sou · GTB3108 · 2006-01-01 00:00:00 — Det är därför angeläget att en reglering av betalningsansvaret vid obehörig användning av kontokort även innehåller tydliga incitament för kontohavaren att hantera kort och kod omsorgsfullt samt att underrätta kortutgivaren när kortet förlorats eller en obehörig person har fått kännedom om koden. Ytterligare en omständighet som bör beaktas i detta samman- hang är intresset av en lättillämpad reglering som innebär en effektiv hantering av ärenden som rör ansvar vid obehörig använd- ning av kontokort. En utgångspunkt bör vara att det stora flertalet sådana ärenden skall kunna lösas snabbt och utan större resursåtgång. Det är också viktigt att regleringen uppfyller högt ställda krav på tydlighet och förutsebarhet. Det bör alltså eftersträvas en väl avvägd helhetslösning som så långt som möjligt tillgodoser dessa intressen. En sådan lösning skulle kunna utformas på olika sätt. Utredningen diskuterar i det följande de centrala frågeställningar som bör beaktas vid den närmare utformningen av bestämmelserna. 8.1.2Grundläggande förutsättningar för ansvar Utredningens bedömning: En kontohavare bör kunna åläggas betalningsansvar för obehöriga transaktioner med ett kontokort endast om sådant betalningsansvar har föreskrivits i avtal. Vid bedömningen av om en kontohavare får åläggas betal- ningsansvar skall vad som sägs om kontohavare även tillämpas när ett kontokort disponeras av annan som enligt avtal med utfärdaren är behörig till detta. Regleringen av kontokort bör endast tillämpas i konsument- förhållanden. I kontoavtalet anges vem som är kontohavare. Detta kan vara en person eller flera. Anger kontoavtalet att fler än en person är kontohavare skall dispositioner som görs av någon av dessa personer anses som behöriga transaktioner. Den grundläggande förutsättningen för att en kontohavare enligt 34 § konsumentkreditlagen skall kunna hållas ansvarig vid obehörig användning av ett kontokort är att ett sådant ansvar föreskrivs i kontoavtalet. Regleringen av obehörig användning av kontokort tar således uteslutande sikte på villkor i kontoavtal som föreskriver ett sådant ansvar. En reglering av kontohavarens ansvar måste dock inte nöd- vändigtvis knytas till villkoren i kontoavtalet. En alternativ lösning skulle kunna vara att regleringen, såsom föreslog, görs tillämplig även i fall då kontoavtalet inte innehåller villkor som föreskriver ett betalningsansvar. Eftersom de flesta kontoavtal i dessa delar har utformats med 34 § konsumentkreditlagen som förebild synes denna fråga sakna praktisk betydelse. Utredningen anser dock att en kontohavare som utgångspunkt inte bör kunna hållas betalningsansvarig vid obehörig användning av kontokort, om inte ett sådant ansvar uttryckligen har föreskrivits i kontoavtalet. Detta överensstämmer med allmänna avtalsrättsliga principer. Regleringen bör, i enlighet med nuvarande lagstiftning, endast tillämpas i konsumentförhållanden. Några tungt vägande skäl att i dessa frågor inskränka avtalsfriheten mellan näringsidkare har inte framkommit. Finns fler än en kontohavare föreskrivs normalt i kontoavtalet att kontohavarna skall ansvara solidariskt för dispositioner av kontot. Möjligheten att föreskriva ett sådant betalningsansvar bör inte inskränkas. föreskrivs i avtal med kortutgivaren att även annan än en kontohavare skall tilldelas ett kort och med detta ha rätt att disponera kontot. Sådana kort brukar benämnas extrakort. Den som får ett extrakort blir inte kontohavare. I likhet med vad som följer av nuvarande lagstiftning skall det vara möjligt att föreskriva att en sådan persons åtgärder med kortet skall ha samma verkan som om en kontohavare själv hade handlat. Det betyder t.ex. att även transaktioner som en sådan person utför skall anses behöriga och att hans eller hennes bristfälliga hantering av kortet kan leda till betalningsansvar för kontohavaren för obehöriga transaktioner. Regleringen av kontokort bör endast omfatta kontokort som har