sou · GTB395 · 2006-01-01 00:00:00 — En ändring av högskolelagen skulle visserligen kunna ändra på detta så att nyttiggörande av forskningsresultat görs till en uppgift för högskolan. Men en automatisk rätt till arbetstagares patenterbara uppfinningar enligt uppfinnarlagen förutsätter också att arbetstagaren är anställd för att bedriva just forsknings- och uppfinnarverksamhet, eller att uppfinningen är resultatet av en särskilt förelagd arbetsuppgift. Eftersom högskoleforskarens huvudsakliga arbetsuppgift inte ansetts vara forsknings- eller uppfinnarverksamhet, och en eventuell uppfinning normalt inte heller är resultatet av en i tjänsten förelagd, närmare angiven uppgift, skulle det i realiteten inte finnas någon given rätt för högskolan till forskarnas patenter- bara uppfinningar, om uppfinnarlagens bestämmelser blev tillämp- liga även på högskoleforskare. I de fall sambandet mellan anställ- ningen och uppfinningen är svagare, finns det enligt uppfinnarlagen endast en rätt att med förtur förhandla om förvärv av uppfin- ningen. En sådan rätt kan säkert vara till fördel för båda parter i ett företag med en mer eller mindre specialiserad inriktning. Frågan är dock om den medför några som helst fördelar i högskolesamman- hanget. Ett förhandlingsföreträde förefaller att mer skapa besvär och tidsspillan än möjligheter till nyttiggörande. Förtursrätten innebär inget annat än att arbetsgivaren har just en förtur att för- handla. Forskaren kan när och hur som helst välja att avbryta för- Ett ökat nyttiggörande av högskoleforskningen handlingarna och träffa avtal med någon annan än arbetsgivaren. Detta kan också antas ske i alla de fall det finns externa intressenter att tillgå för forskaren och dessa för stunden kan erbjuda bättre ekonomiska villkor än högskolan. En förtur till förhandling med anställda forskare om att förvärva rätten till deras uppfinningar, liksom en rätt för högskolan att nyttja sådana uppfinningar i sin egen verksamhet, skulle kräva omfattande ändringar i relevanta regelverk. Även en rättslig lösning som innebär att högskolan ges förtur att förhandla om rätten till forskningsresultat kommer att ställa anspråk på en effektiv och kompetent organisation. Eftersom högskolan inte har några som helst garantier för att någonsin kunna förhandla sig till någon upp- finning av värde, blir priset i detta fall väldigt högt för att bygga upp en professionell organisation för något som är synnerligen osäkert och oförutsebart. Mot bakgrund av ovanstående analys har utredningen funnit det vara en ändamålsenlig lösning vid ett avskaffande av lärarundan- taget att högskolan ges en exklusiv rätt att förvärva och helt ta över äganderätten till sådana patenterbara uppfinningar, som arbets- tagare anmält och som har en viss koppling till forskningen vid högskolan. Rent lagtekniskt har utredningen valt att föreslå en omreglering av lärarundantaget i uppfinnarlagen, så att detta formellt sett behålls som en ny lag med bestämmelser om högskolans övertaganderätt införs. Som ett naturligt alternativ till en sådan lösning framstår då ett renodlat anmälningssystem. Systemet föreslås innebära att även högskolelärare, och andra arbetstagare med forskningsuppgifter, omfattas av uppfinnarlagens anmälningsskyldighet. Ett sådant system lämnar utrymme för alla slags avtalslösningar mellan forskaren och högskolan. Den enda skillnaden mellan uppfinnar- lagens nuvarande reglering och det föreslagna anmälningssystemet är att arbetsgivaren (högskolan) i det senare fallet inte skall ha ett förhandlingsföreträde utan endast informeras om att en uppfinning skapats. Som konstaterats tidigare blir företrädesrätten ändå av begränsat värde vid just högskolan. Sammanfattningsvis anser utredningen att båda de lösningar som man valt att granska närmare – anmälningsalternativet och Ett ökat nyttiggörande av högskoleforskningen övertagandealternativet – kan leda till ökat nyttiggörande av forsk- ningsresultat som kommit till vid högskolan. Den organisation som skulle