sou · GTB386 · 2006-01-01 00:00:00 — Enligt samma bestämmelse får svensk domstol aldrig döma ut en påföljd som är strängare än det svåraste straff som föreskrivs för brottet enligt lagen på gärningsorten. För trafikförseelser som begåtts utomlands och som kan lagföras av svensk domstol finns närmare bestämmelser lag. Där nämns först och främst brott mot trafikbrottslagen (1 § lag). Straffstadgandena i trafikförordningen, 36 § trafikskadelagen, körkortslagen, fordonslagen och fordonsförordningen, lagen och förordningen om vägtrafikregister och andra författningar som räknas upp i lagens 2 § är också tillämpliga i fråga om gärningar som begåtts utomlands. Straffbestämmelserna i 14 kap. TrF om överskridande av högsta tillåtna hastighet kan således även tillämpas vid hastighetsöverträdelser som begås utomlands. Därutöver kan penningböter ådömas för vissa trafikförseelser som begås i , , eller och som även utgör överträdelser av motsvarande föreskrifter på gärningsorten, Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter bl.a. i fråga om förbud mot framförande av motorfordon utan före- skriven trafikförsäkring, skyldighet att följa polismans anvisningar i trafiken, fordons hastighet, förkörsrätt och fordons belysning (3 §). Genom kungörelse (1972:477) om tillämpning av 3 § lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands har förordnats att dessa bestämmelser även är tillämpliga avseende gärningar som begås i utomnordisk stat som har tillträtt trafik- brottskonventionen, dvs. Såle- des har svensk domstol även i dessa fall möjlighet att lagföra hastighetsöverträdelser. 4.2.1Allmänt om avgifter på trafikområdet Administrativa sanktionsavgifter är inte särskilt vanliga i trafiklag- stiftningen. I några fall där överträdelser av olika bestämmelser har varit särskilt frekventa och kostsamma att lagföra, har det ansetts nödvändigt att införa sanktionsavgifter främst av effektivitetsskäl. Det viktigaste exemplet är den felparkeringsavgift som utgår vid överträdelser av flertalet regler om stannande och parkering i 3 kap. TrF. Ett annat exempel är överlastavgift, som utgår vid över- trädelser av bestämmelserna i 4 kap. TrF om fordons bruttovikt m.m. Den sistnämnda avgiften har motiverats främst av företags- ekonomiska hänsyn. Som tidigare framgått är avgiftssystemet schabloniserat såtillvida att någon närmare prövning av omständigheterna kring överträdel- sen och den felande personens insikt om sitt handlande inte görs. Om förutsättningar föreligger rent objektivt, utgår i stället en på förhand fastställd avgift för överträdelsen i fråga. Ansvaret är med andra ord strikt. Undantag brukar kunna ske om det på något sätt skulle anses vara oskäligt att påföra avgiften. Något hinder mot att juridiska personer påförs avgift finns inte. Med undantag av de av- gifter som utgår på grund av flyttning av fordon har den enskilde rätt att begära en överprövning av beslutet om påförande av avgift i domstol, antingen vid allmän domstol (felparkeringsavgifter) eller vid förvaltningsdomstol (överlastavgifter). I avsnittet redogörs även för den kontrollavgift som en mark- ägare har rätt att ta ut vid olovlig parkering på tomtmark som inte omfattas av den offentligrättsliga regleringen samt för den avgift Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter som utgår vid flyttning av fordon. Det bör emellertid understrykas att dessa avgifter inte utgör sanktionsavgifter i egentlig mening. 