utfärdats på behörigt sätt. Obehöriga transaktioner med ett förfalskat kontokort skall således inte omfattas av regleringen av obehörig användning av kontokort, vare sig transaktionerna skett med användning av kod eller namnteckning. Denna fråga diskuteras närmare i avsnitt 8.1.13. Jämkning av avtalsvillkor eller skadestånd? Regleringen i 34 § konsumentkreditlagen utgörs av jämkningsregler som tar sikte på sådana avtalsvillkor som föreskriver ett enligt lagstiftaren alltför omfattande ansvar för kontohavaren. Avtals- villkor som anger ett betalningsansvar för kontohavaren vid obe- höriga transaktioner skall alltså inte i alla situationer anses oskäliga, trots att kontohavaren inte själv har disponerat sitt konto eller samtyckt till detta. Ett alternativ till denna ordning skulle kunna vara att konto- havarens ansvar i stället regleras genom en bestämmelse om skadestånd. Huvudregeln skulle med en sådan lösning vara att kontohavaren i enlighet med allmänna avtalsrättsliga principer inte blir ansvarig för obehöriga dispositioner, men att kortutgivaren kan hålla kontohavaren skadeståndsansvarig när han eller hon genom oaktsamhet har orsakat skadan. En sådan lösning kunde utformas så att detta skadestånd kan jämkas, med följd att kontohavarens ansvar begränsas beroende på graden av vållande och omständig- heterna i övrigt. Härigenom kunde undvikas att små skillnader i hanteringen av kortet leder till markanta skillnader i ansvar. En lösning av detta slag är dock problematisk av flera skäl. Skulle en regel om skadestånd utformas i enlighet med en allmän oaktsamhetsprincip blev kontohavaren som utgångspunkt betalningsansvarig även i fall då han eller hon inte handlat särskilt vårdslöst. Detta kan svårligen förenas med utgångspunkten att kontokort skall kunna disponeras av alla konsumentgrupper och medföras i praktiskt sett alla sammanhang för olika inköp. Vid tillämpningen skulle vidare uppstå svårlösta frågor om i vilka fall en jämkning bör ske och i vilken utsträckning, vilket skulle minska regleringens förutsebarhet. Utformas bestämmelsen i stället så att skadestånd skall utgå om kontohavaren genom grov oaktsamhet har orsakat skadan uppstår liknande frågeställningar. En generell skadeståndsregel som anger ansvar vid oaktsamhet eller grov oaktsamhet framstår därför som mindre lämplig. Förutsättningarna för skadestånd skulle i stället helt eller delvis kunna anges mer specifikt, t.ex. att kontohavaren blir skadestånds- ansvarig om han eller hon underlåtit att spärra sitt kort. Även med en sådan lösning framstår det som problematiskt att med tillräcklig förutsebarhet precisera ansvaret beroende på graden av vållande. Skulle förutsättningarna för skadeståndsansvar ut- formas så specifikt att det i sak överensstämmer med nuvarande reglering synes några fördelar med en skadeståndsrättslig lösning inte finnas. Sammantaget bedömer utredningen att en skadeståndsrättslig lösning på frågan om kontohavarens ansvar vid obehöriga transak- tioner inte framstår som lämplig när det gäller kontokort. 8.1.3Frivilligt överlämnande av kortet och avslöjande av koden Utredningens förslag och bedömning: En kontohavare bör kunna hållas fullt betalningsansvarig för obehöriga transaktioner som genomförts med ett kontokort, om transaktionerna har kunnat genomföras på grund av att kontohavaren frivilligt överlämnat kortet till annan eller frivilligt uppgett den till kortet hörande koden för annan. Enligt 34 § första stycket 1 konsumentkreditlagen kan en konto- havare bli betalningsskyldig för belopp som påförts kontot genom att ett kontokort har använts av en obehörig person, om kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet har lämnat ifrån sig kortet till någon annan. Det kan av förarbetena till bestämmelsen inte klart utläsas vilka situationer som bestämmelsen är avsedd att omfatta. Vissa gränsdragningsproblem har uppstått i praxis. Enligt utredningens mening synes bestämmelsen främst ta sikte på sådana situationer