krävas för att högskolorna skall kunna värdera kommersiali- seringspotentialen hos anmälda uppfinningar, och på bästa sätt ta till vara förvärvade uppfinningars värde, kan endast motiveras om högskolorna får en exklusiv, och därmed någorlunda förutsebar, rätt att ta över alla uppfinningar som uppfyller vissa närmare angivna anknytningskriterier. Lösningar som ger högskolorna mindre omfattande rättigheter kan inte motivera skapandet av den stora organisation som krävs. Den lösning som går ut på att lärar- undantaget behålls, men med en anmälningsskyldighet, kan dels resultera i ökat nyttiggörande av forskningsresultat vid högskolan, dels försvaras med samma argument som alltid anförts till stöd för att särbehandla forskare vid högskolan. För att ett anmälningssy- stem också skall kunna leda till ökat nyttiggörande, och inte bara bli en administrativ belastning, måste det dock skapas sökbara system med uppgifter om anmälda uppfinningar vid högskolan. Utredningen har funnit att det är genom en ingående analys av de rättsliga konsekvenserna av de valda alternativa lösningarna som bredast möjliga spektrum presenteras. Alternativen har därför utformats som fullständiga ändringsförslag där samtliga konse- kvenser, inklusive effekterna av den föreslagna ändringen i hög- skolelagen och behovet av sekretess i skilda stadier, har övervägts (se härom avsnitt 6). Om det i ett senare skede skulle bedömas intressant att även utvärdera lösningar som ligger mellan de valda ytterlighetsfallen, dvs. sådana lösningar där högskolan exempelvis ges en rätt att nyttja uppfinningar i den egna verksamheten eller ges en förtur att förhandla med forskaren om att förvärva rätten till anmälda uppfinningar, kan de lösningar som utredningen valt att närmare beskriva och lämna förslag till i detta betänkande tjäna som en god utgångspunkt. Ett ökat nyttiggörande av högskoleforskningen 7.1.2Forskares skyldighet att anmäla patenterbara uppfinningar Utredningens förslag: Lärare och övriga arbetstagare med forskningsuppgifter vid högskolan skall utan dröjsmål skriftligt anmäla i patenterbara uppfinningar till arbetsgivaren, dvs. Anmälningsskyldigheten omfattar de upp- finningar som kan hänföras till arbetsgivarens verksamhetsom- råde. Om lärarundantaget behålls, skall regler om anmälnings- skyldighet tas in i uppfinnarlagen. Om lärarundantaget avskaffas och en ny lag om högskoleuppfinningar införs, skall regler om anmälningsskyldighet tas in i denna lag. Skälen för utredningens förslag: Det är en grundläggande förut- sättning för att en arbetsgivare skall kunna förvärva rättigheterna till en arbetstagares forskningsresultat, sprida informationen om detta till samhället och forskarvärlden i övrigt eller på annat sätt nyttiggöra uppfinningen att arbetsgivaren får vetskap om att upp- finningen gjorts. Vidareförmedling av information om bland annat uppfinningar/forskningsresultat som kommit till vid högskolan kan anses följa naturligt av högskolans redan existerande uppgift att samverka med det omgivande samhället och informera om sin verksamhet. Det är av betydelse för samhället i stort att uppfin- ningar blir kända och kommer till nytta även utanför högskolorna. Om högskolans uppgift utvidgas till att särskilt omfatta främjande av forskningsresultat som har kommit till vid högskolan, blir betydelsen av ett fungerande informations- och anmälningssystem än större. Att införa en anmälningsskyldighet för högskoleforskare är ett första steg i förverkligandet av målet att öka nyttiggörandet av forskningsresultat som har skapats i högskolevärlden. Det gäller oberoende av om högskolan ges en möjlighet att förvärva rättig- heterna till forskningsresultatet eller endast har en skyldighet att sprida information om uppfinningen på lämpligt sätt. Eftersom syftet med en anmälningsskyldighet är detsamma enligt utred- ningens båda lösningsalternativ – att öka nyttiggörandet av hög- skoleforskningen – har utredningen funnit att anmälningsskyldig- heten kan utformas på ett enhetligt