sou · GTB3108 · 2006-01-01 00:00:00 — Principen framgår inte uttryckligen av 34 § konsumentkreditlagen, men har ansetts gälla ändå.3 En kontohavare skall kunna förlita sig på att systemsäkerheten upprätthålls. Skulle det vara möjligt för en obehörig person att genom olika tekniska åtgärder få kännedom om koden, t.ex. genom att installera ett falsk kortläsare på en uttagsautomat, bör konto- 3 Se avsnitt 8.1.9. havaren inte hållas ansvarig för obehöriga transaktioner som möjliggjorts av detta. Detsamma bör gälla om kortutgivaren accepterar att betalningsterminaler används som på något sätt lagrar information om den inknappade koden och denna informa- tion därefter används för obehöriga transaktioner. Av tredje punkten framgår att en kontohavare inte skall vara betalningsskyldig för en obehörig transaktion, om en näringsidkare godtagit ett kontokort eller något annat identifieringsmedel trots att han eller hon insåg eller borde ha insett att det användes utan kontohavarens samtycke. Inte heller denna princip framgår uttryckligen av 34 § konsumentkreditlagen, men har likväl ansetts tillämplig.4 Även säljföretagen spelar en viktig roll i upprätthållandet av systemsäkerheten. En kontohavare skall kunna förlita sig på att ett kontokort inte kan användas av personer som företrädaren för ett säljföretag inser är obehöriga eller utan att sådana kontroller som kortutgivaren eller inlösaren föreskrivit genomförs. Kontohavaren skall i sådana fall inte behöva drabbas. Motsvarande bör gälla vid obehörig användning av något annat identifieringsmedel än kontokort. I enlighet med fjärde punkten skall kontohavaren inte heller åläggas betalningsansvar för obehöriga transaktioner som genomförts med användning av ett kontokort eller något annat identifieringsmedel som en kontohavare inte hade mottagit. Det är alltså utfärdaren som ansvarar för en försändelse med ett kontokort, en kod eller ett annat identifieringsmedel fram till dess att den mottagits av kontohavaren. 4 Se avsnitt 8.1.9. Enligt femte punkten skall kontohavaren inte heller kunna åläggas betalningsansvar för obehörigt disponerade belopp som överstiger vad som enligt kontoavtalet skall vara disponibelt för konto- havaren. Utfärdaren bör således stå risken för att kontot övertrasseras av en obehörig person, såvida inte kontoavtalet särskilt anger att kontohavaren skall ha rätt till kredit. I 8 § finns bestämmelser om att en kontohavare skall ges informa- tion innan ett avtal om kontokort eller annan självbetjäningstjänst ingås. Det är angeläget att en kontohavare är noggrant informerad om särskilt vilka risker en betalningstjänst kan innebära i händelse av obehöriga transaktioner. Med sådan vetskap kan kontohavaren bättre ta ställning till de fördelar och nackdelar som tjänsten innebär. Enligt bestämmelsen skall kontohavaren också informeras om vad som åligger honom eller henne när det gäller hanteringen av kort och kod. I detta inbegrips vad kontohavaren har att iaktta i händelse av att ett kontokort eller ett annat identifieringsmedel förloras eller koden kommer till annans kännedom. Det är också viktigt att kontohavaren informeras om att spärrning kan ske . Informationen skall vara tydlig och begriplig, samt skall ges i rimlig tid innan avtal ingås. Vidare skall informationen ges i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för kontohavaren. Det åligger näringsidkaren att se till att informationen lämnas på ett sätt som kontohavaren har möjlig- het att tillgodogöra sig. Sådan information som avses i bestämmelsen skall anses vara av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Detta innebär att marknadsföringslagens (1995:450) sanktionssystem blir tillämpligt. Det är angeläget att den nya lagen träder i kraft . Detta bör kunna ske . Enligt allmänna principer inom förmögenhetsrätten bör som utgångspunkt äldre föreskrifter tillämpas på avtal som ingåtts före ikraftträdandet. Till grund för denna