · GTB349d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Enligt domstolen kan en medlemsstat inte vid gränsen avvisa en medborgare i ett tredje land som är make till en medborgare i en medlemsstat och som försöker resa in i staten utan att inneha något giltigt identitetskort eller pass eller i förekommande fall visering, när denne make kan styrka sin identitet och äktenskapsbandet och när det inte finns någon omständighet utifrån vilken det kan fastslås att denne innebär en fara för allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Det finns därför skäl att, såvitt gäller de personer som omfattas av direktivets regler, inskränka möjligheten till avvisning enligt 4 kap. 1 § första stycket 1 UtlL något. Avvisning bör inte få ske utom i de fall när de handlingar som anges i de svenska bestämmelserna saknas och de för inrese- och uppehållsrätten relevanta uppgifterna – identitet och medborgarskap – inte kan styrkas på annat sätt. Såvitt gäller bristande visering, i de fall visering är nödvändig, kan s.k. nödfallsvisering utfärdas enligt 2 kap. 10 § UtlF. En sådan brist kan således åtgärdas även när utlänningen har ankommit till , med följden att avvisning enligt 4 kap. 1 § första stycket 2 UtlL kan undvikas. Det bör således endast vara i förhållande till första stycket 1 som avvisningsbestämmelsen behöver inskränkas. Av artikeln följer vidare att den kontrollerande myndigheten skall ge de berörda personerna all rimlig möjlighet att styrka sin rätt till inresa och vistelse. Enligt vår bedömning föranleder detta inte någon komplettering av UtlL eller UtlF. I den mån denna serviceskyldighet bör markeras kan en föreskrift därom tas in i SOU 2005:49 Rätt till inresa polismyndighetens och handläggnings- instruktioner. Artikel 15.2 föreskriver att utvisning (eller, enligt vår bedömning, avvisning) inte får ske endast av det skälet att det pass eller identitetskort, som användes för inresan och som grund för utfärdande av registreringsbevis eller uppehållskort, har upphört att gälla. Artikeln motsvaras av artikel 3.3 rådets direktiv /221/EG, som upphävs genom rörlighetsdirektivet. Den svenska bestäm- melse som kan tänkas komma i konflikt med artikeln är 4 kap. 1 § första stycket 1 UtlL. Genom den förslagna kompletteringen, som får till följd att avvisning inte skall ske av den EES-medborgare m.fl. som kan styrka sin identitet och sitt medborgarskap på annat sätt än genom giltigt pass/identitetskort, torde även kravet i artikel 15.2 vara uppfyllt. 5.3.2Utlänningars skyldighet att rapportera sin närvaro i landet Utredningens bedömning: Artikel 5.5 föranleder inga ändringar av svensk rätt. I detta avsnitt behandlas artikel 5.5. 5 kap. 1 § UtlL föreskriver att en utlänning vid inresa eller utresa skall visa upp sitt pass m.m. för polismyndigheten, om inte annat följer av föreskrifter som regeringen meddelat. Sådana föreskrifter finns i 5 kap. 2 § UtlF och avser passering av en i Schengen- konventionens mening inre gräns. Denna bestämmelse har berörts ovan i avsnitt 4.1. Är fråga i stället om passering av en yttre gräns gäller den ovan angivna huvudregeln i 5 kap. 1 § UtlL, som kompletteras av ytterligare regler i UtlF. Varken svenska medborgare eller utlänningar får, enligt 5 kap. 3 § UtlF, passera en yttre gräns vid annat ställe än ett gränsövergångsställe. Det är dock endast utlänningar som enligt 5 kap. 5 § UtlF inte får resa in eller ut från landet över en yttre gräns utan att kontrolleras. Svenska medborgares skyldighet att underkasta sig passkontroll framgår i stället av passlagen, se nedan. Den utlänning som uppsåtligen på ett otillåtet sätt passerar en yttre gräns döms enligt 10 kap. 1 b § UtlL till böter eller fängelse i högst . Det skall i detta sammanhang nämnas att det av 5 kap. 6 § UtlL följer att en utlänning är skyldig att även under vistelsen i på begäran visa upp handlingar som visar att han eller hon har rätt att uppehålla sig här, samt att på kallelse komma till eller polismyndigheten för att lämna uppgifter. Uteblir