sätt, oavsett vilken lösning beträffande lärarundantaget som kan komma att väljas. Utred- ningen föreslår därför att skyldigheten att anmäla patenterbara uppfinningar till arbetsgivaren skall styras av samma kriterier enligt Ett ökat nyttiggörande av högskoleforskningen anmälnings- respektive övertagandealternativet. Sådana frågor som rör kriterierna för anmälningsskyldigheten behandlas först i ett sammanhang. Högskolans funktion som arbetsgivare Utredningen har inledningsvis funnit anledning att kort beröra den roll som anställningsmyndigheten har i förhållande till den arbets- tagare som gör en uppfinning. Den fråga som behöver utredas är om det är anställningsmyndigheten, dvs. den enskilda högskolan, eller staten som skall anses som arbetsgivare i en eventuellt ny lag. Frågan har sin grund i att den enskilda högskolan inte är en egen juridisk person. Från principiella utgångspunkter utgör varje hög- skola en del av staten som en enda sammanhållen juridisk person. Med en sådan utgångspunkt skulle tillämpningsområdet för upp- finnarlagen, vid en omreglering av lärarundantaget, bli synnerligen vidsträckt. En rimlig ledning i sammanhanget kan fås av svaret på om det är staten eller anställningsmyndigheten som utövar arbetsgivarfunk- tionen när statliga myndigheter omfattas av uppfinnarlagen. Med arbetsgivare i uppfinnarlagens mening har man uppenbart avsett anställningsmyndigheten. Tydligast framgår detta av redovisningen i motiven av hur verksamhetsområdet för statliga forsknings- institut och andra statliga verk skall bestämmas. Det är den en- skilda myndighetens verksamhetsområde – inte statens som helhet – som skall användas vid bedömningen av om en uppfinning faller inom arbetsgivarens verksamhetsområde eller inte (se prop. 1949:101 s. 73). Det bör också framhållas att det inom staten finns en strävan att överlåta fullgörandet av vissa arbetsgivarfunktioner på den enskilda anställningsmyndigheten (se Toijer i till Hans Stark, 2001 s. 369 f. och där redovisade motivuttalanden). I synnerhet har detta gällt frågor som rör det enskilda anställnings- avtalet och de arbetsrättsliga regler som omger detta. Varje statlig myndighet bör således betraktas som en arbets- givare för sig vid bedömningen av om en uppfinning omfattas av anmälnings- respektive övertaganderätt eller inte. Det medför exempelvis att en anmälan om en gjord uppfinning skall göras till den egna högskolan, och att det är denna som kan besluta om eventuella förvärv av en uppfinning. Det kan tilläggas att den enskilda anställningsmyndigheten ikläder sig rättigheter och Ett ökat nyttiggörande av högskoleforskningen skyldigheter som företrädare för staten. Staten kan givetvis också reglera högskolans verksamhet på ett sådant sätt att uttrycket arbetsgivare får en annan innebörd i nu behandlat avseende. För arbetstagare som inte omfattas av lärarundantaget finns det en skyldighet att underrätta arbetsgivaren om uppfinningar vars utnyttjande faller inom arbetsgivarens verksamhetsområde (se 4 § uppfinnarlagen). Det är endast uppfinningar som är patenterbara i som omfattas av underrättelseskyldigheten (se 1 § uppfin- narlagen). En motsvarande reglering finns i uppfinnaravtalet. Både uppfinnarlagen och uppfinnaravtalet bygger på den förutsättningen att uppfinningens utnyttjande skall falla inom arbetsgivarens verk- samhetsområde och ha viss koppling till anställningen och/eller arbetsuppgifterna för att arbetsgivaren skall kunna göra anspråk på rättigheter till uppfinningen. I motiven till uppfinnarlagen anfördes det att en uppfinning får anses falla inom arbetsgivarens verksamhetsområde när den avser en produkt, vars fabrikation ingår i arbetsgivarens verksamhet, ett sätt att framställa eller ett speciellt hjälpmedel för framställningen av en sådan produkt, eller ett alster eller förfarande, som kan hän- föras till ett område där arbetsgivaren är verksam med tekniskt forsknings- eller konstruktionsarbete (se SOU 1946:21 s. 53). Om arbetsgivaren bedriver helt skilda slag av