princip ligger att förut- sättningarna för avtalets ingående annars skulle komma att ändras. Under förarbetena till 1977 års konsumentkreditlag anförde föredragande departementschefen att undantag från denna princip bör göras när det gäller bestämmelserna om kontohavares betal- ningsansvar gentemot kreditgivare för belopp som påförts konto genom att kontokort använts av obehörig.5 Enligt departements- chefen bör dessa bestämmelser tillämpas även beträffande kontoavtal som har ingåtts före lagens ikraftträdande. Det skulle enligt departementschefen annars komma att förflyta alltför innan bestämmelserna slår igenom i större omfattning. Lagens övergångsbestämmelser kom att utformas i enlighet med vad departementschefen uttalat. Ett kontokortsavtal ger kontohavaren möjlighet att med kortet fortlöpande disponera ett tillgodohavande eller ett kreditutrymme. Avtalet gäller således tills det sägs upp av någon av parterna, och sker inte detta utfärdas ett nytt kort automatiskt när det gamla gått ut. Även ett avtal om Internetbank eller annan liknande självbe- tjäningstjänst avser löpande dispositioner och gäller tills det sägs upp av någon av parterna. Dessa avtal skiljer sig således väsentligt från avtal där alla prestationer skall utväxlas inom en på förhand bestämd tid. Det framstår mot denna bakgrund som naturligt att lagens tillämplighet i tiden inte knyts till det ursprungliga avtalet utan till varje enskild transaktion. Den nya lagen bör således tillämpas även på avtal som ingåtts före ikraftträdandet när det gäller obehöriga transaktioner som har genomförts efter denna tidpunkt. 1976/77:123 s. 149. Enligt utredningens förslag får en kontohavare åläggas betalningsansvar för obehöriga transaktioner som genomförts med ett kontokort eller ett annat identifieringsmedel med eller det lägre belopp som transaktionen avser (självrisk), om kod har använts och ett mer omfattande ansvar inte följer av andra bestämmelser i lagförslaget. Ansvaret skall inträda oavsett om kontohavaren varit vållande till att den obehöriga transaktionen kunnat ske. Kontohavaren får enligt förslaget dock inte åläggas sådant betalningsansvar om det med hänsyn till kontohavarens handlande och övriga omständigheter framstår som uppenbart oskäligt att ålägga betalningsansvar. Jag delar utredningens förslag om att en självrisk skall kunna tas ut, utom i ett avseende. Enligt min uppfattning bör bestämmelsen inte begränsas till användning av kod utan gälla generellt, vilket skulle betyda att självrisk även skall utgå vid obehöriga korttransaktioner med namnunderskrift (signaturköp). Bestämmelsen om självrisk skall ses i ljuset av utredningens förslag att betalningsansvar även i fortsättningen skall inträda om kontohavaren förlorat kortet på grund av grov oaktsamhet. Genom att detta begrepp avses tillämpas såsom det i allmänhet tillämpas i svensk rätt, kommer enligt utredningens förslag ansvar enligt denna regel endast att inträda i särskilda undantagsfall. Konto- havarens betalningsansvar kommer således normalt att stanna vid självrisken. Av flera skäl bör därför enligt min mening självrisk inte bara kunna utkrävas om kod har använts utan även vid signaturköp. Som utredningen anför ger en bestämmelse om självrisk kontohavaren ett klart och tydligt incitament att hantera kort och kod omsorgsfullt. En sådan bestämmelse innebär enligt utredningen också att ärenden om obehöriga korttransaktioner i de flesta fall inte behöver ge upphov till en omfattande utredning utan bör kunna avslutas genom att kontohavaren betalar självrisken. Jag instämmer i denna bedömning. Utredningens motiv för att begränsa självrisken till transaktioner med kod menar jag däremot inte är övertygande. Ett skäl är att utredningen utgår från att utredningar om förlust av kod annars kan komma att bli omfattande, medan detta inte skulle vara fallet med signaturköp där utredningen bedömer att utfärdaren generellt sett har större