4.2.2Parkeringsförseelser som omfattas av offentligrättslig reglering Bakgrund till de nuvarande reglerna I 69–74 §§ VTK fanns tidigare reglerna om stannande och parkering. Bestämmelserna var i huvudsak överensstämmande med de nuvarande reglerna i 3 kap. 47–55 §§ TrF. Bestämmelserna i vägtrafikkungörelsen innehöll en allmän regel om att fordon inte fick stannas eller parkeras på en sådan plats eller på ett sådant sätt att fara uppstod eller trafiken onödigt hindrades. I ett särskilt stadgande räknades vissa konkreta fall upp när stannande eller parkering inte fick ske, t.ex. på eller nära övergångsställe eller väg- korsning. För överträdelse av bestämmelserna kunde i första hand föraren göras straffrättsligt ansvarig (164 § VTK). När det inte kunde utredas vem som kört ett fordon, gällde emellertid ett subsi- diärt ansvar för fordonets registrerade ägare, om inte omständig- heterna gjorde det sannolikt att fordonet hade frånhänts ägaren genom brott. Överträdelser av reglerna om stannande och parkering handlades i första hand av polismyndigheten genom föreläggande om parkeringsbot. Om boten inte betalades , hade åklagare möjlig- het att väcka åtal vid tingsrätten enligt allmänna straffprocessuella regler. Under vissa förutsättningar fanns även möjlighet att utfärda ordningsbot och strafföreläggande. Särskilt om det subsidiära ägaransvaret Regeln om ett subsidiärt straffansvar för fordonsägaren infördes i dåvarande vägtrafikförordningen (föregångare till vägtrafik- kungörelsen). Frågan om ägaransvar för parkeringsförseelser behandlades emellertid redan i den utredning som låg till grund lagstiftning om parkeringsbot. Utredningsmannen konsta- terade att tendensen i svensk strafflagstiftning var att i så stor utsträckning som möjligt begränsa regler om ägar- och hus- bondeansvar. Att utvidga reglerna om ägaransvar i vägtrafikförord- ningen ansågs inte kunna komma i fråga utan tungt vägande skäl. Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter Utredningen avvisade därför tanken på att införa ett ägaransvar vid felparkering. Frågan berördes inte heller i förslaget till lag om parkeringsbot (prop. tog upp frågan om ägaransvar för parkeringsförseelser i det betänkande som föregick ändringarna i vägtrafikförordningen (SOU 1968:18, s. 340 f.). Av samma skäl som angetts utredning förordade inte heller kommittén något straffrättsligt ägaransvar för felparkering. föreslog i stället att överträdelser av lokala parkerings- föreskrifter om begränsning av uppställningstid eller om särskilda villkor för rätt att parkera på gatumark och tomtmark skulle avkriminaliseras. De skulle i stället ersättas med en civilrättslig kontrollavgift. För betalning av avgiften skulle fordonsägaren ansvara tillsammans med föraren. För att åstadkomma ett snabbt och enkelt system, föreslogs att ägaransvaret skulle åvila bägge i de fall där den faktiske och den registrerade ägaren inte var samma person. Överträdelser av regler om parkeringsförbud och förbud mot att stanna borde enligt kommittén även fortsättningsvis vara straffsanktionerade, i syfte att tillgodose säkerheten och framkom- ligheten i trafiken. Regeringen beslutade att införa ett subsidiärt ägaransvar för överträdelser av regler som kunde beivras med parkeringsbot i vägtrafikförordningen, dvs. både allmänna regler om stannande och parkering och lokala parkeringsföreskrifter. I förarbetena uttalade departementschefen att ett strikt ägaransvar skulle föra långt från principen att straff bör drabba den som begått gärningen eller med- verkat till den (prop. 1969:140, s. 34 f.). Ett subsidiärt ägaransvar kunde emellertid godtas med hänsyn till att detta sannolikt skulle leda till ökad betalningsfrekvens i fråga om parkeringsbot. Ägar- ansvaret borde enligt departementschefen drabba den faktiske och inte den registrerade fordonsägaren. Anledningen till det uppgavs vara att bilregistret i hög grad var missvisande. Frågan om ansvar för den registrerade ägaren kunde enligt departementschefen emellertid komma i ett annat läge när bilregistret hade förbättrats. Införandet av ett strikt ansvar för parkeringsförseelser I den promemoria som låg till grund för förslaget till lag om fel- parkeringsavgift konstaterades att det även med reglerna om subsidiärt ägaransvar var mycket svårt och kostsamt att beivra Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter parkeringsförseelser i storstäderna och att detta i sin tur hade en negativ påverkan på allmänhetens vilja att följa parkeringsbestäm- melserna (Ds K 1973:6, s. 25 f. och s. 47 f.). Det mest effektiva