utlänningen får han eller hon hämtas. Kontrollåtgärder enligt 5 kap. 6 § UtlF får vidtas endast om det finns särskild anledning därtill. Utöver det ovan nämnda saknar svensk rätt regler om skyldighet för utlänning att anmäla sin närvaro i landet. Först när vistelsen i varar måste utlänningen agera, p.g.a. kravet på uppehållstillstånd. Svenska medborgare är enligt 5 § passlagen skyldiga att vid utresa medföra pass; dock inte vid resa till en Schengenstat. Är någon skyldig att medföra pass under en viss resa är han eller hon också skyldig att på begäran visa upp passet för polisman och vissa andra tjänstemän. En svensk medborgare som reser in från ett annat land än en Schengenstat, en stat som har slutit avtal om samarbete enligt eller är skyldig att visa upp sitt pass, om inte det svenska medborgarskapet kan styrkas på annat sätt. Således är svenska medborgare skyldiga att underkasta sig i princip samma inresekontroll som utlänningar. En utlännings skyldighet att ge sig till känna vid inresa i följer till stor del av reglerna i . Vid inresa över en yttre gräns skall både den svenska medborgaren och utlänningen underkasta sig kontroll och i det avseendet behandlas utlänningar och svenska medborgare i princip lika. Någon generell skyldighet för en utlänning att efter gränspasseringen rapportera sin närvaro förekommer inte. Artikel 5.5 föranleder därför ingen ändring av svensk rätt. Kontrollåtgärder behandlas även i avsnitt 20.2. Utredningens bedömning: Svensk rätt är i överensstämmelse med direktivet i denna del. I detta avsnitt behandlas artikel 6.1. Av 1 kap. 4 § UtlL följer att en utlännings vistelse i inte kräver uppehållstillstånd. Detta gäller oavsett vilket medborgarskap utlänningen har. Medborgarskapet har emellertid betydelse för frågan hur den tillståndsfria tre- månadersperioden skall beräknas. För medborgare i en stat inom EES eller i skall vistelsetiden beräknas enligt 3 kap. 2 a § UtlF. En ny tillståndsfri tremånadersperiod börjar löpa var gång en sådan utlänning reser in i , även om vistelsen utanför har varit mycket kortvarig. har utlänningar kunnat vistas i utan krav på uppehållstillstånd. Direktivet medför inte någon ändring av den ordningen. Som nämnts ovan finns i 3 kap. 2 a § UtlF en särskild regel för beräkning av den tillståndsfria tiden. Denna regel kommer även att ha visst berättigande, eftersom det alltjämt kommer att finnas möjlighet för medborgare i en EES-stat eller i att söka uppehållstillstånd i enlighet med de allmänna reglerna om uppehållstillstånd i UtlL. Detta förhållande berörs närmare i avsnitt 7.3. En stor majoritet av de medborgare i en EES-stat eller i som vill vistas i kan dock antas sakna anledning att söka uppehållstillstånd, eftersom de i stället kan åberopa den uppehållsrätt som direktivet tillerkänner dem. Rätten att vistas i är, som berörts ovan, i princip förenad med endast formella villkor. För uppehållsrätt efter den första tillkommer olika villkor, vilka kommer att beröras närmare längre fram. För den person som uppfyller villkoren för vistelse – men inte villkoren för en längre vistelse – kan det sätt varpå de tre månaderna skall beräknas ha stor betydelse. Den nu gällande bestämmelsen i 3 kap. 2 a § UtlF behöver dock inte ändras, eftersom den även fortsättningsvis kan användas för beräkning av den tidpunkt vid vilken – enligt huvudregeln i 1 kap. 4 § UtlL – kravet på uppehållstillstånd inträder. För de EES-medborgare och schweiziska medborgare som uppfyller kraven för längre vistelser kommer systemet med uppehållsrätt att gälla vid sidan av kravet på uppehållstillstånd. I direktivet används begreppet uppehållsrätt som benämning både på rätten till vistelser och på rätten till längre vistelser. Som berörs även i avsnitt 7.3 har vi dock valt att i författningsförslagen reservera begreppet uppehållsrätt för rätten till vistelser som överstiger . Utredningens förslag: Svensk rätt är i huvudsaklig överensstämmelse med artikel 6.2. 