möjlighet att i efterhand få fram bevisning. Erfarenheterna från tillämpningen av nuvarande bestämmelse i 34 § konsument- kreditlagen, där hanteringen av koden inte beaktas, stöder enligt min mening inte ett sådant betraktelsesätt. Även nuvarande utredningar kan vara nog så komplicerade. Men även om det skulle föreligga en sådan skillnad kan det inte vara ett avgörande skäl för att behandla konsumenter olika beroende på hur kort och kod sedan har använts. Jag kan inte se att man i den praktiska handläggningen kan få förståelse för en sådan tillämpning. Kontohavarnas ansvar skulle då i viss mån komma att bero på slumpen. Mot en sådan skillnad talar också att obehöriga signatur- köp då skulle komma att bli helt osanktionerade, vilket enligt min mening är otillfredsställande. Mot denna bakgrund menar jag således att bestämmelsen om självrisk bör gälla alla obehöriga korttransaktioner oavsett om kod har använts eller om ett köp har skett med signatur. Utredningen föreslår att detta begrepp bör tillämpas såsom det i allmänhet tillämpas i svensk rätt och att ansvar enligt denna regel endast skall inträda i särskilda undantagsfall. Utredningen inser att tillämpningen måste variera något mellan olika rättsområden, vilket betyder att varje område ändå måste bedömas var för sig. På kortområdet finns en omfattande praxis från som enligt min mening bör kunna utgöra en referens även vid tillämpningen av den nya bestämmelsen, särskilt som en för konsumenterna positivare bedömning har växt fram . De nya reglerna måste tillämpas så att en rimlig avvägning mellan parternas intressen uppnås. Internetbank och annan liknande självbetjäningstjänst Utredningen föreslår att den nya lagen även skall gälla obehörig användning av koder eller andra identifieringsmedel som utfärdats för att kontohavaren elektroniskt skall kunna genomföra betal- ningar eller andra överföringar av pengar. Reglerna tar främst sikte på Internetbanker och liknande självbetjäningstjänster. Utred- ningen likställer i princip obehörig användning av sådana självbetjäningstjänster med obehörig användning av kontokort, vilket bl.a. innebär att bestämmelsen om självrisk blir tillämplig liksom regeln om ett begränsat ansvar vid grov oaktsamhet och för sen spärranmälan (). Jag anser inte att den ovan angivna takregeln bör gälla för transaktioner i Internetbank och liknande självbetjäningstjänster. För att motverka oskäliga resultat skulle en regel om jämkning i stället kunna övervägas, för det fall det med hänsyn till konto- havarens handlande och övriga omständigheter skulle framstå som uppenbart oskäligt att ålägga fullt betalningsansvar. En Internetbank är en helt annan tjänst än ett kontokort. Transaktioner med kontokort kan därför enligt min uppfattning inte till alla delar jämföras med transaktioner i en Internetbank. Kontokort är avsedda att lätt kunna medtas för att användas för uttag av kontanter i uttagsautomater och i stället för kontanter vid köp av varor och tjänster i butiker, dvs. i mer eller mindre offentliga miljöer. Transaktioner i en Internetbank å andra sidan sker oftast i en sluten miljö (bostad, arbetsplats etc.) där möjligheterna för kontohavaren att skydda koder och andra hjälpmedel för identifiering typiskt sett är mycket större än vid användning av kontokort. Större krav bör därför kunna ställas på kontohavaren vid transaktioner i Internetbank eftersom obehöriga transaktioner där kan få större beloppsmässiga konsekvenser. En fast takregel med ett relativt sett lågt belopp skulle också kunna verka hämmande på den pågående utvecklingen av Internetbanker och kanske leda till att tjänsteutbudet måste begränsas jämfört med vad som gäller på ett sätt som inte heller kan vara önskvärt från konsumentsynpunkt. Ett ansvar utan takregel finns i och är också i enlighet med rekommendation . Inte heller i pågående arbete inom med ett nytt regelverk för betalningar (New Legal Framework for Payments) har