sou · GTB33 · 2006-01-01 00:00:00 — 1.ägaren flyttar från för att bosätta sig i ett annat land, 2.föremålet genom arv, testamente eller bodelning har förvärvats av en enskild person som är bosatt i annat land, 3.föremålet förs ut ur landet av en offentlig institution här i landet eller en institution som får bidrag av stat, kommun eller lands- tingskommun och det skall föras tillbaka till , 4.föremålet förs ut av en enskild person för att användas i samband med offentlig kulturverksamhet och det skall föras tillbaka till eller 5.föremålet tillfälligt är i landet. Dessutom får tillstånd till utförsel ges om föremålet förvärvats av museum eller andra institutioner i utlandet. Motivet till denna be- stämmelse är enligt förarbetena att det ligger ett värde i att känne- dom om svensk kultur sprids utanför landets gränser och kan ges en fullvärdig presentation i museer och andra institutioner i utlandet (prop. 1981/82:82 s. 16, prop. 1984/85:179 s. 33 och prop. 1998/99:114 s. 55). Förarbetena ger ingen vägledning i fråga om den närmare innebörden av begreppet andra institutioner i utlandet. Denna formulering har enligt uppgift i något fall inneburit att det uppstått tolkningssvårigheter för tillståndsmyndigheterna. Om ett föremål förs ut ur landet av någon som uppfyller de nämnda kriterierna i 5 kap. 11 § kulturminneslagen, står det sedan denne fritt att avyttra föremålet till en förvärvare som inte uppfyller dessa kriterier. Närmare föreskrifter om själva tillståndsprövningen finns i 5 kap. 12 § kulturminneslagen och i föreskrifter (KRFS 2002:2), Tillstånd till utförsel av vissa äldre kulturföremål. Ett tillstånd till utförsel gäller för beslutet (13 §). Frågor om utförsel av kulturföremål har nära samband med tullag- stiftningen. Utredningen kommer därför i det följande att närmare behandla regler med anknytning till gränskontroller (avsnitt 2.2). Ett beslut att meddela tillstånd till utförsel får inte överklagas. Endast beslut att avslå en ansökan om tillstånd till utförsel får över- klagas. Beslutet överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Läns- rätten prövar överklagandet som första instans. Länsrättens avslags- beslut överklagas till kammarrätten. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten (15 §). Kammarrättens beslut att med- dela prövningstillstånd får inte överklagas (33 § tredje stycket för- valtningsprocesslagen). Ett överklagande av kammarrättens beslut i övrigt prövas av Regeringsrätten endast om Regeringsrätten har med- delat prövningstillstånd (35 § förvaltningsprocesslagen). Utförseltillstånd på grund av synnerliga skäl Om det föreligger synnerliga skäl får regeringen medge att ett före- mål förs ut ur landet även om det är av stor betydelse för det natio- nella kulturarvet (16 §). Vad som i praktiken kan utgöra sådana synnerliga skäl har ännu inte blivit föremål för regeringens bedöm- ning. I förarbetena (prop. 1981/82:82 s. 22) nämns dock att sådana skäl kan föreligga när en enskild person av ekonomiska skäl är tvungen att sälja ett kulturföremål av stort ekonomiskt värde och det inte finns någon egentlig köpare i . En annan situation som nämns i förarbetena är att en utomlands bosatt person får ett kulturföre- mål i gåva och det skulle anses stötande om utförsel inte fick ske. Den som olovligt för ut eller försöker föra ut ett kulturföremål kan enligt 5 kap. 17 § kulturminneslagen dömas till ansvar enligt bestäm- melserna i lagen (2000:1225) om straff för smuggling (smugglings- lagen). Smugglingsbrottet omfattar såväl de situationer när tillstånd helt saknas som de fall då tillstånd föranletts av oriktiga eller ute- lämnade uppgifter. Straffet för smugglingsbrott av normalgraden är böter eller fängelse i högst . Är brottet att anse som ringa döms till penningböter. För grovt brott är straffet fängelse lägst sex måna- der och högst . Det finns också ett oaktsamhetsbrott, olovlig utförsel, som i fall av grov oaktsamhet kan straffas med böter eller fängelse i högst . Även vissa