sättet att uppnå bättre efterlevnad av dem ansågs vara att införa ett strikt ägaransvar för den registrerade fordonsägaren. Enligt pro- memorian är det också oftast ägaren eller en närstående person till denne som kör en bil. Genom tillkomsten av det nya bilregistret (numera vägtrafikregistret) ansågs också finnas bättre förutsätt- ningar att låta ansvaret i princip riktas mot den registrerade ägaren. I promemorian framhölls att parkeringsförseelserna som sådana ofta är ostridiga, att allmänheten inte uppfattar dem som brott i egentlig mening och att de inte heller har någon betydelse för kör- kortsinnehavet. Det föreslogs därför att sanktionen skulle utformas som en avgift som inte har straffrättslig karaktär. Därigenom kunde inte heller resas några principiella invändningar mot en regressrätt för en ägare som påförts avgift gentemot den person som fått disponera över fordonet. I den efterföljande propositionen underströks behovet av att effektivisera systemet för beivrande av parkeringsförseelser och kommitténs förslag om införande av ett strikt ägaransvar för dessa förordades av departementschefen (prop. 1975/76:106, s. 30 f.). Arbetet ledde till att lagen om fel- parkeringsavgift infördes. Lagen och förordningen om felparkeringsavgift Genom lagen om felparkeringsavgift infördes en avgiftssanktion i stället för straff beträffande överträdelser av vägtrafikkungörelsens regler om stannande och parkering. Dessa regler återfinns numera främst i 3 kap. 47–55 §§ TrF (se nedan). Enligt lagen om fel- parkeringsavgift är den som överträder dessa regler skyldig att be- tala felparkeringsavgift (lagens 2 §). Fordonets ägare ansvarar emellertid för att avgiften betalas (4 §). Som ägare anses den som vid tiden för överträdelsen är antecknad som fordonets ägare i väg- trafikregistret m.m. eller motsvarande utländska register. Ägarens betalningsansvar är strikt. Ägaren ansvarar emellertid inte om omständigheterna gör det sannolikt att fordonet frånhänts honom eller henne genom brott. Någon uttrycklig regel om att befrielse från avgift kan ske finns inte i övrigt. I rättspraxis har fel- parkeringsavgift emellertid undanröjts genom en analogisk tillämp- ning av de allmänna straffrättsliga ansvarsfrihetsgrunderna i SOU 2005:86 Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter 24 kap. BrB, framför allt bestämmelsen om nöd (RH 50:80, RH 1986:157 och RH 1988:112). Polisman eller parkeringsvakt meddelar parkeringsanmärkning. De kan underlåta att göra detta om överträdelsen med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydlig (5 § lagen om felparkeringsavgift och 4 kap. 6 § polisförordningen [1998:1558]). Om fordonets förare eller ägare anser att parkeringsanmärk- ningen är felaktig, kan han eller hon ansöka om rättelse hos polis- myndigheten. Ägaren kan också skriftligen anmäla att han eller hon bestrider betalningsansvar. beslut i ett sådant ärende får överklagas till tingsrätten. Vid handläggningen där gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden. Det innebär att förfarandet i princip är skriftligt. Sammanträde skall emellertid hållas om det begärs av en enskild part. Vidare har parten rätt att ta del av de uppgifter av betydelse som tillförs av någon annan än parten själv och skall även beredas tillfälle att yttra sig över dessa innan ärendet avgörs. För att hovrätten skall ta upp tingsrättens beslut till pröv- ning, krävs prövningstillstånd. Parkeringsanmärkning skall inte meddelas om det väcks åtal eller utfärdas strafföreläggande för en gärning som omfattas av parkeringsförseelsen (t.ex. vårdslöshet i trafik). kan begära indrivning av fordringen enligt lagen (1993:891) om indriv- ning av statliga fordringar m.m. Det innebär att fordringen behandlas som ett allmänt mål hos kronofogdemyndigheten, vilket får konsekvenser bl.a. i fråga om företrädesrätt vid utmätning av lön. Vidare får verkställighet ske oavsett om beslutet har vunnit laga kraft. I 1 § förordningen (1976:1128) om felparkeringsavgift anges lagens