3 kap. 2 a § UtlF bör dock omfatta även EES-medborgares och schweiziska medborgares familjemedlemmar. Artikel 6.2 avser sådana familjemedlemmar som inte själva är unionsmedborgare. 1 kap. 4 § UtlL gäller även för dessa personer, som således kan vistas i utan att inneha uppehållstillstånd. Dock beräknas den tillståndsfria mindre generöst för dem som inte är medborgare i en EES-stat eller i . Enligt 3 kap. 1 § UtlF börjar tiden löpa redan vid utlänningens inresa i någon Schengenstat och uppgår totalt räknat från första inresedagen. Enligt 3 kap. 4 a § UtlF finns dock ett undantag från nyssnämnda beräkningsregel, nämligen om utlänningen har bl.a. ett uppehållstillstånd som utfärdats av en Schengenstat och har tillräckliga medel för sin vistelse och återresa. utlänningen vistats i den Schengenstaten avräknas då inte från den tillståndsfria tiden i . De ovan nämnda reglerna i UtlF gäller alla tredjelandsmedborgare, oavsett om de är anhöriga till en medborgare i en EES-stat/eller ej. Reglerna i UtlF om beräkning av den tillståndsfria tremånaders- perioden har sin grund i . Artikel 20 i konventionen, som har kommit till uttryck i 3 kap. 1 § UtlF, gäller dem som inte är medborgare i en medlemsstat i unionen och som inte är skyldiga att inneha visering. Enligt artikeln får utlänningen, om han uppfyller vissa inresevillkor, röra sig fritt på de avtals- slutande parternas territorier av räknat från första inresedagen. Artikel 21 i konventionen motsvarar 3 kap. 4 a § UtlF. Både svensk rätt och rörlighetsdirektivet föreskriver att även en medborgare från tredje land får vistas i landet utan att uppfylla andra villkor än innehav av de handlingar som kunde krävas för inresan. I det avseendet behöver således inte svensk rätt ändras. Frågan är emellertid hur den aktuella skall beräknas. Som har angetts ovan finns för tredjelandsmedborgare en särskild beräkningsregel i 3 kap. 1 § UtlF, med ursprung i . Rörlighetsdirektivet berör inte på något sätt frågan om hur tiden skall beräknas. Artikel 6 i rörlighets- direktivet bygger inte heller – till skillnad från Schengenkonven- tionen – på förutsättningen att uppehållstillstånd är nödvändigt efter . Enligt rörlighetsdirektivet kan uppehållstillstånd inte längre krävas; i stället får krävas att tredjelandsmedborgaren uppfyller villkoren i främst artikel 7 för att ha fortsatt rätt att vistas i landet. Det kan därför konstateras att när det gäller familjemedlemmar som är medborgare i tredje land har rörlighetsdirektivet ändrat på en av de förutsättningar som de aktuella artiklarna i bygger på. Det ovan anförda hindrar i och för sig inte att i artikel 6.2 i rörlighetsdirektivet beräknas på samma sätt som gällt enligt artikel 20 i Schengenkon- ventionen och i 3 kap. 1 § UtlF. En fortsatt tillämpning av denna beräkningsregel gentemot familjemedlemmar från tredje land skulle dock få till följd att en sådan familjemedlem, som före ankomsten till har vistats i en annan unionsstat, har förbrukat hela enligt artikel 6 rörlighetsdirektivet redan vid inresan här. Eftersom denna familjemedlem – sedan rörlighetsdirektivets regler har genomförts – sannolikt inte har något uppehållstillstånd utfärdat av den andra unionsstaten, kan familjemedlemmen inte heller åberopa beräkningsregeln i 3 kap. 4 a § UtlF. Den senare bestämmelsen kan för övrigt tillämpas endast när fråga är om uppehållstillstånd utfärdade i Schengen- stater, således inte i alla unionsstater. Vidare anges i artikel 9.2 i rörlighetsdirektivet att fristen för en familjemedlem från tredje land att ansöka om uppehållskort inte får understiga från ankomstdagen, vilket rimligen måste förutsätta att denne intill dess har rätt att vistas här enligt artikel 6 i rörlighetsdirektivet. Det framstår därför som osannolikt att avsikten med artikel 6 är att skall beräknas på ett sätt för unionsmed- borgare och på ett annat, mindre förmånligt sätt för dennes familjemedlem från tredje land. Liksom i fråga om vissa av de inresekrav uppställer (se avsnitt 5.1.2) föreligger det i viss mån en konflikt mellan bestämmelserna