verksamheter, gäller enligt motiven som en allmän regel att endast det verksam- hetsområde som uppfinnaren är anställd inom skall betraktas som relevant verksamhetsområde vid tillämpning av lagen. För de statliga forskningsinstituten framhölls det exempelvis att uppfin- ningen skulle ha samband med det särskilda institutets egen forsk- ning för att anses falla inom arbetsgivarens verksamhetsområde (se SOU 1946:21). Högskoleuppfinningar som skall omfattas av anmälningsskyldighet Det kan lätt konstateras att det är förenat med vissa svårigheter att göra liknande avgränsningar för högskolan som för andra offentliga arbetsgivare (jfr SOU 1996:70 s. 89). Som tidigare redovisats under avsnitt 3.1 är högskolans övergripande verksamhetsområde utbild- Ett ökat nyttiggörande av högskoleforskningen ning, forskning och samverkan med det omgivande samhället (se 1 kap. 2 § högskolelagen). En sådan verksamhet låter sig inte naturligt delas in i olika grenar på samma sätt som verksamhet som bedrivs av andra myndigheter. Det ligger vidare i sakens natur att ett forskningsinstitut, till skillnad från en högskola, har en avgränsad forskningsuppgift och drivs med andra syften. En utvidgning av högskolans verksamhetsområde, på det sätt som föreslås i avsnitt 5, innebär att högskoleverksamheten även kommer att kunna omfatta kommersiellt utnyttjande och annat nyttiggörande av forskningsresultat som skapats vid högskolan, t.ex. genom förvärv av rättigheter till uppfinningar, patent- licensiering etc. I enlighet med uppfinnarlagens system skulle detta i praktiken kunna innebära att alla patenterbara uppfinningar som görs av anställda lärare omfattades av en anmälningsskyldighet eftersom uppfinningarna på ett eller annat sätt skulle kunna utnyttjas inom den kommersiella delen av högskolans verksam- het. En sådan vidsträckt tolkning skulle dock enligt utredningens mening riskera att leda till en obalans mellan sådana uppfinningar som har en naturlig koppling till arbetsgivarens verksamhet, och som därmed bör anmälas, och sådana uppfinningar som får anses falla utanför verksamheten. Både den orimliga arbetsbördan att ta emot och hantera alla anmälningar, och avsaknaden av realistiska möjligheter att effektivt nyttiggöra samtliga anmälda uppfinningar vid högskolans vitt skilda forskningsområden, talar starkt mot en lösning där kriterierna för anmälningsskyldigheten och tolkningen av dessa är identiska med dem som gäller enligt uppfinnarlagen. Såväl frågan om hur en lämplig avgränsning av verksamhets- område skall göras för högskolan som innebörden av uttrycket utnyttjande leder utredningen till slutsatsen att delvis annorlunda avgränsningskriterier bör väljas vid utformningen av en anmäl- ningsskyldighet för högskoleuppfinningar. Trots de problem som är förenade med att på ett lätt och naturligt sätt avgränsa området för anmälningsskyldigheten vid högskolan utifrån begreppet verksamhetsområde, har utred- ningen kommit fram till att det finns övervägande fördelar med att använda samma begrepp som gäller enligt uppfinnarlagen. Om ett anmälningssystem införs kan det dock inledningsvis ifrågasättas om högskoleväsendets samtliga forskningsområden bör anses utgöra det relevanta verksamhetsområdet för varje enskild forskare. Det förefaller rimligare och mer ändamålsenligt att, i likhet med Ett ökat nyttiggörande av högskoleforskningen vad som anförts om de statliga forskningsinstituten, begränsa anmälningsskyldigheten till den forskning som rent faktiskt bedrivs på den högskola där den aktuella forskaren (uppfinnaren) är verksam. Detta är också den lösning som utredningen har valt. För att anmälningsskyldigheten skall gälla för viss uppfinning skall uppfinningen således höra till något av de forskningsområden som finns företrädda vid den högskola där forskaren är anställd. Eftersom frågan om en uppfinning verkligen går att utnyttja inom högskolans verksamhetsområde eller inte är svår att bedöma och inte riktigt passar in på högskoleverksamheten, har utred- ningen i