tillämpningsområde genom en hänvisning till reglerna om stannande och parkering i 3 kap. 47–55 §§ TrF, lokala trafikföre- skrifter och andra föreskrifter som får meddelas i detta hänseende. Lagen omfattar med andra ord parkering som på ett eller annat sätt sker i strid med offentligrättsliga föreskrifter, oavsett vem som äger marken i fråga (kommun, privatperson m.m.). Felparkeringsavgift får bl.a. beslutas om fordon stannas eller parkeras på sådant sätt att fara uppstår eller trafiken onödigtvis hindras eller störs eller om vägmärken och trafiksignaler skyms. Sådan avgift får också med- delas vid parkering eller stannande på eller innan övergångsställe och vägkorsning, på cykelbanor och liknande. Som tidigare fram- gått, är reglerna om parkering på motorväg och de åtgärder som föraren måste vidta när ett fordon parkeras eller stannas fort- Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter farande straffsanktionerade enligt trafikförordningen (se avsnitt 4.1.1). 4.2.3Parkeringsförseelser som inte omfattas av offentligrättslig reglering För parkering på tomtmark som ägaren kan förfoga över genom privaträttsliga avtal och som inte omfattas av lokala trafikföre- skrifter m.m., saknades länge direkta bestämmelser. I stället ut- vecklades en relativt fast praxis som byggde på följande resone- mang. Genom parkeringen träffas ett avtal mellan markägaren och den som parkerar med de villkor som brukar tillkännages vid infarten till parkeringen. Om en bilförare åsidosätter dessa, anses han eller hon ha accepterat att betala en extra avgift till markägaren. Avgiften, som i princip var ett på förhand fastställt skadestånd eller avtalsvite, kallades kontrollavgift. På grund av avtalskonstruktio- nens utformning kunde kontrollavgift bara tas ut av föraren. Införandet av ett ägaransvar vid parkeringsförseelser på tomt- mark skedde med lagen om felparkeringsavgift som förebild (prop. 1983/84:104, s. 54 f. och s. 70 f.). De argument som framfördes för en sådan ansvarskonstruktion var att bilföraren och bilägaren vanligtvis är samma person – eller att det är en närstående person till ägaren som kör bilen – och att ägaren kan bestämma vem som får använda fordonet. Några principiella invändningar mot att ålägga ägaren betalningsansvar kunde därför inte anföras, särskilt som ett strikt ägaransvar redan gäller för överträdelser som om- fattas av offentligrättslig reglering. Olovlig parkering i strid med förbud eller villkor som markägare har beslutat regleras i lagen (1984:318) om kontrollavgift vid olovlig parkering. Bestämmelserna gäller parkering på tomtmark som inte omfattas av offentligrättsliga parkeringsföreskrifter, under förutsättning att villkoren för parkering har märkts ut med vägmärken. För sådan olovlig parkering utgår en civilrättslig kontrollavgift. Fordonets förare och den som vid tiden för parkeringen var registrerad som ägare i vägtrafikregistret m.m. eller motsvarande utländska register ansvarar solidariskt för att kontrollavgiften betalas (7 §). Ägaren ansvarar emellertid inte om omständigheterna gör det sannolikt att fordonet frånhänts honom eller henne genom brott. Om det med hänsyn till omständigheterna i samband med Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter den olovliga parkeringen skulle framstå som uppenbart oskäligt att ta ut kontrollavgift, får avgiften inte tas ut. En sådan situation kan enligt förarbetena föreligga när föraren har blivit fördröjd eller för- hindrad att hämta sitt fordon på grund av sjukdom eller olycks- händelse (prop. 1983/84:104, s. 70). Om avgiften inte betalas efter påminnelse, har markägaren möjlighet att väcka talan vid tingsrätt enligt regler för tvistemålsprocessen. Till skillnad från felparkerings- avgiften, handläggs kontrollavgiften som ett enskilt mål hos kronofogdemyndigheten. Det innebär att den inte kan drivas in utan föregående dom. Det bör tilläggas att det pågår en översyn av bestämmelserna inom parkeringsområdet. Utred- ningsuppdraget omfattar både den