där kontohavaren ger någon fullmakt – underförstått eller uttryckligt – att disponera ett konto med användning av kortet. Kontohavaren blir ansvarig för sådana transaktioner även om fullmäktigen överskrider sin befogenhet genom att utföra transaktioner i större omfattning än vad fullmaktsgivaren hade begärt. Utanför bestämmelsens tillämpningsområde torde t.ex. falla situationer där kontohavaren på ett säljställe överlämnar kortet för betalning.9 Här föreligger inte något fullmaktsförhållande, utan kortet överlämnas i enlighet med sedvanlig betalningspraxis. Även den situationen att kontohavaren ber någon att hålla en väska som innehåller ett kontokort under uppsikt synes falla 9 Se rättsfallet NJA 1992 s. 263. Inte heller när ett kontokort skickas med en postförsändelse torde ett frivilligt överlämnande i bestämmelsens mening föreligga. I nämnda situationer får kontohavarens handlande i stället prövas enligt bestämmelsen om ansvar vid grov oaktsamhet. Även den situationen att kontohavaren genom våld eller hot om våld tvingas att överlämna kortet torde falla utanför bestämmelsen, eftersom överlämnandet inte har skett frivilligt.10 I samtliga fall kan kontohavaren ändå bli betalningsansvarig, om han eller hon inte underrättar kortutgivaren om förlusten av kortet. Enligt utredningens mening bör en kontohavare liksom kunna hållas fullt betalningsansvarig, om kontohavaren eller någon som enligt kontoavtalet är behörig att disponera kortet frivilligt har överlämnat detta till annan. Det är en rimlig utgångspunkt att var och en primärt ansvarar för de risker som är förknippade med att frivilligt upplåta dispositionsrätten till sitt konto åt annan. Betalningsansvaret bör dock kunna jämkas, om det framstår som uppenbart oskäligt att kontohavaren hålls fullt betalningsansvarig. Den till kortet hörande koden är ofta av stor betydelse för möjligheten att disponera kontot. Får någon annan än kontohavaren kännedom om koden har skyddet mot obehöriga transaktioner allvarligt försämrats. Det är således av största vikt att kontohavaren inte avslöjar denna kod för någon obehörig. Kontohavaren bör därför även kunna hållas fullt betalningsansvarig om han eller hon frivilligt avslöjat den till kortet hörande koden för en obehörig person. Ansvar förutsätter att det finns ett orsakssamband mellan kontohavarens handlande och de obehöriga transaktionerna. Med obehörig användning av kontokort avses enligt den nuvarande bestämmelsen i första hand transaktioner som genom- förs av någon som inte enligt kontoavtalet är behörig att disponera kontot.11 Utredningen anser att begreppet obehöriga transaktioner lagtekniskt bör knytas till förekomsten av samtycke från en kontohavare. Det betyder att en transaktion som annan än en kontohavare utför på uppdrag av en kontohavare skall anses som behörig, så länge fullmäktigen inte överskrider sin befogenhet. Detta torde bättre överensstämma med hur begreppet obehöriga transaktioner används i allmänt språkbruk. 1976/77:123 s. 191. 1976/77:123 s. 190. Utredningens förslag och bedömning: Har kontohavaren genom svek bidragit till att obehöriga transaktioner har kunnat genomföras får han eller hon åläggas fullt betalningsansvar för dessa transaktioner. Enligt 34 § andra stycket konsumentkreditlagen ansvarar konto- havaren alltid för obehöriga transaktioner med ett kontokort, om han eller hon har förfarit svikligt. Vid flertalet fall av svikligt handlande torde fråga vara om transaktioner som genomförts med kontohavarens samtycke och därför är att anse som behöriga, varför den föreslagna regleringen över huvud taget inte blir tillämplig. Någon anledning att inskränka kontohavarens betalningsansvar vid svikligt handlande finns inte. En kontohavare bör kunna hållas fullt ansvarig inte endast när sveket direkt har orsakat de obehöriga transaktionerna, utan även när det på annat sätt har bidragit till dessa. Utredningens förslag och bedömning: Utfärdaren av ett kontokort skall kunna hålla kontohavaren