i konventionen och de i rörlighetsdirektivet. Det är vår bedömning att såvitt gäller de nu berörda bestämmelserna bör rörlighets- direktivets regler, som avser särskilt definierade kategorier av utlänningar, ha företräde. Mot bakgrund därav och för att reglerna om rätten att vistas här enligt artikel 6 skall kunna tillämpas på ett ändamålsenligt sätt, bör beräknas på samma sätt för envar som har rätt att vistas här enligt artikeln. Lämpligast åstadkommer man detta genom att låta även familjemedlemmar från tredje land omfattas av 3 kap. 2 a § UtlF. Detta hindrar inte att 1 § och 4 a § kvarstår med nuvarande lydelser. 7Uppehållsrätt efter tre månaders vistelse 7.1De nuvarande reglerna i UtlL Utlänningars rätt att vistas i landet bygger huvudsakligen på systemet med uppehållstillstånd. Ett sådant tillstånd kan vara tidsbegränsat eller permanent. Varken i UtlL eller i UtlF används begreppet uppehållsrätt – d.v.s. en utlännings rätt att i vart fall uppehålla sig på svenskt territorium – men ett beviljande av uppehållstillstånd innebär att en sådan rätt uppstår för den berörda personen. Som kommer att beröras nedan (avsnitt 7.3) kan dock redan nu medborgare i EES-stater och i ha en sådan rätt oberoende av om uppehållstillstånd har beviljats. För andra än nordiska medborgare krävs enligt 1 kap. 4 § UtlL uppehållstillstånd vid vistelser . Regeringen får enligt bemyndigandet i samma lagrum föreskriva andra undantag än det som gäller för nordiska medborgare. Det kan nämnas att den som har en gällande visering är enligt 2 kap. 7 § UtlF undantagen från kravet på uppehållstillstånd. En medborgare i en EES-stat eller i och dennes familjemedlemmar kan beviljas uppehållstillstånd dels genom allmänna regler i UtlL, dels genom särskilda regler i UtlF. Medan de allmänna reglerna i UtlL gäller för alla utlänningar, oavsett deras medborgarskap, gäller de nu aktuella reglerna i UtlF främst medborgare i EES eller i samt deras familjemedlemmar. I 2 kap. UtlL, som gäller oavsett utlänningens medborgarskap, anges en rad olika förutsättningar som kan ligga till grund för beviljande av uppehållstillstånd. Reglerna anger under vilka förutsättningar en utlänning får beviljas uppehållstillstånd, men författningstexten anger inte för något fall att uppehållstillstånd skall beviljas. Sammanfattningsvis kan sägas att dessa grunder för uppehållstillstånd avser att utlänningen har eller kommer att få en närmare anknytning till en annan person som redan är bosatt i , att utlänningen på annat sätt har särskild anknytning till Uppehållsrätt efter tre månaders vistelse eller av humanitära skäl bör få bosätta sig här. Det finns även möjlighet att bevilja uppehållstillstånd för den som har fått arbetstillstånd, för den som vill studera och för den som vill besöka landet. Vidare anges vissa särskilda omständigheter – t.ex. att utlänningen måste vistas i landet för att en förundersökning i brottmål skall kunna genomföras – som kan leda till att ett tidsbegränsat uppehållstillstånd beviljas. I 2 a kap. UtlL finns vidare regler om uppehållstillstånd för den utlänning som skall ges tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer. Tillämpning av reglerna i detta kapitel förutsätter ett särskilt beslut av Europeiska unionens råd. Reglerna utgör del i ett undantagssystem för att kunna ge och tillfälligt skydd för personer som inte kan återvända till sitt ursprungsland. Vi berör inte dessa bestämmelser närmare. I 3 kap. UtlL finns bestämmelser om uppehållstillstånd för den som i kapitlets mening är flykting eller skyddsbehövande i övrigt. Sådana utlänningar har som huvudregel rätt till uppehållstillstånd. Inte heller dessa regler kommer att beröras närmare i betänkandet. 7.2De nuvarande reglerna i UtlF Genom bemyndigandet i 2 kap. 14 § UtlL har regeringen möjlighet att, utöver reglerna i UtlL, i vissa fall föreskriva om ytterligare möjligheter att bevilja uppehållstillstånd. Så har skett i 3 kap. UtlF. Såvitt gäller medborgare i en EES-stat eller i finns de nu aktuella reglerna i 5 a §. Till skillnad från UtlL anger UtlF i dessa delar när uppehållstillstånd skall beviljas. 