sou · GTB320 · 2006-01-01 00:00:00 — I paragrafen har förts in ett nytt andra stycke med en hänvisning till bestämmelserna i lagen om åtgärder mot vissa uppringnings- program. 5 kap. 3 och 4 §§ Ändringarna innebär att bestämmelserna om spärrning av vissa samtal eller nummer i 5 kap. 3 § första stycket och spärrning vid övre kreditgräns i 5 kap. 4 § första stycket 1 och tredje stycket upphävs. Bestämmelserna ersätts med de i det följande diskuterade bestämmelserna i 5 kap. 7 § första stycket 8 och 9 samt 7 a § EkomL. Övriga ändringar är av redaktionell art. 5 kap. 7 § I första stycket punkt 8 har förts in en bestämmelse som anger att den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig telefonitjänst skall på begäran av en abonnent spärra vissa typer av utgående samtal eller nummer. Bestämmelsen riktar sig således till alla operatörer som tillhandahåller abonnenter en allmänt tillgänglig telefonitjänst. Bestämmelsen motsvaras närmast av 5 kap. 3 § första stycket i den nuvarande lagen. Av 5 kap. 7 § tredje stycket EkomL framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om på vilket sätt skyldigheterna skall fullgöras. För att möjligheten att spärra abonnemanget skall utgöra ett rimligt alternativ för abonnenten måste denne kunna ringa enstaka samtal till spärrade nummer genom användning av en säkerhetskod eller genom uppringning av telefonist. Abonnenten måste också kunna upphäva spärrningen när denne så önskar. Spärrning bör kunna omfatta endast visa typer av nummer, t.ex. nummer som föregås av det internationella prefixet eller betalnummer. I den mån det är tekniskt möjligt bör abonnenten kunna undanta ett begränsat antal utlandsnummer som denne Det är också rimligt att utlandssamtal med låg minuttaxa kan undantas från spärrningen, så att abonnenten utan spärrning kan ringa ett stort antal länder med omfattande telefontrafik från som denne är skyddad mot uppringning av dyrare utlandsnummer. Enligt första stycket punkt 9 skall den som tillhandahåller en allmänt tillgänglig telefonitjänst avbryta tjänsten, om fordran mot abonnenten överstiger ett belopp som är angivet på förhand av abonnenten och abonnenten inte begär att tjänsten ändå skall tillhandahållas. Bestämmelsen motsvaras närmast av 5 kap. 4 § första stycket 1 i den nuvarande lagen. Även när det gäller denna skyldighet bör närmare föreskrifter i huvudsak meddelas med stöd av bemyndigandet i 5 kap. 7 § tredje stycket EkomL. Spärrning som sker vid överskridande av en kreditgräns måste i likhet med annan spärrning kunna avbrytas av abonnenten, t.ex. med användning av en säkerhetskod eller genom uppringning av telefonist. Uppdatering av det belopp som ligger till grund för spärrningen måste naturligtvis ske kontinuerligt. I allmänhet kan denna uppdatering ske , men beträffande vissa typer av samtal kan uppdateringen ta länge tid. Detta gäller t.ex. mobilsamtal till och från utlandet. I paragrafens tredje stycke finns det nämnda bemyndigandet för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om skyldigheter jämte undantag från skyldig- heterna. Styckets lydelse har ändrats så att det tydligt framgår att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer inte beträffande spärrning får meddela undantag beträffande den operatör som har ålagts att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster. Härigenom säkerställs att regleringen inte kommer att strida mot USO-direktivet. 