betalningsansvarig för obehöriga transaktioner, om dessa har kunnat genomföras på grund av att kontohavaren handlat grovt oaktsamt. Begreppet grov oaktsamhet skall tillämpas såsom det i allmänhet tillämpas inom svensk civilrätt. Detta innebär att ansvar på grund av grov oaktsamhet skall komma i fråga endast i särskilda undantagsfall. Beloppsmässiga begränsningar av betalningsansvaret vid grov oaktsamhet framgår av avsnitt 8.1.7. Nuvarande bestämmelse och dess tillämpning Enligt 34 § första stycket 2 konsumentkreditlagen kan en konto- havare bli betalningsskyldig för belopp som påförts kontot genom att ett kontokort har använts av en obehörig person, om konto- havaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet genom grov oaktsamhet har förlorat kortet. Under förarbetena till bestämmelsen uttalade föredragande departementschefen bl.a. följande.12 Vid bedömningen av huruvida sådan oaktsamhet föreligger bör beaktas att kontokort i regel är avsedda att lättillgängligt kunna medföras i olika sammanhang, ofta för att användas i stället för pengar vid smärre inköp. Det bör därför krävas mer försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall anses föreligga. Som exempel kan nämnas att kontokortet har lämnats kvar i ficka, väska, fordon, e.d. som inte stått under uppsikt. Förloras kontokort när det förvaras i vederbörandes bostad torde grov oaktsamhet i regel inte böra anses föreligga. har i ett stort antal ärenden prövat om en kontohavare skall anses ha förlorat ett kontokort genom grov oaktsamhet. Nämndens praxis kan mycket schematiskt beskrivas så att vissa situationer typiskt sett har ansetts vara sådana att en kontohavare har förlorat kortet under försvårande omständigheter, medan andra situationer typiskt sett medfört motsatt bedömning. Nämnden har härvid, med hänvisning till nämnda propositionsuttalande, fäst särskilt stor vikt vid huruvida kortet har lämnats utan uppsikt. Härefter har nämnden prövat om omständigheterna i det enskilda fallet varit sådana att avsteg skall göras från normalbedömningen. Nämnden har vidare ansett att lydelsen av 34 § första stycket 2 konsumentkreditlagen inte ger utrymme för att vid aktsamhetsbedömningen beakta hur kort- innehavaren har hanterat den till kortet hörande koden. konstaterade att i sin praxis ställt kravet på grov oaktsamhet lägre än i andra författningar där detta begrepp förekommer.13 En jämförelse med andra författningar skulle enligt Betaltjänstutred- ningen leda till slutsatsen att den grova oaktsamhet som avses i konsumentkreditlagen i själva verket innefattar situationer som i andra delar av lagstiftningen närmast skulle betraktas som enkel oaktsamhet. Det kan enligt samma utredning utgöra en svårighet att i tillämpningen få full förståelse för skillnader i vad som krävs för olika grader av oaktsamhet i olika sammanhang, om skillnaderna i kraven mellan de olika områdena är alltför stora. 1976/77:123 s. 191. 13SOU 1995:69, s. 272, jfr även dir. 2004:10. ansåg att lagstiftningen i bl.a. denna del borde ändras och föreslog en reglering som utgick från att kontohavaren kan hållas ansvarig vid grov oaktsamhet med motsvarande krav som ställs i övriga delar av den svenska rätten på detta rekvisit, samt i viss utsträckning även vid enkel oaktsamhet. Samma bedömning gjordes av , som föreslog att förslag i sak skulle genomföras.14 En särskild fråga är om en aktsamhetsbedömning vid obehörig användning av kontokort även i förekommande fall bör innefatta hanteringen av den till kortet hörande koden. Eftersom det är koden som ofta utgör själva nyckeln till kontot är det av största betydelse att den hanteras omsorgsfullt. Enligt utredningens mening finns det inte något skäl till varför hanteringen av koden inte skall beaktas vid bedömningen av om en kontohavare handlat tillräckligt aktsamt i fall då obehöriga transaktioner har skett med användning av kod. Det torde stå klart för alla att kontokort är stöldbegärliga. I allmänhet har kontohavaren