s.k. subsidiära förfaranden, såsom att befatta sig med smuggelgods, kan föranleda straffansvar. Eftersom olovlig utförsel av kulturföremål aktualiserar en tillämp- ning av bestämmelserna i smugglingslagen är det i de flesta fall tullen som ansvarar för att utreda eventuella brott. Emellertid ansvarar polisen för brottsutredningen om det först sedan kulturföremålet förts ut ur landet kan misstänkas att utförseln skett i strid med be- stämmelserna i kulturminneslagen och smugglingslagen (, Polisens roll i bekämpningen av olovlig utförsel av konst- och kulturföremål, PM , s. 2). Såvitt känt för utredningen finns det (/2005) inga domar avseende olaglig utförsel av kulturföremål. Det förekommer däremot flera polisanmälningar som ännu inte lett fram till att åtal har väckts. 2.1.3Återlämnande av olagligt bortförda kulturföremål (6 kap. kulturminneslagen) 6 kap. kulturminneslagen innehåller bestämmelser om återlämnande av olagligt bortförda kulturföremål som finns i . Som framgår av avsnitt 3.1.3 bygger reglerna på rådets direktiv /7/EEG av om återlämnande av kulturföremål och på de ändringar som skett av direktivet. Direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål tillkom för att säkerställa att de olika ländernas utförsel- regler till skydd för nationella skatter – för del bestämmel- serna i 5 kap. kulturminneslagen – skulle kunna få någon effekt inom EU med dess fria rörlighet för varor och avsaknad av tullkontroller. Genom direktivet tillskapades en möjlighet för ett medlemsland att få tillbaka kulturföremål som förts ut från landet utan tillstånd. I 6 kap. kulturminneslagen anges inledningsvis att ett kulturföremål, som efter olagligt förts bort från en stat i det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) och som finns i på begäran skall återlämnas till den staten (1 §). Det krävs alltså att kulturföremålet befinner sig på svenskt land- eller sjöterri- torium eller på ett svenskt fartyg för att bestämmelserna i 6 kap. skall bli tillämpliga. Det finns en särskild definition av begreppet kulturföremål i 6 kap. 2 § kulturminneslagen. Den är i princip identisk med definitionen i direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål, eftersom bestämmelserna i 6 kap. bygger på detta direktiv. Definitionen i 6 kap. överensstämmer dock inte med motsvarande definition i 5 kap. kulturminneslagen, men definitionerna kan i vissa fall omfatta samma föremål. Utredningen har vid sina överväganden anledning att när- mare gå in på olika definitioner av begreppen kulturföremål och kul- turegendom (avsnitt 7). Enligt 6 kap. 2 § kulturminneslagen avses med ett kulturföremål ett föremål som 1.i den stat det förts bort från betraktas som en nationell skatt av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt de lagar eller administrativa förfaranden som är förenliga med artikel 36 2.tillhör någon av de kategorier som anges i bilagan till denna lag eller är en integrerad del av inventarierna hos en kyrklig institu- tion eller en integrerad del av en offentlig samling och upptagen iinventarieförteckningen hos ett museum, ett arkiv eller en bibliotekssamling. Med en offentlig samling avses en samling som ägs av en stat som avses i 1 §, en lokal eller regional myndighet i en sådan stat, eller en offentlig institution i en sådan stat vilken ägs eller till stor del finansieras av staten eller av en lokal eller regional myndighet. För att ett föremål skall anses utgöra ett kulturföremål krävs alltså att det i den stat, från vilken det förts bort, utpekas som en nationell skatt. Det krävs också att föremålet kan anses utgöra en nationell skatt i den mening som avses i artikel 30 (förutvarande artikel 36) i . I fall av tvister om begreppet nationell skatt kan frågan prövas av utifrån gemenskapsrätten. Detta rättsliga förfarande har dock ännu aldrig tillämpats. Föremålet skall vidare återfinnas i en lista som finns intagen som en bilaga till lagen. Vissa föremål som tillhör offentliga samlingar och kyrkliga inventarier har emellertid inte ansetts finnas med i denna bilaga för att de skall anses vara kulturföremål i lagens mening (Ds 1994:66, Återlämnande av kulturföremål s. 40). Följande kategorier av kulturföremål upptas i bilagan till 6 kap. 2 §: 1.Arkeologiska föremål som är äldre än och som härrör från -utgrävningar och fynd på land eller under vatten, -arkeologiska fyndplatser, -arkeologiska samlingar. 