en sådan takregel enligt uppgift övervägts. I övervägandena till bestämmelsen om krav på information anges att det kan vara lämpligt att i marknadsföring av kontokort, Internetbank och liknande tjänster lämna information om konsu- menternas betalningsansvar vid obehöriga transaktioner. Utred- ningen bedömer dock att det inte bör föreskrivas i lagen att sådan information skall lämnas vid all marknadsföring av tjänster av detta slag. Jag anser också att ett generellt informationskrav av detta slag skulle vara för långtgående. Med tanke på de föreslagna reglernas omfattning och komplexitet skulle marknadsföringen bli tungrodd och enligt min mening utan motsvarande nytta för konsumenterna. Det måste vara fullt tillräckligt att sådan information lämnas i rimlig tid innan ett avtal träffas, som den föreslagna lagregeln föreskriver. Obehörig användning av kontokort samt konsumentskydd vid s.k. modemkapning Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare skall göra en översyn av bestämmelserna i 34 § konsumentkreditlagen (1992:830) om en kontohavares betalnings- ansvar för obehöriganvändning av kontokort. Översynen skall särskilt ta sikte på de regler som gäller kontohavarens betalningsansvar när han eller hon har förlorat kortet. Inriktningen skall vara att komma till rätta med de problem som har visats föreligga med de nuvarande bestämmelserna och deras tillämpning, bl.a. när det gäller att bestämma gränserna i praktiken för när ansvar skall inträda. Till synes små skillnader i hanteringen av själva kortet leder där till olika utgångar som kan ha stora ekonomiska konsekvenser för kontohavaren. En utgångs- punkt är att det vid bedömningen av ansvaret skall vara möjligt att ta hänsyn till hanteringen av såväl kortet som den personliga koden. Utredaren skall överväga om det även i övrigt finns ett behov av att ändra eller förtydliga gällande bestämmelser. En särskild fråga är om det behövs ansvarsregler även för andra fall än de då kontohavaren har förlorat kortet, exempelvis då en obehörig användning har möjliggjorts genom att kortnumret lämnats ut vid ett distansavtal. Vid sidan av det uppdrag som avser betalningsansvar för obehörig användning av kontokort skall utredaren överväga om det behövs någon förstärkning av konsumentskyddet vid uppkoppling mot Internet, då omkoppling till ett dyrare nummer skett utan abonnentens godkännande (s.k. modemkapning). Betalningsansvar för obehörig användning av kontokort Avtalsrättsligt gäller att en kontohavare allmänt sett inte ansvarar för belopp som har påförts kontot genom att ett kort som är anslutet till detta har använts av en obehörig person. Ansvar kan dock uppkomma om parterna har avtalat om det. Standardavtalen på kontokortsområdet innehöll förr regel- mässigt avtalsvillkor varigenom konsumenten påtog sig ett sådant betalningsansvar. konsumentkreditlag infördes därför regler som hindrade att sådana villkor kunde göras gällande utom i vissa särskilt angivna fall. Dessa regler har i sak oförändrade överförts till den nu gällande konsumentkreditlagen . Enligt 34 § i den lagen får ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person göras gällande endast om kontohavaren eller någon annan som enligt avtalet är behörig att använda kontokortet har 1. lämnat ifrån sig kortet till någon annan, 2. genom grov oaktsamhet förlorat kortet eller 3. på något annat sätt förlorat besittningen av kortet och inte efter upptäckten anmält förlusten hos kreditgivaren. För belopp som har påförts ett konto efter det att kreditgivaren har mottagit en anmälan om att kontohavaren eller någon annan som är behörig att använda kortet inte längre har det i sin besittning ansvarar kontohavaren endast om han eller hon har förfarit svikligt. Ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara betalningsansvarig i andra fall än de som anges i lagen får alltså inte göras gällande. Bestämmelserna i konsumentkreditlagen avser endast sådana fall där kontohavaren eller någon annan behörig användare är i besittning av kontokortet. Det lär därför sällan finnas förutsättningar att enligt 34 § göra gällande avtalsvillkor om betalningsskyldighet för obehörig användning av kort som har möjliggjorts t.ex. genom att kortet använts i samband med ett distansavtal (jfr prop. 1999/2000:89 s. 65 f.). För sådana fall lämnar ju kontohavaren inte ut själva kortet utan endast uppgifter om kortnumret. Bestämmelserna i 34 § är direkt tillämpliga endast på kontokort som är knutna till krediter men anses analogt tillämpliga även på andra kontokort, dvs. rena betalkort (jfr prop. 1991/92:83 s. 93 och 144). Betalningsansvar vid uppkoppling mot Internet När en annan tjänsteleverantör än den teleoperatör som kunden har ett abonnemangsavtal med kräver betalning på grund av en uppkoppling mot Internet, måste tjänsteleverantören visa att ett avtal om betalningsskyldighet har träffats med den som krävs på betalning. Om det däremot är den teleoperatör som kunden har ett abonnemang hos som kräver betalning, är situationen något annorlunda. I de allmänna villkor som gäller för ett abonnemangs- avtal föreskrivs ofta att abonnenten är betalningsansvarig för de anslutningar till och den användning av telenätet som beställs från dennes anslutning. har mot bakgrund av sådana villkor i olika avgöranden ansett abonnenten betalningsansvarig för omkopplingar som gjorts (reservanter har dock ansett att villkoret om betalningsskyldighet bör kunna jämkas med stöd av 36 § avtalslagen). Det finns också ett antal avgöranden från allmän domstol med motsvarande utgång. Regler för vilken information en konsument skall få innan en omkoppling sker till betalsamtal har utarbetats av stiftelsen för Betalteletjänster. Rådet prövar också om dessa regler följts i enskilda ärenden. För de fall rådet vid en sådan prövning ansett att reglerna överträtts har gjort bedömningen att det är oskäligt att avtalsvillkoren om betalningsskyldighet i abonnemangsavtalet blir gällande. I lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation ges vissa möjligheter till skydd mot omkopplingar. får utse en lämplig teleoperatör att tillhandahålla tillgång till allmänt tillgängliga telefonitjänster till en fast nätanslutningspunkt åt var och en, om det behövs för att den tjänsten skall finnas tillgänglig till överkomligt pris. Lagen ålägger en sådan operatör att på begäran av en abonnent avgiftsfritt spärra vissa typer av utgående samtal eller nummer. Enligt lagen kan operatören även åläggas skyldighet att tillhandahålla en spärr mot allt för höga telefonräkningar (kreditspärr). Något beslut om att utse en operatör har inte meddelats. Vid sidan av frågan om betalningsansvaret vid modemkapning är det enligt den marknadsrättsliga lagstiftningen förbjudet för en näringsidkare att skicka fakturor, inbetalningsavier eller liknande meddelanden avseende produkter som inte har beställts. Flera mål om marknadsföringen av betaltjänster på Internet är föremål för prövning i . Att förfara på det sätt som beskrivits kan också vara straffbart. Vid sidan av de regler som nämnts ovan finns det en möjlighet att gratis ladda ner en spärrfunktion via bl.a. på Internet. Detta program ger för vissa fall ett skydd mot oönskade omkopplingar. Även brandväggar och antivirusprogram kan ge ett sådant skydd. Behovet av en översyn Betalningsansvar för obehörig användning av kontokort Bestämmelserna i 34 § konsumentkreditlagen har inte ändrats i sak sedan de för infördes lag. Mot bakgrund härav och den tekniska utveckling som skett kan det allmänt sett finnas anledning att undersöka om bestämmelserna behöver ändras i något avseende. Två statliga utredningar, och Konsu- mentpolitiska kommittén, har också tidigare slagit fast ett behov av en översyn av 34 §. I slutbetänkande Betaltjänster (SOU 1995:69) föreslogs att det skulle införas en differentierad skala för kontohavarens