sou · GTB317 · 2006-01-01 00:00:00 — Efterföljande renbeteslagar (1898, 1928, 1971) upp- tar i sak samma bestämmelser om dessa ämnen som den första . Detta bekräftas av Rennäringssakkunniga som i betänkandet Rennäringen i SOU 1968:16 i anslutning till det cite- rade utskottsuttalandet yttrar (s. 67). Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet Ända sedan antagandet av den första egentliga renbeteslagen – – – har i lagstiftningen konsekvent hävdats att samernas rätt är inskränkt till så- dant nyttjande av land och vatten som erfordras för renskötselns be- drivande. Förarbetena till de olika renlagarna ger, såvitt jag kunnat finna, inte något direkt svar på den ställda frågan. I samband med till- komsten av renbeteslag gjorde Lagrådet detta uttalande (prop. 1928:43 s. 241). Jakt- och fiskerätten framstår enligt sakens natur såsom en del av den allmänna befogenhet, som enligt 1 § 2 mom. innefattas i rätten till ren- skötsel, eller dock såsom utgörande en av de med samma rätt förenade förmåner om vilka talas i 8 § 2 mom. Även följande uttalande av Rennäringssakkunniga (SOU 1968:16) ger en viss belysning av frågan (s. 190). Att befogenheten att utöva samernas jakt- och fiskerätt förbehållits så- dana renskötselberättigade som tillhör sameby har motiverats med att jakt- och fiskerättigheterna utgör en del av den allmänna renskötsel- rätten eller i varje fall utgör en av de med denna rätt förenade förmå- nerna (prop. 1928:43 s. 246). För rennäringen torde det vara av betydande värde att det sålunda rådande sambandet mellan renskötselrätten samt jakt- och fiskerättigheterna inte försvagas. Hur man vid tillkomsten av den gällande rennäringslagen såg på dessa frågor belyses av följande uttalande av jordbruksutskottet (JoU1971:37 s. 46 och 48). Utskottet vill erinra om att genom uppdragandet av odlingsgränsen av- sågs att skapa ett åt samerna förbehållet område som de kunde få an- vända till underhåll av sig och renarna. Vid bedömandet av om upplå- telse åt andra än de renägande samerna skall få ske på kronomark ovanför odlingsgränsen bör med hänsyn härtill enligt utskottets mening rennä- ringens intressen komma i första hand. Enligt utskottets mening omfattar renbetesmarkerna i fjällområdet så betydande arealer att det torde finnas utrymme för ett större antal upp- låtelser, t.ex. av fiske, utan att samernas rätt träds för nära. [Det sist- nämnda som svar på motion 1971:1368.] De citerade uttalandena ger – i likhet med utskottsutlåtandet i övrigt – ingen antydan om förekomsten ovan odlingsgränsen av en särskild rätt för staten till jakt eller fiske vid sidan av samerna. Den särskilda ordningen för upplåtelse av begränsade sakrätter på åretruntmarkerna (32 § rennäringslagen), som infördes , motiverades av kommitté på följande sätt (s. 106). Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet Enskilda lappar må alltså ej äga att företaga dylika upplåtelser. Men ej heller åt Lapparna såsom en samfällighet synes det böra vara överlåtet att därutinnan förfoga. Betänker man, huru föga ägnat ett lappsamfund är att förhandla till gemensamt beslut och att ingå avtal samt till samfällt gagn använda inflytande medel, så torde finnas lämpligast att åt Konungens Befallningshavande uppdraga ärenden av dylik art; . Se även särskilda utskottet vid riksdag, utlåtande nr 1 s. 31 och NJA 1981 s. 239 (skattefjällsmålet). När det gäller den nu gällande lagen hänvisas till Rennäringssakkunniga SOU 1968:16 s. 193 och prop. 1971:51 s. 132, 170. Avsikten med den hittillsvarande framställningen har varit att genom studium av lagtext och förarbeten försöka finna svaret på frågan om ensamrätt eller inte. Den bild av rättsläget som man på det sättet får kan visserligen sägas peka i riktning mot ensamrätt för samerna på kronomarken men är å andra sidan inte alldeles klar. Det senare är inte förvånande, eftersom lagens bestämmelser är gamla och dagens problem delvis andra än dem som mötte lagstiftare. När det gäller ett rättsområde som fick sin grundläggande