5 kap. 7 a § Enligt första stycket skall en operatör tillhandahålla spärrning av vissa samtal eller nummer avgiftsfritt. Beträffande en operatör som har ålagts att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster finns motsvarande bestämmelse i 5 kap. 3 § första stycket EkomL. Operatören skall dock ha möjlighet att ta betalt för tjänsten, om abonnenten mer än en gång begär att samtal eller nummer skall spärras av operatören. Att en abonnent helt eller delvis begär att en spärr upphävs eller själv med användning av en säkerhetskod spärrar nummer skall alltså inte vara förknippat med en kostnad. Bestämmelsen syftar till att skydda operatörer mot kostnader till följd av missbruk av möjligheten att avgiftsfritt spärra samtal eller nummer. Av andra stycket följer att en operatör skall tillhandahålla spärrning vid överskridande av en kreditgräns avgiftsfritt eller mot en ersättning som inte överstiger operatörens faktiska kostnader för åtgärden. Beträffande en operatör som har ålagts att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster finns en bestämmelse i 5 kap. 4 § första stycket 1 EkomL som anger att en sådan tjänst skall tillhandahållas kostnadsfritt. Enligt tredje stycket skall en abonnent i samband med att avtal träffas om tillhandahållande av allmänt tillgängliga telefonitjänster informeras om sin rätt till spärrning av vissa samtal eller nummer och vid överskridande av kreditgräns. Abonnenten skall när det gäller spärrning vid överskridande av kreditgräns ha rätt att under löpande avtalsperiod kostnadsfritt ändra angivet belopp. Att tjänsten avbryts skall inte hindra abonnenten från att ringa nödsamtal eller andra avgiftsfria nummer. Bestämmelsen överensstämmer såvitt gäller spärrning vid överskridande av kreditgräns med den nuvarande bestämmelsen i 5 kap. 4 § tredje stycket EkomL. Obehörig användning av kontokort samt konsumentskydd vid s.k. modemkapning Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare skall göra en översyn av bestämmelserna i 34 § konsumentkreditlagen (1992:830) om en kontohavares betalnings- ansvar för obehöriganvändning av kontokort. Översynen skall särskilt ta sikte på de regler som gäller kontohavarens betalningsansvar när han eller hon har förlorat kortet. Inriktningen skall vara att komma till rätta med de problem som har visats föreligga med de nuvarande bestämmelserna och deras tillämpning, bl.a. när det gäller att bestämma gränserna i praktiken för när ansvar skall inträda. Till synes små skillnader i hanteringen av själva kortet leder där till olika utgångar som kan ha stora ekonomiska konsekvenser för kontohavaren. En utgångs- punkt är att det vid bedömningen av ansvaret skall vara möjligt att ta hänsyn till hanteringen av såväl kortet som den personliga koden. Utredaren skall överväga om det även i övrigt finns ett behov av att ändra eller förtydliga gällande bestämmelser. En särskild fråga är om det behövs ansvarsregler även för andra fall än de då kontohavaren har förlorat kortet, exempelvis då en obehörig användning har möjliggjorts genom att kortnumret lämnats ut vid ett distansavtal. Vid sidan av det uppdrag som avser betalningsansvar för obehörig användning av kontokort skall utredaren överväga om det behövs någon förstärkning av konsumentskyddet vid uppkoppling mot Internet, då omkoppling till ett dyrare nummer skett utan abonnentens godkännande (s.k. modemkapning). Betalningsansvar för obehörig användning av kontokort Avtalsrättsligt gäller att en kontohavare allmänt sett inte ansvarar för belopp som har påförts kontot genom att ett kort som är anslutet till detta har använts av en obehörig person. Ansvar kan dock uppkomma om parterna har avtalat om det. Standardavtalen på kontokortsområdet innehöll förr regel- mässigt avtalsvillkor varigenom konsumenten påtog sig ett sådant betalningsansvar. konsumentkreditlag infördes därför regler som hindrade att sådana villkor kunde göras gällande utom i vissa särskilt angivna fall. Dessa regler har i sak oförändrade överförts till den nu gällande konsumentkreditlagen . Enligt 34 § i den lagen får ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara betalningsskyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person göras gällande endast om kontohavaren eller någon annan som enligt avtalet är behörig att använda kontokortet har 1. lämnat ifrån sig kortet till någon annan, 2. genom grov oaktsamhet förlorat kortet eller 3. på något annat sätt förlorat besittningen av kortet och inte efter upptäckten anmält förlusten hos kreditgivaren. För belopp som har påförts ett konto efter det att kreditgivaren har mottagit en anmälan om att kontohavaren eller någon annan som är behörig att använda kortet inte längre har det i sin besittning ansvarar kontohavaren endast om han eller hon har förfarit svikligt. Ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara betalningsansvarig i andra fall än de som anges i lagen får alltså inte göras gällande. Bestämmelserna i konsumentkreditlagen avser endast sådana fall där kontohavaren eller någon annan behörig användare är i besittning av kontokortet. Det lär därför sällan finnas förutsättningar att enligt 34 § göra gällande avtalsvillkor om betalningsskyldighet för obehörig användning av kort som har möjliggjorts t.ex. genom att kortet använts i samband med ett distansavtal (jfr prop. 1999/2000:89 s. 65 f.). För sådana fall lämnar ju kontohavaren inte ut själva kortet utan endast uppgifter om kortnumret. Bestämmelserna i 34 § är direkt tillämpliga endast på kontokort som är knutna till krediter men anses analogt tillämpliga även på andra kontokort, dvs. rena betalkort (jfr prop. 1991/92:83 s. 93 och 144). Betalningsansvar vid uppkoppling mot Internet När en annan tjänsteleverantör än den teleoperatör som kunden har ett abonnemangsavtal med kräver betalning på grund av en uppkoppling mot Internet, måste tjänsteleverantören visa att ett avtal om betalningsskyldighet har träffats med den som krävs på betalning. Om det däremot är den teleoperatör som kunden har ett abonnemang hos som kräver betalning, är situationen något annorlunda. I de allmänna villkor som gäller för ett abonnemangs- avtal föreskrivs ofta att abonnenten är betalningsansvarig för de anslutningar till och den användning av telenätet som beställs från dennes anslutning. har mot bakgrund av sådana villkor i olika avgöranden ansett abonnenten betalningsansvarig för omkopplingar som gjorts (reservanter har dock ansett att villkoret om betalningsskyldighet bör kunna jämkas med stöd av 36 § avtalslagen). Det finns också ett antal avgöranden från allmän domstol med motsvarande utgång. Regler för vilken information en konsument skall få innan en omkoppling sker till betalsamtal har utarbetats av stiftelsen för Betalteletjänster. Rådet prövar också om dessa regler följts i enskilda ärenden. För de fall rådet vid en sådan prövning ansett att reglerna överträtts har gjort bedömningen att det är oskäligt att avtalsvillkoren om betalningsskyldighet i abonnemangsavtalet blir gällande. I lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation ges vissa möjligheter till skydd mot omkopplingar. får utse en lämplig teleoperatör att tillhandahålla tillgång till allmänt tillgängliga telefonitjänster till en fast nätanslutningspunkt åt var och en, om det behövs för att den tjänsten skall finnas tillgänglig till överkomligt pris. Lagen ålägger en sådan operatör att på begäran av en abonnent avgiftsfritt spärra vissa typer av utgående samtal eller nummer. Enligt lagen kan operatören även åläggas skyldighet att tillhandahålla en spärr mot allt för höga telefonräkningar (kreditspärr). Något beslut om att utse en operatör har inte meddelats. Vid sidan av frågan om betalningsansvaret vid modemkapning är det enligt den marknadsrättsliga lagstiftningen förbjudet för en näringsidkare att skicka fakturor, inbetalningsavier eller liknande meddelanden avseende produkter som inte har beställts. Flera mål om marknadsföringen av betaltjänster på Internet är föremål för prövning i . Att förfara på det sätt som beskrivits kan också vara straffbart. Vid sidan av de regler som nämnts ovan finns det en möjlighet att gratis ladda ner en spärrfunktion via bl.a. på Internet. Detta program ger för vissa fall ett skydd mot oönskade omkopplingar. Även brandväggar och antivirusprogram kan ge ett sådant skydd. Behovet av en översyn Betalningsansvar för obehörig användning av kontokort Bestämmelserna i 34 § konsumentkreditlagen har inte ändrats i sak sedan de för infördes lag. Mot bakgrund härav