möjligheter att genom vissa försiktig- hetsåtgärder skydda kortet från obehörig åtkomst och på så vis förebygga att kortet stjäls. Kontohavaren har även möjlighet att förebygga att koden avslöjas för utomstående. Det är angeläget att kontohavaren har tydliga incitament att hantera sitt kort – och sin kod – omsorgsfullt. En reglering som tillgodoser dessa krav kan utformas på olika sätt och behöver inte nödvändigtvis innefatta betalningsansvar för kontohavaren vid en viss grad av oaktsamhet. Som kommer att utvecklas i avsnitt 8.1.8 kan en bestämmelse om självrisk också understryka vikten av att kontohavaren hanterar kort och kod omsorgsfullt. Även andra lösningar är tänkbara. Utredningen anser emellertid att en kortutgivare bör kunna föreskriva ett ansvar för kontohavaren beträffande förluster som har orsakats av att han eller hon har handlat med särskilt kvalificerad oaktsamhet. Härigenom ges kortutgivaren en möjlighet att inskärpa vikten av en omsorgsfull hantering av kortet och 14 , Starka konsumenter i en gränslös värld, SOU 2000:29, s. 149 f. En bestämmelse om ansvar vid särskilt allvarlig oaktsamhet kan antas innebära ett tydligt och verkningsfullt incitament för kontohavaren att hantera kort och kod varsamt. Det bör noteras att en kontohavare enligt EG:s rekommendation om transaktioner med elektroniska betalningsmedel kan hållas ansvarig för obehöriga transaktioner, om han eller hon gjort sig skyldig till allvarlig försumlighet (extreme negligence).15 Det framstår inte som lämpligt att i lagtexten närmare precisera i vilka situationer kontohavaren skall anses ha handlat med särskilt allvarlig oaktsamhet. En generell aktsamhetsnorm bör därför användas. Fråga uppstår då vid vilken grad av oaktsamhet som konto- havaren skall kunna hållas ansvarig vid obehöriga transaktioner. Inom civilrätten används traditionellt begreppen oaktsamhet, eller enkel oaktsamhet, och grov oaktsamhet för att ange grader av vårdslöshet vid vilka ansvar skall inträda. Även om tillämpningen av dessa begrepp måste variera något mellan olika rättsområden anger respektive begrepp en förhållandevis generell aktsamhetsnivå. Hanteringen av kontokort kännetecknas av att korten är avsedda att användas på samma sätt som kontanter, men skall vara säkrare än kontanter och skall kunna medföras i olika sammanhang. Detta innebär att kontokort inte bara är särskilt stöldbegärliga utan att de också typiskt sett är mer exponerade än annan stöldbegärlig egendom. Det finns ett starkt samhällsekonomiskt och brotts- förebyggande intresse av att kontanthanteringen minskar till förmån för ökad korthantering. I detta ligger att kontokort utan större risk skall kunna användas av alla kategorier av människor, inklusive personer som har en tendens att vara mer oaktsamma än genomsnittet. Utredningen anser mot denna bakgrund att gränsen för betalningsansvar vid oaktsamhet bör sättas högre än vid enkel oaktsamhet. Frågan blir då vid vilken grad av kvalificerad oaktsam- het som ansvaret bör inträda. Det begrepp som ligger nära till hands att tillämpa är förstås grov oaktsamhet. 15 Kommissionens rekommendation 97/489/EG av om transaktioner med hjälp av elektroniska betalningsmedel med tonvikt på förhållandet mellan utgivare och innehavare (208, s. 52–58). Det är angeläget att begreppet grov oaktsamhet inom civilrätten ges en så enhetlig tillämpning som möjligt. Det bör undvikas att begreppet i vissa sammanhang utsträcks till att omfatta situationer som i andra sammanhang inte skulle betraktas som grov oaktsam- het. Att kraven för vad som skall anses vara grov oaktsamhet i kommersiella avtalsförhållanden kan sättas något lägre än vad som annars är fallet framgår av rättsfallet NJA 1992 s. 130. Här är emellertid fråga om konsumentförhållanden och det kan inte anses föreligga några särskilda omständigheter som motiverar att gränsen mellan oaktsamhet och grov oaktsamhet generellt sätts lägre när det gäller hanteringen av kontokort än i andra sammanhang. Utredningen