reglering har man därför rätt att anse att den judiciella och administrativa praxis som följt också är en del av rättsläget, sär- skilt om det visar sig att praxis varit enhetlig. Innan jag går närmare in på denna fråga finns det anledning att kort beröra den rättspoli- tiska bakgrunden till lag. De styrandes intresse för samerna i har växlat över tiden. Vasakungarna hade i allmänhet en positiv inställning. Skälet var säker- ligen inte omsorgen om en utsatt minoritet utan intresset av en effek- tiv skatteuppbörd. Under det enväldet trädde intresset för lappmarkernas kolonisering genom bofasta nybyggare i förgrunden. En positiv insats till samernas favör utgjorde tillkomsten av det tillägg till gränsöverenskommelse med som bru- kar benämnas kodicill (återges i SOU 1986:36 s. 167). märks en mera tydlig utveckling till samernas fördel.10 10 Professor skriver i Om lappskattelandsinstitutet och dess historiska utveck- ling SOU 1922:10 s. 59: Genom [Kungl. Maj:ts brev 20.4. 1841 till i ] frångår alltså kronan grundsatsen att gynna kolonisationen i lapptrakterna och söker i stället att genom bestämmelser mot kolonisationen skydda lapparnas rätt. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet Den sålunda påbörjade utvecklingen markeras av ett antal olika åt- gärder. En var avvittringarna eller rättare sagt de senare avvittringarna. skriver i Det norrländska avvittringsverket, 1928, s. 113. Av hänsyn till lappbefolkningen i hade statsmakten så- lunda medgivit ett avsteg från den allmänna princip, som kännetecknade avvittringsverket . Kolonisationens befräm- jande, som i förarbetena till avvittringsstadgan [8.12.1820] betecknats som huvudändamålet med avvittringen, hade delvis måst uppgivas, och istället hade föreskrifter meddelats mot nybyggesväsendet i avsikt att skydda lapparnes rätt. Avvittringsstadgan (1850:81) för uttalar. Avvittringens i föremål är – – – att urskilja och be- stämma de delar , där, tills vidare och intilldess Kungl. Maj:t annorlunda i nåder förordnar, anläggningar av nybyggen icke må äga rum, utan Lappallmogen skall äga oinskränkt rätt till bete för sina renar; – – – Inom de delar av , som för Lappallmogens behov av renbete varda från nybyggesanläggningar undantagne, äger Lappallmo- gen begagna mulbetesmarken samfällt, dock att, där uteslutande rätt till vissa sådana betestrakters begagnande (kurs. här) härtills är vorden av Kungl. Maj:ts Befallningshavande åt enskilde personer upplåten, denna uteslutande rätt må fortfara intill betestrakternas nuvarande innehava- res avgång, varefter den bör upphöra, därest ej annorlunda är i därom utfärdade Resolutioner stadgat. avvittringsstadga avlöstes av avvittringsstadgan (1873:26) för och läns lappmarker. Utfärdandet föregicks av proposition och godkännande. Syftet med stadgan anges vara: betryggande av skogens framtida bestånd och bevarande av Lapparnes renbetesrätt. I stadgan gjordes – på sed- vanerättens grund – en första reglering av renskötselrättens omfatt- ning. Ingen inskränkning gjordes i samernas rätt till jakt och fiske. En annan åtgärd med samma syfte var uppdragandet av den s.k. kulturgränsen senare benämnd odlingsgränsen, ett arbete som hade sitt ursprung i ett kungligt brev 13.12.1867 och som – i flertalet socknar – avslutades . Följande delar av stadgan är i detta sammanhang också av intresse. – – – Vid avvittringen skall ock en gräns bestämmas emellan de delar av , som äro tjänliga för odling, och den mark, där ny- byggesanläggningar icke vidare må tillåtas. kommer brev () att följas av en rad bestämmelser med samma syfte. – brev återges hos och , a.a. s. 179. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet – – – ;och skola, även efter avvittringen, Lapparne vara, såsom hit- tills, berättigade att för renhjordarna begagna bete å all skogsmark inom lappmarkernas nuvarande område, dock å enskildes skogar inom de till odling tjänliga delarna av landet [dvs. nedom odlingsgränsen] endast , ävensom äga att, i den mån för betesrättens utövande är nödigt, till hushållsbehov begagna skogen. Renbetesland, som kunna finnas inom den blivande gränsen för de till odling tjänliga delarna av , må, såvitt för Lapparnes behov av renbete erfordras, fortfarande därtill användas. [Jfr 3 § rennärings- lagen] Odlingsgränsen var således inte slutligt bestämd när lag till- kom, vilket förklarar det varierande uttryckssättet i 1886 och lagar.11 I och med de åtgärder som senast beskrivits, framför allt avvittringsstadga, hade grunden lagts för den lagstiftning om ren- skötsel som sedan genomfördes . jordbruks- utskott ger följande beskrivning av händelseförloppet (JoU 1971:37 s. 33). Omfattningen av samernas betesrätt reglerades närmare första gången avvittringsstadga. Denna reglering, som i stort sett utgjorde en konfirmering av bestående förhållanden, innebar att betesrätten skulle få utövas såväl på kronans som enskildas marker. Dock begränsades betesrätten på enskild mark nedom odlingsgränsen . Vidare skulle samerna i viss utsträckning äga rätt att till husbehov ta virke från skogen och även vara berättigade att på utmark jaga och fiska. För den bofasta befolkningen däremot innebar avvittringarna att de olika skiftes- lagen i fortsättningen var hänvisade till jakt och fiske inom byns egna genom avvittringen gränsbestämda områden och att de gick förlustiga den rätt till jakt och fiske som de av sedvana hade åtnjutit i ungefär samma omfattning som samerna. För den fortsatta utvecklingen må till en början nämnas s.k. fælleslov. Genom den blev svenska och norska samers rätt att an- vända betesmarker i det andra landet närmare reglerad (men också inskränkt); norsk lag , svensk kungl. förordning SFS 1883:29; NJA II 1883 nr 4 s. 62; återgiven i och a.a. s. 116. Ett sista led i denna speciella norrlandspolitik var 1886 och renbeteslagar. I och med lag organiserades de renskötande samerna i lappbyar. Renskötselrätten blev därmed i princip en kollek- tiv rätt för byn och har så förblivit. Betr. renskötselrätten i övrigt 11 Utnyttjad litteratur om avvittringen: J.E.Almquist, a.a. s. 116, 1975:99, s. 46, Avvittringarna i lappmarkerna, information från , 1991, s. 10, Ren- näringspolitiska kommittén SOU 2001:101, s. 211. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet innebar lag i sakligt hänseende en kodifiering av rådande sed- vanerätt. (Överensstämmande: proposition 1886:2 s. 36; JoU 1971:37 –citerat – och HD i skattefjällsmålet NJA 1981 s. Det gäller inte minst om rätten till jakt och fiske. Efterföljande renlagar bygger i allt väsentligt på samma principer; jfr NJA 1981 s. 244. –lag – och även efterföljande renlagar – innebar emellertid också att samer som inte tillhörde någon lappby ställdes utanför denna särskilda lagstiftning. – I det följande återges i – i huvudsak – kronologisk ordning sådana uttalanden om samernas rätt till jakt och fiske som kan antas vara uttryck för rättsläget. skriver i Nordisk Familjebok, 1911, art. Lappar, under . Redan i de äldsta tingsprotokollen från (mitten av 1600- talet) finner man lappbyarnas traditionella område uppdelat i ett antal land med traditionella gränser, till vilka land de olika familjerna ha nyttjanderätt eller, åtminstone vad fiskevattnen i vissa trakter beträffar, äganderätt. Hur långt tillbaka i tiden denna anordning går, är okänt; förmodligen är den mycket gammal. – – – Genom k. brev be- stämdes, att skatten (lappräntan l. lappskatten) av de svenska lappmar- kerna, som förut utgått i pälsverk, torrfisk etc., skulle utgöras i penningar och utgå till ett visst, för varje lappby i dess helhet bestämt belopp, som skulle sammanskjutas av de till byn hörande lapparna oavsett för- ändringen i folkmängd eller förmögenhet. Enligt samma grunder betalas deras skatt till kronan ; – – – (1868–1934) kan betecknas som sin tids ledande gestalt inom sameforskningen. Hans uttalande om fisket bekräftas av följande ut- drag ur för första året av hans tjenstgöring såsom Missionaire i , 1831, del 1 s. 232: Såsom landet på andra orter utgör folkets