och den tekniska utveckling som skett kan det allmänt sett finnas anledning att undersöka om bestämmelserna behöver ändras i något avseende. Två statliga utredningar, och Konsu- mentpolitiska kommittén, har också tidigare slagit fast ett behov av en översyn av 34 §. I slutbetänkande Betaltjänster (SOU 1995:69) föreslogs att det skulle införas en differentierad skala för kontohavarens ansvar. Utredningens förslag var dock inte begränsat till enbart obehörig användning av kontokort utan tog generellt sikte på olika former av betaltjänster. Ett liknande förslag har lämnats av i dess slutbetänkande Starka konsumenter i en gränslös värld (SOU 2000:29). Betänkandena har remissbehandlats men inte lett till lagstiftning. Med anledning av betänkandena har regeringen i propositionen Handlingsplan för konsumentpolitiken 2001–2005 aviserat att en översyn av bestämmelserna kommer att ske (prop. 2000/01:135 s. 38). I förarbetena till bestämmelserna anges att det finns ett klart behov av regler till skydd för kontohavare i de fall då ett kontokort används av obehöriga. Det nämns vidare att reglerna bör utformas med den utgångspunkten att risken för ekonomisk förlust i första hand skall bäras av kreditgivaren eftersom denne har möjlighet att på olika sätt begränsa sitt risktagande, främst genom krav på legitimation när kort används. Möjligheten att göra kontohavaren, konsumenten, betalningsskyldig skall bara stå till buds i vissa kvalificerade fall (prop. 1976/77:123 s. 139). När det gäller bedömningen av om kontohavaren varit grovt oaktsam bör man enligt förarbetena beakta att kontokort i regel är avsedda att lättillgängligt medföras i olika sammanhang, ofta för att användas i stället för pengar vid inköp. Det skall därför krävas mer försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall föreligga. Som exempel nämns att kontohavaren eller någon annan behörig användare lämnat kvar kortet i en ficka, en väska, ett fordon eller liknande förvaringsplats som inte stått under uppsikt. Om kortet förlorats när det förvarats i vederbörandes bostad, har angetts att grov oaktsamhet i regel inte bör anses föreligga (a. prop. s. 191). Frågan är om de beskrivna intentionerna bakom 34 § har kunnat följas i den praktiska tillämpningen och om regleringen har lett till förutsebara och konsekventa avgöranden. har i ett stort antal fall, bl.a. flera pleniavgöranden, haft anledning att ta ställning till en konto- havares betalningsansvar vid förlust av kontokort. Avgörandena har ofta gällt om och i så fall med vilken grad av oaktsamhet som kontohavaren har förlorat kortet. Som nämnden och har påpekat i skrivelser till har lagstiftningen gett upphov till gränsdragningsproblem där till synes små skillnader i hanteringen av själva kortet har lett till olika utgångar som haft stora ekonomiska konsekvenser för konto- havaren, dvs. fullt ansvar eller inget ansvar alls. Det är mindre lämpligt att skillnaden mellan ganska likartade fall kan bli så stor som . Det finns mot bakgrund av det som har sagts ett behov av en översyn. Vid en jämförelse med uttrycket grov vårdslöshet/grov oaktsamhet i andra sammanhang torde det stå klart att den grova oaktsamhet som avses i konsumentkreditlagen i den praktiska tillämpningen kommit att innefatta också situationer som i annan lagstiftning närmast skulle hänföras till enkel oaktsamhet. Det kan vara svårt att få full förståelse för skillnader i vad som krävs för olika grader av oaktsamhet om kraven på olika områden är alltför stora. Dessutom torde de nuvarande bestämmelserna inte ge någon möjlighet att vid bedömningen av kontohavarens betalningsansvar ta hänsyn till hur han eller hon har förvarat och hanterat koden. Detta gäller även om en kod förvarats tillsammans med eller rentav antecknats på kortet. Också dessa förhållanden utgör skäl att se över den gällande ordningen. Som har nämnts ovan torde det sällan finnas förutsättningar att enligt 34 § göra gällande avtalsvillkor om betalningsskyldighet för