ansvar. Utredningens förslag var dock inte begränsat till enbart obehörig användning av kontokort utan tog generellt sikte på olika former av betaltjänster. Ett liknande förslag har lämnats av i dess slutbetänkande Starka konsumenter i en gränslös värld (SOU 2000:29). Betänkandena har remissbehandlats men inte lett till lagstiftning. Med anledning av betänkandena har regeringen i propositionen Handlingsplan för konsumentpolitiken 2001–2005 aviserat att en översyn av bestämmelserna kommer att ske (prop. 2000/01:135 s. 38). I förarbetena till bestämmelserna anges att det finns ett klart behov av regler till skydd för kontohavare i de fall då ett kontokort används av obehöriga. Det nämns vidare att reglerna bör utformas med den utgångspunkten att risken för ekonomisk förlust i första hand skall bäras av kreditgivaren eftersom denne har möjlighet att på olika sätt begränsa sitt risktagande, främst genom krav på legitimation när kort används. Möjligheten att göra kontohavaren, konsumenten, betalningsskyldig skall bara stå till buds i vissa kvalificerade fall (prop. 1976/77:123 s. 139). När det gäller bedömningen av om kontohavaren varit grovt oaktsam bör man enligt förarbetena beakta att kontokort i regel är avsedda att lättillgängligt medföras i olika sammanhang, ofta för att användas i stället för pengar vid inköp. Det skall därför krävas mer försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall föreligga. Som exempel nämns att kontohavaren eller någon annan behörig användare lämnat kvar kortet i en ficka, en väska, ett fordon eller liknande förvaringsplats som inte stått under uppsikt. Om kortet förlorats när det förvarats i vederbörandes bostad, har angetts att grov oaktsamhet i regel inte bör anses föreligga (a. prop. s. 191). Frågan är om de beskrivna intentionerna bakom 34 § har kunnat följas i den praktiska tillämpningen och om regleringen har lett till förutsebara och konsekventa avgöranden. har i ett stort antal fall, bl.a. flera pleniavgöranden, haft anledning att ta ställning till en konto- havares betalningsansvar vid förlust av kontokort. Avgörandena har ofta gällt om och i så fall med vilken grad av oaktsamhet som kontohavaren har förlorat kortet. Som nämnden och har påpekat i skrivelser till har lagstiftningen gett upphov till gränsdragningsproblem där till synes små skillnader i hanteringen av själva kortet har lett till olika utgångar som haft stora ekonomiska konsekvenser för konto- havaren, dvs. fullt ansvar eller inget ansvar alls. Det är mindre lämpligt att skillnaden mellan ganska likartade fall kan bli så stor som . Det finns mot bakgrund av det som har sagts ett behov av en översyn. Vid en jämförelse med uttrycket grov vårdslöshet/grov oaktsamhet i andra sammanhang torde det stå klart att den grova oaktsamhet som avses i konsumentkreditlagen i den praktiska tillämpningen kommit att innefatta också situationer som i annan lagstiftning närmast skulle hänföras till enkel oaktsamhet. Det kan vara svårt att få full förståelse för skillnader i vad som krävs för olika grader av oaktsamhet om kraven på olika områden är alltför stora. Dessutom torde de nuvarande bestämmelserna inte ge någon möjlighet att vid bedömningen av kontohavarens betalningsansvar ta hänsyn till hur han eller hon har förvarat och hanterat koden. Detta gäller även om en kod förvarats tillsammans med eller rentav antecknats på kortet. Också dessa förhållanden utgör skäl att se över den gällande ordningen. Som har nämnts ovan torde det sällan finnas förutsättningar att enligt 34 § göra gällande avtalsvillkor om betalningsskyldighet för obehörig användning av kontokort i andra fall än de då konto- havaren har förlorat kortet, såsom då en obehörig användning har möjliggjorts genom att kortnumret lämnats ut vid ett distansavtal. Det bör övervägas om det finns ett behov av att reglera kontohavarens ansvar också för sådana fall. Betalningsansvar vid uppkoppling mot Internet