2.Föremål som utgör en integrerad del av söndertagna konstnärliga, historiska eller religiösa minnesmärken som är äldre än . 3.Tavlor och målningar, som inte tillhör kategori 3a eller 4 som, utförts helt för hand, på vilket underlag och i vilket material Akvareller, gouacher och pasteller, som utförts helt för hand, på vilket underlag som helst. 4.Mosaiker, som inte tillhör kategorierna 1 och 2, som utförts helt för hand i vilket material som helst och teckningar som utförts helt för hand på vilket underlag och i vilket material som helst. 5.Originalgravyrer, tryck, silkscreentryck och litografier med deras respektive matriser och originalaffischer. 6.Originalskulpturer eller originalstatyer och kopior, framställda enligt samma process som originalet och som inte tillhör kate- gori 1. 7.Fotografier, film och negativ av dessa. 8.Inkunabler och manuskript, inklusive kartor och partitur, enstaka eller i samlingar. 9.Böcker som är äldre än , enstaka eller i samlingar. 10.Tryckta kartor äldre än . 11.Arkiv och däri ingående delar, som är , på vilket underlag och i vilket medium som helst. Samlingar och föremål från zoologiska, botaniska, mineralogiska eller anatomiska samlingar. Samlingar av historiskt, paleontologiskt, etnografiskt eller numis- matiskt intresse. 13.Transportmedel som är . 14.Andra antikviteter som inte tillhör kategorierna A1–A13 och som är . Kulturföremålen i kategorierna A1–A14 omfattas av denna lag bara om deras värde motsvarar eller över- stiger de ekonomiska gränsvärdena under B. Beträffande kategorierna A3–A8 avses endast föremål som är och inte tillhör upphovsmannen. Ekonomiska gränsvärden tillämpliga på vissa kategorier under A -1 (arkeologiska föremål) -2 (delar av minnesmärken) -8 (inkunabler och manuskript) -11 (arkiv) -4 (mosaiker och teckningar) -5 (gravyrer) -7 (fotografier) -10 (tryckta kartor) -3 a (akvareller) -6 (statyer) -9 (böcker) -12 (samlingar) -13 (transportmedel) -14 (alla andra föremål) -3 (tavlor) Bedömningen av om villkoren för det ekonomiska gränsvärdet är upp- fyllda måste göras när återlämnande begärs. Det ekonomiska värdet är det som föremålet har i den återkrävande medlemsstaten. I 35 a § kulturminnesförordningen anges att bilagans gränsvärden 15 000, 30 000, 50 000 och skall motsvaras av beloppen 140 000, 280 000, 466 000 respektive 1 396 000 i svenska kronor. Ett kulturföremål som förts från en stats territorium i strid med det landets regler till skydd för nationella skatter eller inte återlämnats i enlighet med villkoren för en tidsbegränsad bortförsel anses ha förts bort olagligt (6 kap. 3 § kulturminneslagen). En överträdelse av för- ordningen (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål (avsnitt 3.1.2) kan också utgöra ett olagligt bortförande i lagens mening. I en sådan situation kan återlämnande begäras (prop. 1994/95:74 s. 26). Stater, men inte enskilda personer, kan enligt 6 kap. 4 § kultur- minneslagen väcka talan om återlämnande av kulturföremål. Talan skall väckas vid allmän domstol och riktas mot den som faktiskt innehar föremålet. Den närmare innebörden av vad som skall avses med begreppet staten framgår inte av direktivet och har inte heller kommenterats i förarbetena till den svenska lagstiftningen. Diskussioner har förekommit om vilken myndighet som har befogen- het att representera den svenska staten om staten avser att väcka en talan gentemot en annan EES-stat om återlämnande av ett kultur- föremål. Motsvarande problem uppkommer om svenska staten begär återlämnande av ett kulturföremål med stöd av Unidroit- konvention. Utredningen återkommer till frågan i