5 a § är uppbyggd som en förteckning över de personkategorier som är berättigade till uppehållstillstånd. För envar av kategorierna anges för hur tillståndet skall gälla; vanligtvis . När tillståndstiden löper ut kan nytt tillstånd beviljas, naturligtvis under förutsättning att personen i fråga fortfarande kan anses höra till någon av de tillståndsberättigade kategorierna. Reglerna om uppehållstillstånd för EES-medborgare m.fl. bygger på tidigare EG-direktiv avseende den fria rörligheten inom unionen och utgör betydelsefulla komplement till reglerna i UtlL. Uppehållsrätt efter tre månaders vistelse De olika personer som enligt 5 a § skall beviljas uppehålls- tillstånd, under närmare angivna villkor, är sammanfattningsvis de som: är arbetstagare eller egna företagare, tillhandahåller eller tar emot tjänster, har varit egna företagare men upphört med sin verksamhet, har varit arbetstagare men pensionerats, har tillräckliga medel för sin försörjning samt sjukförsäkring. Vid sidan av 5 a § finns reglerna i kommissionens förordning (EEG) 1251/70 om arbetstagares rätt att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställda där. För- ordningen gäller som svensk rätt och avser arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat men som har haft anställning i en annan medlemsstat och därefter upphört att arbeta. Enligt förord- ningen skall en sådan arbetstagare under vissa närmare angivna förutsättningar ha rätt att varaktigt stanna kvar i den medlemsstat i vilken han eller hon arbetade. Är förutsättningarna upp- fyllda skall uppehållstillstånd utfärdas. Förordningen omfattar EES-medborgare men inte medborgare i . Schweiziska medborgare har dock, genom 5 a § tionde stycket, fått motsvarande rätt till uppehållstillstånd i . Som har nämnts ovan gäller de allmänna reglerna i UtlL för alla utlänningar medan de nu aktuella reglerna i UtlF gäller medborgare i en EES-stat och i samt deras familjemedlemmar. UtlF:s regler är dock inte exklusivt eller ens primärt tillämpliga i fråga om uppehållstillstånd för EES-medborgare m.fl. I denna del gäller UtlL:s och UtlF:s regelsystem vid sidan av varandra. UtlL:s regler kan bli aktuella för en EES-medborgare om denne inte ingår i någon av kategorierna i 3 kap. 5 a § eller 5 b § UtlF – och således inte kan få uppehållstillstånd enligt de reglerna – men t.ex. på grund av äktenskap med en svensk medborgare ändock bör beviljas uppehållstillstånd enligt UtlL. Ett annat exempel är när en person i och för sig är berättigad uppehållstillstånd enligt 3 kap. UtlF, i stället väljer att söka ett tillstånd enligt UtlL. Det förekommer även att EES-medborgare har sökt och beviljats uppehållstillstånd enligt UtlL och UtlF; dessa personer har således dubbla tillstånd. Att en EES-medborgare redan har tillstånd av det ena slaget utgör inte skäl mot att bevilja tillstånd av det andra slaget. Uppehållsrätt efter tre månaders vistelse av avsnitt 7.3 kommer uppehållstillstånd enligt UtlL:s regler att kunna förekomma även beträffande dem som fortsättningsvis har uppehållsrätt. Således är det möjligt att vissa personer kommer att ha både uppehållsrätt enligt UtlF och uppehållstillstånd enligt UtlL. 7.2.2Anhöriga till EES-medborgare m.fl. 3 kap. 5 b § UtlF anger vilka anhöriga till EES-medborgare som, oavsett deras medborgarskap, kommer i fråga för uppehållstillstånd p.g.a. anknytningen till en medborgare i en EES-stat. Liksom i 5 a § anges i vilka fall uppehållstillstånd skall meddelas. För att 5 b § skall vara tillämplig förutsätts att den EES-med- borgare som dessa anhöriga har anknytning till har fått, kommer att få eller, vid s.k. fiktiv prövning, skulle kunna få uppehålls- tillstånd enligt 5 a §. Dessa bestämmelser i 5 b § har sin grund i flera olika EG-direktiv och avser inte någon enhetligt bestämd krets av anhöriga. I stället varierar kretsen något beroende på vilken kategori i 5 a § som den självständigt berättigade EES-medborgaren kan hänföras till. I samtliga fall räknas EES-medborgarens maka eller make som anhörig. Deras barn som är eller som är beroende av dem för sin försörjning räknas också som anhöriga, men om den självständigt berättigade EES-medborgaren är studerande ställs även krav på att barnet har visst försäkringsskydd. EES-medborgarens och hans eller hennes makas/makes släktingar i närmast föregående led räknas också i vissa fall som anhöriga enligt 5 b §. På sådana släktingar ställs i flera fall krav på visst försäkrings- skydd och/eller egen försörjningsförmåga. 