offentligrättsliga och den civil- rättsliga parkeringen (dir. 2004:174). Som tidigare framgått, finns straffbestämmelser som riktar sig mot förare och fordonsägare som bryter mot vissa regler i 4 kap. TrF om maximilast för fordon, fordons bruttovikt, axel-, trippelaxel- eller boggitryck och liknande föreskrifter. Straffbestämmelserna har motiverats främst av trafiksäkerhetsskäl (för tungt lastade fordon har exempelvis längre bromssträcka) och för undvikande av alltför tung belastning på vägnätet. Att fordonsägaren ådöms straffansvar för överträdelser av de nämnda reglerna utgör inte något hinder mot att denne även påförs en avgift för samma för- seelse enligt lagen om överlastavgift. Avsikten med att införa ett avgiftssystem var en annan, nämligen att neutralisera de vinster som uppkommer för fordonsägarna genom överträdelser av reglerna om vägars och fordons belastning (se prop. 1972:81, s. 66 f., Utredningen rörande företagsstrukturen inom den yrkesmässiga trafiken, SOU 1971:34, och bet. TU 1972:13). Syftet var således att minska den trafikpolitiska snedvridning av konkurrensförhållandena i transportbranschen som överlaster leder till och att motverka fordonsägarnas vinst- motiv. Det var därför nödvändigt att införa ett avgiftssystem parallellt med straffbestämmelserna. Mot den bakgrunden ansågs det också vara möjligt att bestämma avgiften schablonmässigt. Överlastavgift påförs ägaren till motordrivet fordon och, i fråga om släpvagn, till det fordon som släpvagnen dras av (7 § lagen om Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter Avgiften påförs om fordonet framförs på väg med högre axel-, boggi- eller trippelboggitryck eller högre bruttovikt än som är tillåtet för fordonet eller vägen. Som ägare anses även den som innehar ett fordon på grund av kreditköp med förbehåll om återtaganderätt eller med nyttjanderätt för bestämd tid om eller i annat fall innehar ett fordon med nyttjanderätt och dessutom har befogenhet att bestämma om förare eller anlitar annan förare än ägaren har utsett (jfr 14 kap. TrF). Om någon brukar annans fordon utan lov, påförs i stället brukaren överlast- avgiften. Vid upprepade överträdelser av bestämmelserna utgår en förhöjd avgift (5 §). Överlastavgift får sättas ner eller efterges om särskilda om- ständigheter föreligger (8 §). I rättspraxis har ställts höga krav på fordonsägaren för att detta skall kunna ske (RÅ 1991 ref. 81 och RÅ 1992 ref. 93). Enligt Regeringsrätten krävs i ett sådant fall att det bör framstå som klart att fordonsägaren har vidtagit de åtgärder som rimligen kan begäras av honom eller henne för att undvika överlast. Utrymmet för att sätta ner eller efterge avgiften är med andra ord begränsat. Överlastavgift beslutas av . Överklagande får ske hos allmän förvaltningsdomstol, dvs. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. har polisman möjlighet att påföra utomnordiska medborgare över- lastavgift och besluta om att förskott på avgiften skall betalas direkt i samband med att fordonet kontrolleras (se även avsnitt 5.6.4). 4.2.5Avgift vid flyttning av fordon Enligt lagen (1982:129) och förordningen (1982:198) om flyttning av fordon i vissa fall får ett fordon flyttas om det är uppställt i strid med angivna föreskrifter om stannande och parkering, bl.a. i kollektivkörfält och på gång- eller cykelbana. Ett fordon får också flyttas i en del andra fall, om det är uppställt i strid med föreskrifter om stannande eller parkering och fordonet exempelvis är belagt med körförbud eller om trafikförsäkring saknas. Ägaren av ett fordon som flyttats med stöd av lagen är skyldig att ersätta kostnaden för flyttningen och övriga åtgärder som vid- tagits med stöd av lagen (7 §). Om fordonet innehas på grund av kreditköp med förbehåll om återtaganderätt eller med nyttjanderätt Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter för bestämd tid om , gäller ägarens skyldigheter i stället innehavaren. Ersättningsskyldighet föreligger inte om ägaren gör sannolikt att fordonet frånhänts