avsnitt 12 och före- slår då att frågan blir föremål för närmare överväganden. Frågan om vem som civilrättsligt är ägare till ett kulturföremål som är föremål för återlämnande regleras inte av 6 kap. kulturminnes- lagen. Inte heller kan frågan om äganderätt avgöras med stöd av direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål, eftersom gemenskapsrätten inte omfattar frågor som berör medlemsstaternas interna egendomsordningar (artikel 295, förutvarande artikel 222, i ). Enligt 6 kap. 14 § kulturminneslagen skall regler om s.k. indispositiva mål gälla för processer i mål om återlämnande av kulturföremål enligt 6 kap. kulturminneslagen. En domstol får enligt 6 kap. 5 § kulturminneslagen besluta om säkerhetsåtgärder beträffande kulturföremål som begärs återlämnade av en annan stat. Paragrafen hänvisar i detta avseende till vissa av be- stämmelserna i 15 kap. . Det finns sålunda möjlig- het att begära kvarstad på ett sådant föremål. Säkerhetsåtgärder kan begäras innan en talan om återlämnande har väckts vid domstol. Vid tillämpningen av bestämmelser skall i samman- hanget med balkens rekvisit bättre rätt avses rätt att få föremålet återlämnat. Ett krav på återlämnande preskriberas efter det att före- målet förts bort olagligt (6 kap. 6 § kulturminneslagen). I fråga om föremål som tillhör en offentlig samling (begreppet definieras i av- snitt 2.1.3) och kyrkliga föremål som har ett särskilt skydd enligt det återkrävande landets lag är tiden utsträckt till . Skulle en stat få kännedom om var föremålet finns och vem som innehar det, måste den emellertid agera från det att den fick kännedom om förhållandena. Bevisbördan för att preskription har inträtt anses vila på innehavaren (, explanatory report, COM(91) 447 final – SYN 382 s. 26 och , Kulturegendomsrätt – Med kommentar till kulturminneslag, s. 310). Regler om fördelning av rättegångskostnader återfinns i 6 kap. 15 § kulturminneslagen. I 6 kap. 16 § samma lag anges att kostnader som uppkommit vid verkställigheten av en dom om återlämnande betalas av den återkrävande staten. Frågan om äganderätten till föremålet bestäms efter återlämnandet enligt den återkrävande statens lag (6 kap. 17 § kulturminneslagen, se vidare avsnitt 2.1.3). Den som i god tro innehar ett föremål för egen räkning kan enligt 6 kap. 7 § kulturminneslagen vara berättigad till ersättning om före- målet skall återlämnas. Även den som innehar föremålet som pant anses inneha det för egen räkning (Ds 1994:66, Återlämnande av kulturföremål, s. 43). Vid bedömningen av om innehavaren skall ha rätt till ersättning beaktas om innehavaren visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet och på vilket sätt föremålet förts från den återkrävande statens territorium. Inne- havaren torde ha bevisbördan för att vederbörlig omsorg och upp- märksamhet visats (, a.a., s. 311). Vad som krävs för att en innehavare skall anses ha iakttagit vederbörlig omsorg och uppmärksamhet har ännu inte prövats i svensk domstol. Några klara riktlinjer finns alltså inte för vilket ansvar exempelvis auktionshusen har i fråga om uppgifter som de lämnat om säljare och sålda föremåls ursprung. När någon förvärvat ett kulturföremål på grund av arv, testamente eller gåva har han rätt till ersättning endast om den som han förvär- vade egendomen från skulle ha haft sådan rätt (7 §). Ersättningen fastställs i målet om återlämnande av kulturföremålet. fungerar som central myndighet vid åter- lämnande av kulturföremål. Av 35 § kulturminnesförordningen fram- går att i denna funktion bl.a. skall samarbeta med centrala myndigheter i andra stater och underrätta berörda EES-stater om att det påträffats ett föremål i som kan antas ha förts bort olagligt från en annan EES-stat. skall också agera för att göra det möjligt för en återkrävande stat att kontrollera om det rör sig om ett kulturföremål, vidta nödvändiga åtgärder för att bevara ett påträffat kulturföremål samt förhindra handlingar som syftar till att undvika ett återlämnande. Det