5 b § omfattar enligt sin lydelse inte den som är registrerad partner till en EES-medborgare, men enligt 3 kap. 1 § lagen om registrerat partnerskap skall bestämmelser med anknytning till makar tillämpas på motsvarande sätt på registrerad partner. På detta sätt omfattas således även registrerad partner av rätten till uppehållstillstånd enligt 5 b §. Vissa anhöriga, oavsett medborgarskap, till schweiziska medborgare har enligt 5 b § rätt till uppehållstillstånd. I den delen görs en hänvisning till avtalet mellan EG och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan om fri rörlighet för personer. Enligt avtalets bilaga 1, artikel 3, omfattas en schweizisk arbets- tagares make och deras avkomlingar som är eller för vilka de är underhållsskyldiga. Uppehållsrätt efter tre månaders vistelse släktingar i uppstigande led, om arbetstagaren är underhållsskyldig för dem, omfattas också. Om den schweiziske medborgaren är studerande omfattas dock endast dennes make och deras underhållsberättigade barn av familjmedlemsbegreppet. På samma sätt som för EES-medborgare gäller kommissionens förordning (EEG) 1251/70 vid sidan av UtlF som svensk rätt för vissa anhöriga till EES-medborgare. I frågan om vilken krets av familjemedlemmar som avses görs i denna förordning en hänvisning till definitionen i artikel 10 rådets förordning (EEG) 1612/68. Just denna artikel upphävs genom rörlighetsdirektivet, men av artikel 38.3 i detta direktiv framgår att motsvarande bestämmelse i direktivet (artikel 2) skall tillämpas i stället för den upphävda artikeln vid tillämpning av förordningen (EEG) 1251/70. Den senare förordningen upphävs nämligen inte utan kommer, om än med begränsad praktisk betydelse, att tills vidare gälla vid sidan av de regler som föranleds av rörlighetsdirektivet. Anhöriga till EES-medborgare m.fl. kan komma i fråga för uppehållstillstånd även enligt UtlL. Den som har beviljats ett femårigt uppehållstillstånd med stöd av reglerna i UtlF kan, t.ex. när tillståndstiden löper ut, åberopa den anknytning till som uppstått under den långa vistelsen här och ansöka om permanent uppehållstillstånd enligt 2 kap. 4 § UtlL. Utredningens förslag: Från huvudregeln att utlänningar skall ha uppehållstillstånd vid längre vistelser i måste göras omfattande undantag för EES-medborgare m.fl. I 1 kap. 4 § UtlL bör införas en anvisning om detta, medan de närmare materiella reglerna i detta avseende bör införas i 3 kap. UtlF. I det nuvarande svenska systemet med uppehållstillstånd är utgångspunkten att det är tillståndet i sig som är rättighetsbärande. Den utlänning som efter tre månaders vistelse i landet saknar uppehållstillstånd har inte rätt att stanna här, även om han eller hon i och för sig uppfyller kraven för att få sådant tillstånd. Beträffande unionsmedborgare m.fl. gäller dock inte detta utan reservationer. har (t.ex. i målet C-459/99 MRAX) uttalat att ett uppehållstillstånd inte anses som en handling som medför rättigheter, utan som en handling för att från medlemsstatens sida Uppehållsrätt efter tre månaders vistelse fastställa vilken situation en medborgare i en annan medlemsstat befinner sig i mot bakgrund av bestämmelserna i gemenskaps- rätten. I det perspektivet är uppehållstillståndet således mer en bevishandling än en rättighetsbärande handling. Det kan därför inte utan vidare hävdas att en unionsmedborgare utan uppehållstillstånd saknar rätt att vistas i än .