stället valt att begränsa anmälningsskyldigheten till upp- finningar som kan hänföras till arbetsgivarens verksamhets- område. Med detta avses att endast sådana uppfinningar skall anmälas som det är möjligt att ämnesmässigt koppla till den aktuella högskolans forskning (verksamhetsområde) där forskaren är anställd . Anmälningsskyldigheten enligt uppfinnarlagen avser som nämnts endast uppfinningar som är patenterbara i . Den anmäl- ningsskyldighet som utredningen nu föreslår för lärare och övriga arbetstagare med forskningsuppgifter skall också begränsas till sådana uppfinningar. Med patenterbar avses att uppfinningen skulle kunna resultera i ett giltigt patent. För en lekman kan det naturligt- vis vara svårt att fastställa om en uppfinning är patenterbar eller inte. Det är inte heller tänkt att det skall ske någon grundligare analys av patenterbarheten inför en anmälan, utan sådana uppfin- ningar som arbetstagaren föreställer sig skulle kunna leda till ett patent skall anmälas. I tveksamma fall bör därför alltid en anmälan göras. Känner arbetstagaren till att uppfinningen har utövats helt öppet, och att kravet på nyhet därmed inte kommer att vara upp- fyllt, föreligger ingen anmälningsskyldighet. Arbetstagarens skyldighet att anmäla en uppfinning utan dröjsmål Svårigheterna för en arbetstagare att bedöma patenterbarheten hos en uppfinning finns oberoende av hur snart arbetstagaren skall anmäla uppfinningen till arbetsgivaren och oberoende av om upp- Ett ökat nyttiggörande av högskoleforskningen finnaren arbetar i privat eller offentlig tjänst. En förutsättning för att ett system med anmälan av patenterbara uppfinningar till arbetsgivaren/högskolan riktigt skall fylla funktionen av att främja nyttiggörande av forskningsresultat är att de i anmälnings- och för- värvsprocessen ingående momenten tidsmässigt görs så begränsade som möjligt. Patenträttslig nyhet kan lätt gå förlorad, och ofta är liknande uppfinningar aktuella bland forskare inom samma ämnes- område vid andra svenska högskolor eller vid lärosäten utomlands. Mot den bakgrunden, och genom att anmälningsskyldigheten kan anses utgöra ett åliggande av arbetsrättslig natur, har utred- ningen föreslagit att samma frist för anmälan av patenterbara upp- finningar – utan dröjsmål – skall gälla för arbetstagare vid hög- skolan som för dem som omfattas av bestämmelserna i uppfin- narlagen. Anmälan skall vara skriftlig Det framgår inte närmare av 4 § uppfinnarlagen vad en underrät- telse skall innehålla eller hur den närmare skall vara utformad. Även om bestämmelsen inte föreskriver någon särskild form för under- rättelsen, uttalades det i lagmotiven att en underrättelse lämpligen borde göras skriftligt (se prop. 1949:101 s. 75). Underrättelser om patenterbara uppfinningar görs också nästintill undantagslöst skriftligt. Att så sker ligger både i arbetstagarens och i arbets- givarens intresse, bland annat därför att det blir lättare att avgöra från vilken tidpunkt olika frister för förvärv m.m., skall räknas. Utredningen finner därför goda skäl för att lagfästa denna praxis i samband med en anmälningsskyldighet för högskoleuppfinningar. Krav på skriftlighet vid olika rättshandlingar finns i ett stort antal lagar. Det som skulle tala mot införande av ett sådant krav i de föreslagna bestämmelserna om anmälningsskyldighet är risken för att ett sådant krav skulle hindra elektronisk ingivning av en anmälan. Frågan om elektronisk kommunikation generellt sett kan anses tillgodose kravet på skriftlighet är inte avgjord, och inne- börden av uttryckliga skriftlighetskrav har varit och är fortfarande föremål för diskussion (se bland annat prop. 2001/01:13 s. 36 ff. och SOU 2001:68 s. 90 ff.). Utvecklingen har emellertid alltmer gått i riktning mot att elektronisk kommunika- tion innefattas i kravet på skriftlighet. Utredningen har därför funnit att det krav på skriftlighet som utredningen föreslår för Ett ökat nyttiggörande av högskoleforskningen anmälningar av patenterbara uppfinningar, såväl