obehörig användning av kontokort i andra fall än de då konto- havaren har förlorat kortet, såsom då en obehörig användning har möjliggjorts genom att kortnumret lämnats ut vid ett distansavtal. Det bör övervägas om det finns ett behov av att reglera kontohavarens ansvar också för sådana fall. Betalningsansvar vid uppkoppling mot Internet I förarbetena till lagen om elektronisk kommunikation framhålls att det är angeläget att skydda konsumenterna mot oväntat höga telefonräkningar, exempelvis till följd av situationer där Internetanvändare med uppringd anslutning via några enkla knapptryckningar ändrar datorns fjärranslutning med följden att användarens modem ringer upp ett väsentligt dyrare nummer (prop. 2002/03:110 s. 223). Av redogörelsen ovan har framgått att såväl som allmän domstol har ansett abonnenten betalningsansvarig för kostnader som omkopplingar utan dennes godkännande har medfört när kravet framställs av teleoperatören med de allmänna villkoren i abonnemangsavtalet som grund. En Internetanvändare som genom s.k. modemkapning har kopplats om till ett annat nummer utan att ha godkänt detta har alltså trots det ansetts betalningsansvarig gentemot teleoperatören för de kostnader som omkopplingen medfört. I de fall då kravet på betalning framförts av annan än den som användaren har ett abonnemangsavtal med har denne ofta haft svårt att visa att avtal har ingåtts. Det finns dock en risk att användare betalar även om de rättsligt sett inte är skyldiga att göra det. I lagen om elektronisk kommunikation ges vissa möjligheter till skydd mot omkopplingar till andra nummer. Samtliga skydds- åtgärder som lagen innefattar i nu aktuellt avseende förutsätter dock en aktivitet från abonnentens sida. Trots att lagen har trätt i kraft relativt finns det anledning att redan nu förutsättningslöst se över om det skydd som lagen är avsedd att erbjuda är tillräckligt eller om det kan krävas kompletteringar i något avseende. En särskild utredare skall utses och ges följande uppdrag. Betalningsansvar för obehörig användning av kontokort Utredaren skall göra en översyn av bestämmelserna i 34 § konsumentkreditlagen om en kontohavares betalningsansvar för obehörig användning av kontokort. Utredaren skall i första hand se över de regler som gäller kontohavarens betalningsansvar när han eller hon har förlorat kortet. Inriktningen på arbetet skall vara att komma till rätta med de problem med den nuvarande regleringen som har beskrivits i avsnittet ovan. Ett sätt att göra detta kan vara att införa ansvarsregler för olika grader av oaktsamhet, eventuellt i förening med bestämmelser om självrisk. Utredaren bör eftersträva regler som gör det möjligt att vid bedömningen av kontohavarens ansvar ta hänsyn till hanteringen av såväl kort som personlig kod. Vid utformningen av reglerna skall utredaren utgå från att risken för ekonomisk förlust liksom i första hand skall bäras av kreditgivaren i förhållandet mellan denne och kontohavaren. Reglerna skall också ta hänsyn till att kontokort är avsedda att lättillgängligt kunna medföras i olika sammanhang för att användas i stället för kontanter. måste regleringen beakta kreditgivarens berättigade intressen. Som anmärkts ovan innefattar den grova oaktsamhet som avses i 34 §, som den kommit att tillämpas, också situationer som i annan lagstiftning närmast skulle hänföras till enkel oaktsamhet. En utgångspunkt för utredaren bör vara att de rekvisit som föreslås för kontohavarens ansvar skall kunna tillämpas på ett sätt som så långt det är möjligt och lämpligt ansluter till motsvarande lagstiftning på näraliggande områden. I uppdraget ingår att överväga om det finns något behov av att i övrigt ändra eller förtydliga gällande bestämmelser. En särskild fråga är om det finns ett behov av regler för en kontohavares ansvar avseende även andra situationer än de som omfattas av konsumentkreditlagen, såsom då en obehörig användning möjliggjorts genom att betalning skett med kontokort vid ett distansköp, där