finns möjlighet för att söka efter be- stämda kulturföremål hos fysiska eller juridiska personer, vilket bl.a. kan ske efter ansökan av en annan stat. Tillstånd får lämnas av tings- rätten på ansökan av , om det finns särskild anledning anta att det sökta föremålet finns där den begärda under- sökningen avses äga rum och om det föreligger en misstanke om att den hos vilken undersökningen begärs inte frivilligt kommer att med- verka. Den s.k. proportionalitetsprincipen skall beaktas vid bedöm- ningen, dvs. vikten av att åtgärden vidtas måste uppväga det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den som berörs (8 §). Tingsrättens beslut skall ange vilka utrymmen som Riksantikvarie- ämbetet får undersöka (9 §). Vissa bestämmelser om husrannsakan i är tillämp- liga på undersökningsförfarandet och får be- gära handräckning av kronofogdemyndigheten för det praktiska genomförandet av åtgärden. Skulle föremålet i fråga påträffas vid undersökningen, får ta hand om detta om myndigheten bedömer att det finns risk för att åtgärder vidtas för att omöjliggöra eller försvåra ett återlämnande (10 §). Riksantikvarie- ämbetets beslut att omhänderta ett föremål enligt 10 § kan över- prövas av tingsrätt enligt vad som närmare framgår av 11 §. Tings- rätten skall vid prövningen av omhändertagandet bestämma hur länge detta skall bestå och härvid sätta tiden . Det kan avslutningsvis påpekas att ännu inte i något fall tillämpat det ovan beskrivna undersökningsförfaran- det och därmed inte heller reglerna om omhändertagande av föremål. Frågan om äganderätten till ett kulturföremål skall enligt 6 kap. 17 § kulturminneslagen avgöras enligt den återkrävande statens lag. Bak- grunden till bestämmelsen är att synen på vem äganderätten till ett kulturföremål tillkommer varierar mellan olika stater. Sålunda finns det stater som betraktar kulturföremål som omistliga eller vars rätts- ordningar föreskriver att olagligt utförda kulturföremål automatiskt vid återförandet blir statens egendom. Syftet med den särskilda lag- valsregeln är närmast att tydliggöra att en återkrävande stat har rätt att tillämpa nationella regler för att avgöra frågan om vem ägande- rätten tillkommer. Den nämnda lagvalsregeln diskuteras närmare i avsnitt 11.4. Enligt uttalanden i förarbetena (prop. 1994/95:74 s. 24) sägs bestäm- melsen stå i strid med huvudprincipen i svensk internationell privat- och processrätt att sakrättsliga verkningar skall bedömas enligt sakens läge för den aktuella händelsen, den s.k. lex rei sitae regeln (se vidare avsnitt 2.7.2). Det har därför ansetts att det krävs en särskild lagvalsregel i kulturminneslagen. Frågan om äganderätten till kulturföremålet skall emellertid hållas åtskiljd från den återkrä- vande statens rätt att få föremålet återlämnat. Denna rätt är nämligen inte beroende av innehavarens rätt till föremålet (a. prop. s. 24). 2.2Regler med anknytning till gränskontroller 2.2.1Kontrollen vid den inre gränsen I lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen (inregränslagen) regleras befogenheter att kontrollera in- eller utförsel av vissa varor mellan och ett annat EU-land. Lagen är föremål för en översyn av bl.a. samspelet mellan de materiella bestäm- melserna om införselrestriktioner och inregränslagen (Översyn av befogenheter vid gräns mot ett annat land inom EU, , direktiv 2004:65). Utredningsarbetet be- räknas pågå till . Inregränslagen är tillämplig endast på varor för vilka medlems- länderna har rätt att besluta om restriktioner. Bl.a. omfattas sådana kulturföremål som avses i 5 kap. kulturminneslagen av lagens bestäm- melser (3 § 7 punkten inregränslagen). Huvudregeln enligt inregränslagen är att varor som förs ut till ett annat EU-land inte kräver tillstånd för in- eller utförsel och inte behöver anmälas till . Enligt 4 § inregränslagen föreligger emellertid anmälningsskyldighet om varan omfattas av ett förbud mot in- eller utförsel eller om ett villkor för in- eller utförsel inte är uppfyllt. Vidare föreligger