fastighet och egor, så är sjön (kurs. här) det här. På sjön är det mycken och sträng skilnad mellan mitt och ditt, på landet uppstår just icke någon fråga derom så framt icke för sjöns skull. Jakt- och fiskerisakkunniga lämnade Förslag till vissa ändringar i bestämmelserna rörande jakt och fågelskydd / II Ändringar i jakt- lagens fridlysningsbestämmelser m.m. (SOU 1922:16). I syfte att underlätta för andra än samer att jaga och fiska föreslogs vissa lätt- nader i bestämmelserna om upplåtelse i 31 § renbeteslag. Upplåtelser enligt lagrummet betecknas av de sakkunniga som gjorda för lapparnas räkning (s. 97). De föreslagna ändringarna genom- fördes dock inte, se NJA II 1927 s. 679, 774. I samband med en Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet historisk återblick gjorde de sakkunniga i den nu aktuella frågan ut- talanden av vilka några här återges (s. 82).12 Såsom ovan omnämnts (sid. 70), äga lapparna jämlikt 30 och 31 §§ i ren- beteslagen att, å de för deras uteslutande begagnande anvisade områden, dvs. renbetesfjällen i och kronomarkerna ovan odlings- gränsen i och , ensamma (kurs. här) till- godogöra sig jakten, dels så att de själva där äga utöva jakt och dels så att inkomsten av de upplåtelser av jakträtt till andra personer, som i viss ordning må av verkställas, skall användas till förmån för lapparna. – – – Som avvittringen vid tiden för [jaktstadgas] tillkomst ännu icke nått lappmarkerna, blev befolkningens, såväl ny- byggarnas som lapparnas, jakträtt i stort sett obegränsad. Först i sam- band med lagstiftningen angående de svenska lapparnas särskilda rättig- heter blev lapparnas jaktprivilegium ånyo framhållet. I förarbetena till lagen angående de svenska lapparnas rätt till renbete i , vilken var den första lag, som till fullständig behandling upp- tog frågan om lapparnas privilegier, erinras, att å trakter, där lapparna vistades, de av ålder utövat jakt och fiske. – – – I enlighet med det så- lunda framlagda förslaget upptogos jämväl bestämmelser lag. Dessa bestämmelser hava, såsom framgår av den ovan lämnade utred- ningen rörande nu gällande rätt, sedermera bibehållits ren- beteslag. Jakt- och fiskerisakkunniga lämnade också Förslag rörande tillgodo- görande av kronans fiskevatten (SOU 1923:58). Under rubriken fiskerätt anförs (s. 49). I kronans dispositionsrätt över de allmänna kronofiskena göres en avse- värd inskränkning genom den rätt, som enligt bestämmelserna i 30 och 31 §§ i lagen om de svenska lapparnas rätt till renbete i tillförsäkrats lapparna. Sedan uråldriga tider hava lapparna bedrivit fiske i lappmarkerna. Att detta varit en verklig dem förbehållen rättighet framgår bland annat där- av, att de för sitt fiske utgåvo skatt. brevet till Kungl. Maj:ts befallningshavande i angående lappskatten m.m. talas om den för fiskeriet utgående tiondefisken, vilken skulle ingå under den bestämda summa, vartill varje lappby för framtiden skulle skattläggas. Den sålunda bestämda skatten utgår fortfarande för lapp- byarna och . – – – Lapparnas rätt till fiske var ju en helt naturlig sak, enär de sedan gammalt för sitt uppe- hälle voro beroende av fiske likasom av jakt och renskötsel. – – – Enligt lappfogdeinstruktionen skulle lapparna bibehållas vid rendjursbete, fisk- och djurfång å de , som icke bleve anslagna till nybyggare. 12 Av de Jakt- och fiskerisakkunniga kan nämnas landshövdingen (ordförande) och (ledamot och sekreterare). Den senare var Kammarkollegiets general- direktör 1930–1943. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet Efter en redogörelse för vad 1886 och lagar innehåller om renskötselrätten ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen fort- sätter de sakkunniga (s. 50). Å berörda områden äga nämligen lapparna att med andras uteslutande helt förfoga (kurs. här) över de allmänna kronofiskena. De få väl icke själva göra några fiskeupplåtelser, utan har åt överlämnats att, därest sådan upplåtelse kan ske utan skada för lapparna, tills vidare tillåta annan att emot avgift å området jämte lapparna utöva fiske. Vid tillämpning av nämnda bestämmelser vid den tid, då avvittringen ännu ej genomförts, lärer emellertid hava rått viss inskränkning med hänsyn till den i 7 § fiskelagen intagna föreskriften rörande rätt för hemman anlagda på oavvittrad mark att, till dess delning försiggått, njuta fritt fiske. Denna föreskrift torde tolkats så, att fastighetsinnehavarna ansetts berättigade att å oavvittrade trakter fiska jämväl i vattnen ovan odlingsgränsen. Sedan avvittringen numera avslutats, saknar berörda föreskrift betydelse. Vad Jakt- och fiskerisakkunniga säger om fiske på oavvittrad mark gällde före tillkomsten av jaktlag också om jakten, se Kam- markollegiets yttrande i det nedan omnämnda fallet NJA 1942 s. 336. I gäller enligt Jakt- och fiskerisakkunniga enligt sed- vanerätt och författningar i huvudsak samma ordning som i Lapp- land ovan odlingsgränsen (s. 51). – Att samerna har fiskerätt även inom nationalpark bekräftar de sakkunniga på s. 53. avgav 1939 Betänkande rörande ett ända- målsenligt utnyttjande av kronans fiskevatten (SOU 1939:28). Ut- redningen leddes av fil.dr. Utredningen behandlade utför- ligt samernas fiskerätt (s. 70–95). Av utredningen inhämtas (s. 75) att den särskilda lappskatten för de båda nordligaste länen avskaffades genom en förordning 1928:372. Genom den tillkomna kommunalskattelag upphävdes den skattebefrielse som tidi- gare gällt för inkomst av renskötsel. I hade lappskatten upphävts 1894. Efter att ha redogjort för innehållet i den då gällande renbeteslag uttalar utredningen bl.a. (s. 74). Lapparna hava sålunda enligt lag sig tillförsäkrad en mycket omfattande fiskerätt utan att numera erlägga några som helst avgifter för densamma. De tidigare utgående lappskatterna hava nämligen bort- fallit. [MB:s anm. Jfr vad sagts om 1928 års kommunalskattelag.] – – – Den lapparna – – – tillerkända rätten att å utmark – – – bedriva fiske torde omfatta samtliga ovan odlingsgränsen belägna vatten, alltså även vatten å enskildas fastigheter. Ägarna till dylika fastigheter nödgas sålunda finna sig i det intrång lapparnas fiske otvivelaktigt mångenstädes medför. – – – Inom sådana områden, som blivit till uteslutande begagnande Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet anvisade, alltså områdena ovan odlingsgränsen och å renbetesfjällen, äga lapparna fiskerätt med uteslutande av andra (kurs. här), ehuru de icke själva äga rätt att medgiva fiskeupplåtelser till andra. P. behandlar i arbetet Svensk jakträtt, 1940, samernas jakträtt under rubriken jaktutövningsrätt utan verklig jakträtt (s. 65, jfr s. 13). Författarens teorier kommenteras nedan i avsnitt 5.2.3. Rättsfallet NJA 1942 s. 336 har som (första) rubrik: Fråga om avvittrings verkan å jakträtt som enligt nybyggesförfattningarna till- kommit enskild jordägare på kronopark ovan odlingsgränsen. Fallet redovisas av SOU 2001:101 s. 304. Det handlar om en hemmansägare i socken som stämde staten med yrkande om förklaring att han ägde obehindrad jakträtt inom ett visst område på statens mark ovan odlingsgränsen. Samt- liga instanser lämnade – enhälligt – hemmansägarens talan utan bifall. Staten företräddes av Kammarkollegiet. För den här avhandlade frå- gan är följande del av referatet av särskilt intresse. Under åberopande av vidlyftig rättshistorisk utredning bestred kronan käromålet och anförde bl.a.: Sedan avvittringen numera slutförts och därigenom juridiskt sett fullständigt boskifte ägt rum, måste frågan om rätt till jakt – och även fiske – anses vara definitivt löst. De bofastas rätt i förevarande avseende har härigenom kommit att för framtiden bestå allenast av den rätt de innehava såsom ägare till den jord som vid avvittringen tilldelats dem. Kronan framhöll, att avvittringen icke inverkat på lapparnas rättig- heter utan berört endast den bofasta befolkningen, samt tillade: Av lagstadganden framgår, att ensamrätt tillförsäkrats lapparna till renbete å marken ovan odlingsgränsen. Men man har fullt skäl att anse även