kontohavaren som regel endast lämnar ut uppgifter om sitt kortnummer men behåller kortet. Om utredaren skulle anse att regler för kontohavarens ansvar behövs också för dessa fall, skall sådana föreslås. För de situationer som nämnts ovan skall utredaren beakta de åtaganden som följer av och rådets direktiv /7/EG av om konsumentskydd vid distansavtal och och rådets direktiv /65/EG av om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter. Direktiven innebär att en konsument skall kunna begära annullering av en betalning om konsumentens betalkort har använts på ett bedrägligt sätt inom ramen för ett distansavtal samt att de belopp som utbetalats skall gottskrivas eller återbetalas. De regler som föreslås skall vara begränsade till transaktioner med kontokort och tillhörande personliga koder. Det ingår således inte i uppdraget att föreslå någon mer generell reglering av olika betaltjänster. Betalningsansvar vid uppkoppling mot Internet Utredaren skall överväga om det behövs någon förstärkning av konsumentskyddet vid modemuppkoppling mot Internet då omkoppling skett utan abonnentens godkännande (s.k. modem- kapning). Övervägandena skall grunda sig på en avtalsrättslig analys av de olika situationer som kan bli aktuella. Anser utredaren att skyddet bör stärkas, skall utredaren överväga hur detta lämpligen kan ske. I uppdraget ingår att vid behov föreslå såväl lagändringar som andra åtgärder för att stärka konsumentskyddet på området. Utredaren är oförhindrad att ta upp även näraliggande frågor om det bedöms motiverat. Arbetsmetoder och redovisning av uppdraget Utredaren skall göra de internationella jämförelser som anses befogade. Regleringen i de övriga nordiska länderna bör ges en särskild belysning och beaktas i arbetet. Samråd skall ske med Utredningen om förmyndare, gode män och förvaltare (Ju 2002:04) vad gäller de situationer då en inne- havare av ett kontokort företräds av en förordnad ställföreträdare eller god man. I fråga om modemkapning skall utredaren på lämpligt sätt samråda med berörda teleoperatörer. Utredaren skall hålla sig informerad om det arbete som pågår i EU med att ersätta rådets direktiv /102/EEG om konsumentkrediter med ett nytt direktiv (se KOM [2002] 443 slutlig) samt det fortsatta arbetet med anledning av kommissionens meddelande till rådet och om en ny rättslig ram för betalningar på den inre marknaden (KOM [2003] 718 slutlig). Utredaren skall föreslå de författningsändringar som bedöms behövliga. Uppdraget skall redovisas . Utredningen skall enligt sina direktiv samråda med berörda teleoperatörer. tillsände utredningen 43 operatörer som enligt erbjuder tjänster i form av fast eller mobil telefoni i en enkät angående modemkapning. De svar som kom in till utredningen redovisas nedan. Har ni tagit emot klagomål från kunder med anledning av modemkapning? Om ja, vilken typ av samtal (utlands-, satellit-, eller betal- samtal) har klagomålen i allmänhet gällt? Har klagomål inkommit beträffande mobil telefoni? Uppfattar ni modemkapning som ett problem i er Vi har haft ett fall av modemkapning /. Vi stoppade trafiken till och begränsade på detta sätt skadan. Det drabbade två kunder med sammanlagt . Inga problem för mobiltelefoni då dessa inte sitter anslutna till hemdator på samma sätt. Modemkapning är definitivt ett problem som ses med största allvar. Vi har spärrat kända destinationer och tillåter inte satellitsamtal. Vi hänvisar i dessa fall till att man kan använda prefix 9501, dvs. har omkring 200 000 kunder som använder analoga modem (s.k. Dial-Up anslutningar) och bland dessa har vi märkt att många blivit drabbade av s.k. modemkapningar. Enligt våra beräkningar skulle av Dial-up kunder bli kapade om vi inte hade haft de kontroll- och spärrfunktioner vi har (se nedan för utförligare redogörelse för dessa). Trots kontroll- och spärrfunktioner har det hänt att kunder har blivit drabbade av viss modemkapning och som en konsekvens av detta har vi erhållit klagomål från våra kunder.