honom eller henne genom brott. Beslut om att flytta fordon meddelas och verkställs i första hand av polismyndigheten. Beslut som har fattats enligt lagen eller före- skrifter som meddelats med stöd av lagen får inte överklagas (10 §). Detta hindrar emellertid inte att talan om skadestånd väcks mot stat eller kommun för fel eller försumlighet vid myndighetsut- övning enligt reglerna i 3 kap. 2 § SkL (se NJA 1980 s. 676, som gällde lagen om flyttning av fordon i dess äldre lydelse, och JK:s beslut i ärende Dnr 3351-04-40). I 5 kap. körkortslagen finns regler om körkortsingripande (reglerna gäller även körkortstillstånd). Med detta avses återkallelse av kör- kort eller varning (5 kap. 1 §). Återkallelse innebär att körkorts- havaren mister den förarbehörighet som körkortet ger honom eller henne. För att körkortsingripande skall kunna beslutas med anled- ning av brott, krävs att det finns en lagakraftvunnen dom, ett god- känt strafföreläggande eller föreläggande om ordningsbot eller ett beslut om åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. RB eller annan författ- ning (se avsnitt 3.1). Med svensk dom jämställs även brottmålsdom eller annat likvärdigt avgörande som har meddelats av utländsk domstol eller myndighet. Reglerna är inte subsidiära, utan avsedda att tillämpas parallellt med relevanta delar av de straffbestämmelser som beskrivits ovan. Bestämmelserna utgör därmed ett komple- ment till den straffrättsliga regleringen vid allvarliga trafiköver- trädelser. Det bör nämnas att det i flera olika sammanhang gjorts bedöm- ningen att de svenska reglerna om körkortsåterkallelse utgör straff och att de således omfattas av art. 6 EKMR, i vart fall om åter- kallelse sker på grund av brott mot trafikreglerna (, s. 149 och Utredningen om körkortsingripanden, SOU 2000:26, s. 133 f., jfr även RÅ 2000 ref. 65). har nämligen uttalat att en sanktion som består i indragning av körkort för på grund av att körkortshavaren har begått vissa trafikförseelser bör betraktas som tilläggsstraff i konventionsrättslig mening (se Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter , s. 149, med hänvisning till dom i målet Malige mot ). En provisorisk, omedelbar indragning av körkort med giltighet för i avvaktan på fortsatt prövning faller enligt emellertid utanför tillämpningsområdet för art. 6. Det svenska regelverket för körkortsingripande är föremål för prövning i . 4.3.2Återkallelse av körkort och varning Reglerna om körkortsingripande skall ses mot bakgrund av det all- männa kravet på att körkortstillstånd och körkort skall utfärdas till personer som anses lämpliga som förare av körkortspliktiga fordon (3 kap. 2–5 §§ körkortslagen). Vid bedömningen av om kör- kortstillstånd skall meddelas är det av betydelse om sökanden kan antas komma att respektera trafikreglerna och visa hänsyn, om- döme och ansvar i trafiken. Vidare måste sökanden vid avläggande av förarprov för körkort uppvisa det beteende som bör krävas från trafiksäkerhetssynpunkt. På motsvarande sätt gäller att de förare som uppvisar olika former av trafikfarligt beteende inte anses vara lämpliga att inneha körkort och därmed inte heller att köra de fordon som körkortet ger behörighet för. Grunderna för körkortsåterkallelse räknas upp i 5 kap. 3 § kör- kortslagen. Flera av dem består i att körkortsinnehavaren på grund av personliga förhållanden anses utgöra en säkerhetsrisk i trafiken och därför inte bör inneha körkort (sjukdom, skada m.m.). Dessa behandlas inte närmare här. Övriga grunder hänför sig till över- trädelser av olika trafikregler som anses vara särskilt allvarliga från trafiksäkerhetssynpunkt (jfr prop. 1997/98:124, s. 39). Körkort kan återkallas på grund av grov vårdslöshet i trafik, rattfylleri och s.k. smitning (1–2 p). Vid rattfylleri på grund av alkoholförtäring kan körkortet i stället återkallas villkorligt under vissa förutsättningar som närmare anges i lagen (1998:489) om för- söksverksamhet med villkorlig körkortsåterkallelse (5 kap. 12 §, se även nedan).