anmälningsskyldighet om nödvändigt till- stånd saknas eller om ett sådant tillstånd har föranletts av vilseledande uppgifter. Vad som sagts innebär alltså att den som för ut ett kulturföremål med erforderligt, korrekt tillstånd, inte har någon an- mälningsskyldighet till med stöd av inregränslagen. Där- emot finns det en bestämmelse om generell anmälningsskyldighet i föreskrifter (6 § KRFS 2002:2). Enligt den föreskriften skall tillståndsbevis alltid visas upp för när ett tillståndspliktigt kulturföremål förs ut ur landet. Sålunda överens- stämmer inte regelverken i fråga om när det föreligger en anmäl- ningsskyldighet. Med hänsyn till utformningen av Inregränslagens bestämmelser är det tveksamt om föreskrifterna i 6 § KRFS 2002:2 är lagligen grundade. Vidare kan noteras att tullen tillämpar Inre- gränslagens bestämmelser på så sätt att någon anmälningsskyldighet inte anses föreligga, om det finns ett giltigt tillstånd för utförseln. En annan aspekt är också de praktiska svårigheterna att kontrollera efterlevnaden av en sådan regel, bl.a. som en följd av att antalet tull- stationer numera är mycket få. Inregränslagen gör det möjligt för en tulltjänsteman att i omedel- bar närhet av en gränspassage eller i närheten av flygplatser eller lik- nande beordra var och en att stanna på anmaning och visa upp de handlingar som behövs för kontroll. Lagen ger också tullen befogen- heter att undersöka bl.a. transportmedel, containrar och bagage. Åt- gärderna får emellertid inte vidtas slumpmässigt. En ytterligare be- gränsning är att en anmaning endast får ges, om det finns anledning anta att den enskilde medför en vara som omfattas av lagen och att han inte fullgjort sin anmälningsplikt enligt lagen. Eftersom det finns ett samspel mellan inregränslagens bestäm- melser om tullens befogenheter och de materiella bestämmelserna om villkor för utförsel, t.ex. regleringen i 5 kap. kulturminneslagen, förekommer ett visst samarbete mellan tullen och de myndigheter som har ansvaret för tillämpningen av de materiella bestämmelserna. Samspelet mellan de olika regelverken innebär också att olika myn- digheters föreskrifter på området får inverkan på tullens verksamhet. 2.2.2Kontrollen vid den yttre gränsen Tullagstiftning som reglerar import från eller export till tredje land finns i en rad olika EG-rättsakter. De viktigaste rättsakterna är den s.k. tullkodexen (rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av ) och den s.k. tillämpningskodexen (kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av ). I tullagen (2000:1281) och den därtill hörande tullförordningen finns de svenska regler som kompletterar den EG-rätt som reglerar tullförfarandet vid den yttre gränsen, dvs. gränsen mot andra länder än EU-länder. Den som vill exportera en vara från eller ett annat EU- land till ett tredje land beläget utanför den yttre gränsen skall an- mäla varan till tullförfarande. En sådan anmälan sker genom att en tulldeklaration för export lämnas in till , antingen på blan- kett eller i vissa fall genom elektronisk överföring. Deklarationen skall bl.a. innehålla uppgifter om varuslag, värde, exportör och mot- tagare. Vidare skall tulldeklarationen i förekommande fall innehålla en upplysning om exportrestriktioner och ett angivande av om vill- koren för export är uppfyllda. I fråga om de kulturföremål som omfattas av exportrestriktioner skall exportören dessutom kunna visa upp ett föreskrivet tillstånd för tullkontoret innan varan (kulturföremålet) kan frigöras för export. Som har framhållits krävs att utförsel från av vissa äldre kulturföremål skall föregås av en ansökan om tillstånd till ut- försel enligt bestämmelserna i 5 kap. kulturminneslagen. Parallellt med de nationella utförselrestriktionerna gäller särskilda bestämmel- ser för kulturföremål som skall föras ut ur EU till tredje land. Dessa kräver i vissa fall dessutom en särskild exportlicens (se förordningen (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål, avsnitt 3.1.2 nedan).