anser sammantaget att begreppet grov oaktsamhet såsom det i allmänhet tillämpas inom svensk civilrätt anger en rimlig nivå för betalningsansvar vid obehörig användning av kontokort. Med en sådan tillämpning av grov oaktsamhet skulle regleringen av obehörig användning av kontokort komma i bättre samklang med andra bestämmelser i svensk civilrätt där detta begrepp används. Med grov oaktsamhet skall alltså avses sådan hantering av kort och kod som markant avviker från en rimlig aktsamhetsnorm. Slarv och glömska som de flesta under stress eller olyckliga omständig- heter kan göra sig skyldiga till utgör normalt inte grov oaktsamhet. Inte heller utgör allmänt dåligt handlag grov oaktsamhet. Betalningsansvar på grund av grov oaktsamhet bör således komma i fråga endast i särskilda undantagsfall. Det förhållandet att begreppet grov oaktsamhet redan före- kommer i den nuvarande bestämmelsen i 34 § första stycket 2 konsumentkreditlagen och att denna bestämmelse gett upphov till en omfattande nämndspraxis torde inte utgöra något hinder mot att i den föreslagna bestämmelsen ge begreppet ett delvis annat innehåll. Aktsamhetsbedömningen enligt den föreslagna bestäm- melsen tar nämligen i hög grad sikte på andra förhållanden än den nuvarande, bl.a. skall en helhetsbedömning av hanteringen av kortet och den personliga koden göras. Vidare bör beaktas att det inte föreligger något prejudikat beträffande tolkningen av be- greppet grov oaktsamhet i 34 § konsumentkreditlagen. Utredningens förslag och bedömning: Utfärdaren av ett kontokort skall kunna hålla kontohavaren betalningsansvarig för obehöriga transaktioner, om dessa har kunnat genomföras på grund av att kontohavaren underlåtit att underrätta utfärdaren efter att ha insett eller haft skälig anledning att anta att ett kontokort har förlorats eller annan har fått kännedom om en kod. Beloppsmässiga begränsningar av betalningsansvaret vid underlåtenhet att spärranmäla kort eller kod framgår av avsnitt 8.1.7. Enligt 34 § första stycket 3 konsumentkreditlagen kan en konto- havare bli obegränsat betalningsskyldig för belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort använts av en obehörig person, om kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontokortet har förlorat besittningen av kortet och inte efter upptäckten anmält förlusten hos kreditgivaren. Det är angeläget att en kontohavare har tydliga incitament att vid förlust av ett kontokort underrätta kortutgivaren om för- lusten, så att kortet kan spärras. Härigenom kan antalet obehöriga transaktioner minimeras. En kortutgivare bör därför ha möjlighet att föreskriva betalningsansvar för kontohavaren vid underlåtenhet att spärranmäla ett förlorat kort. Den nuvarande bestämmelsen i 34 § konsumentkreditlagen har tillämpats så att kontohavarens underlåtenhet att spärr- anmäla ett förlorat kort medför betalningsskyldighet endast för transaktioner som skett efter det att spärranmälan borde ha gjorts.16 Hade de obehöriga transaktionerna inte kunnat förhindras genom en i rätt tid gjord spärranmälan skall kontohavaren alltså inte vara ansvarig för dessa. Denna ordning synes vara väl förenlig med bestämmelsens syfte, varför skäl saknas att föreskriva en 16 , ärende nr 1999-2023, se avsnitt 5.2.1. Principen bör dock tydliggöras i lagtexten genom att det där anges att betalningsansvar endast kan komma i fråga om de obehöriga transaktionerna kunnat genomföras på grund av underlåtenheten att spärra kortet. Betalnings- ansvar bör alltså förutsätta att det föreligger ett orsakssamband mellan underlåtenheten att i rätt tid spärranmäla och de obehöriga transaktionerna. I tillägg till skyldigheten att anmäla förlusten av kortet anser utredningen att kontohavaren även skall underrätta kortutgivaren om en obehörig person har fått kännedom om den till kortet hörande koden. Det förhållandet att en obehörig person har fått kännedom om koden innebär att kontokortet mycket lätt kan användas för obehöriga transaktioner.