rätten till jakt och fiske därstädes tillkomma lapparna ensamma. Från Högsta Domstolens akt (nu i ) återges här följande från i målet (FöredragningsPM s. 22). Genom införandet av renbeteslagarna skedde slutligen en rättslig regle- ring av de lappska rättigheterna. Genom dessa lagar tillförsäkrades lapparna en vidsträckt nyttjanderätt till de lappländska vidderna. Denna rätt, som stöder sig på urgammal historiskt grundad sedvanerätt och urminnes hävd och som av statsmakterna under gångna tider respekte- rats och erkänts, tillförsäkrades nu lapparna i skriven lag. [Härefter följer en redogörelse för renbeteslagarnas tillkomst och innehåll.] – Av dessa lagstadganden framgår, att den lappska befolkningen tillförsäkrats rätt till renbete med ensamrätt i trakterna ovan odlingsgränsen. Rätten till renbete därstädes är således en lapparnas uteslutande rättighet; men man har fullt skäl att gå längre – även rätten till jakt och fiskerätt inom Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet åsyftade trakter tillkommer lapparna ensamma [kurs. En fullständig utredning i detta hänseende har lämnats i förut omnämnda Förslag till vissa ändringar i bestämmelserna rörande jakt och fågelskydd, sid. 70– 73, 89, 90 och 95. Av vad därstädes anförts framgår, att rätten till jakt på de för lapparnas uteslutande begagnande anvisade områdena tillkom- mer endast lapparna. I fråga om jakträtten på de stora ödemarkerna i norra in- hämtas följande från Kammarkollegiets yttrande i samma mål (s. 34). Av det anförda lärer framgå, att jakträtten på de oavvittrade kronomar- kerna och efter avvittring uppkomna överloppsmarkerna tillhört Kronan, även om Kronan icke varit i stånd eller icke funnit skäl att i äldre tider hävda dessa anspråk på annat sätt än genom beskattning. Lapparna ha fått utöva en i senare lagstiftning närmare reglerad jakträtt på Kronans områden. Vad nybyggarna beträffar synes jakt ha idkats i stor omfattning, och i många fall torde jakten ha utgjort en oundgänglig förutsättning för nybyggarens existens. Att nybyggarna skulle få idka jakt på de oavvittrade markerna blev emellertid icke rättsligen erkänt förrän genom den jaktstadga medgivna jakträtten för envar på oavvittrad mark och kronoöverloppsmark, vilken f.ö. endast medgavs t.v. Den fria jakten på kronoöverloppsmarkerna bortföll genom jaktlagstiftning. Eftersom det ej längre fanns någon oavvittrad mark, som icke var anvisad till lapparnas uteslutande begagnande, och bestämmelserna om fri jakt på oavvittrad mark därför saknade inne- börd, uteslötos dessa genom ändring av 7 § jaktlag. I samband med rättsfall finns anledning att nämna fallet NJA 1911 s. 257. Det handlar om en tvist om laxfisket i Lagans ut- lopp. De tvistande var innehavare (på grund av urminnes hävd) av viss fiskerätt å ena sidan och kronan såsom strandägare (och två kronoarrendatorer) å den andra. Kronan (och dess medparter) för- lorade i alla instanser. , tidigare professor i bl.a. rättshistoria, utvecklade sin mening i ett särskilt yttrande. I saken har [av kronan] framställts invändning därom att, även om på sätt domstolarna antagit [motparterna] styrkt urminnes hävd till fiske efter lax uti ifrågavarande del av , denna hävd dock icke vore av beskaffenhet att helt och hållet utesluta strandägaren [kronan] från rätt till fiske av ifrågavarande slag. Denna invändning torde icke förtjäna avseende. – – – Vad i denna sak blivit upplyst därom att fiskerättig- heter av ifrågavarande slag av kronan upp- låtits mot särskild avgift föranleder sålunda enligt min mening, att av- seende ej bör fästas vid omförmälda i saken framställda invändning. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet Lappfogden i , , skriver i Lappar och bönder/Deras ömsesidiga rättigheter och skyldigheter, 1947, under rubriken utsträckning får lapp tillgodogöra sig andra i privilegiet ingående förmåner än själva renbetesrätten? / Jakt och fiske. (s. 30) Överallt, där lapparna hava jakt- och fiskerätt, äga de njuta förmånen i full utsträckning.