i uppfinnarlagen som i den föreslagna nya lagen, skall anses tillgodosett genom en anmälan som sker med elektronisk kommunikation. En anmälan skall således kunna göras även genom e-post. Underrättelseskyldigheten anses enligt uppfinnarlagen vara full- gjord när anmälan lämnats till arbetstagarens närmaste över- ordnade. Det är denne som skall vidarebefordra underrättelsen till företagets eller verkets ledning. För högskolornas del blir en ordning analog med uppfinnar- lagens att underrättelse skall lämnas till prefekten. En underrättelse som lämnas till en prefekt får alltså anses som fullgjord (förutsatt att den uppfyller övriga krav som kan ställas på en underrättelse). Det kan givetvis finnas andra personer med administrativt led- ningsansvar vid högskolan som kan vara behöriga att ta emot en underrättelse. Den närmare regleringen av vem som skall ta emot anmälningar om uppfinningar är en fråga för den inre organisa- tionen vid respektive högskola, och utredningen förutsätter att lämpliga föreskrifter utformas av varje högskola. Anmälningsskyldigheten uppkommer så snart en patenterbar upp- finning gjorts. Frågan inställer sig då vilka sanktioner som skulle kunna aktualiseras om en arbetstagare underlåter att anmäla en patenterbar uppfinning eller gör det så sent att alla möjligheter att kommersialisera uppfinningen har gått förlorade. I 4 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207) finns det en reglering om arbetstagares ersättningsskyldighet för skada som vållats i tjänsten. Arbetstagaren är ersättningsskyldig för sådan skada som denne vållat genom fel eller försummelse i tjänsten, i den mån synnerliga skäl föreligger med hänsyn till handlingens beskaffen- het, arbetstagarens ställning, den skadelidandes intresse och övriga omständigheter. Utgångspunkten är att arbetstagare mycket sällan kan bli ersättningsskyldiga för skada som de vållar i tjänsten. Rent teoretiskt kan skadeståndsansvar aktualiseras när arbetstagaren Ett ökat nyttiggörande av högskoleforskningen vållat sin arbetsgivare ren förmögenhetsskada genom fel eller för- sumlighet. För att lagens bestämmelse om ersättningsskyldighet skall bli tillämplig förutsätts det att arbetstagaren vållat skadan uppsåtligt eller genom vårdslöshet och att uppsåtet eller vårdslösheten också kan tillräknas arbetstagaren. Det senare innebär att exempelvis en ung oerfaren arbetstagare, som vållat skada vid hanteringen av en alltför komplicerad arbetsuppgift, inte kan anses ha handlat vare sig uppsåtligt eller försumligt (se t.ex. , Strömbäck, Skades- tåndslagen, 2002 s. 122 ff.). Den skadegörande handlingen skall vidare ha gjorts i tjänsten. Det innebär att den skall ha gjorts i samband med utförande av arbetet eller genom en skadegörande handling på arbetsplatsen eller i visst samband med arbetsupp- gifterna. Kravet på synnerliga skäl innebär i princip en presum- tion för att arbetstagaren skall gå fri från ansvar. Det är inte sannolikt att samtliga förutsättningar för arbets- tagarens skadeståndsskyldighet enligt 4 kap. 1 § skadeståndslagen skulle vara uppfyllda vid underlåtenhet att anmäla patenterbara uppfinningar (eller vid en sen anmälan). Skadeståndsskyldighet med anledning av att arbetstagaren underlåter att anmäla en upp- finning kan rent praktiskt knappast komma i fråga enligt anmäl- ningsalternativet (se avsnitt 7.2), eftersom någon skada rimligen inte skulle uppkomma och än mindre går att påvisa. Inte heller vid övertagandealternativet, där högskolan har en rätt att exklusivt för- värva en uppfinning (se avsnitt 7.3), kan skadeståndsskyldighet tänkas uppkomma annat än i undantagsfall. Det skulle i sådana fall förutsätta att arbetstagaren med uppsåt underlåter att anmäla en uppfinning som arbetsgivaren entydigt har rätt att förvärva och som uppenbart skulle vara möjlig att kommersialisera med fram- gång. Dessa förutsättningar lär mycket sällan vara uppfyllda. Reglerna om skadeståndansvar kan åsidosättas genom såväl kollektivavtal som enskilda anställningsavtal.