sou · GTB354d2 · 2006-01-01 00:00:00 — rimligt att den som dömts till utvisning också betalar för hemresan, eftersom det är innebörden av gällande lagstiftning. Enligt 9 kap. 1 § utlänningslagen (1989:529) är en utlänning som utvisas skyldig att betala kostnaden för sin egen resa till den ort dit han eller hon sänds eller åläggs att resa genom myndighets försorg. Utskottet har i avvaktan på kommitténs översyn av KvaL valt att inte ta ställning i frågan om lagreglering men har gjort bedöm- ningen att en eventuell reglering i frågan bör tas in i lag. Kommittén gör följande bedömning. Ett beslut om utvisning får inte verkställas förrän den ådömda brottspåföljden har avtjänats eller verkställigheten av den har flyttats över till ett annat land (8 kap. 7 § fjärde stycket utlänningslagen). Om den intagne inte själv samtycker till att kriminalvården använder ersättningen till att bekosta hemresan återstår för kriminalvården att försöka utverka en exekutionstitel på vanlig väg och begära kvarstad för att säkerställa statens fordran på återbetalning för resan. Detta är mycket tids- och resurskrävande och anses i regel inte meningsfullt att göra. När den intagne lämnat landet försvåras indrivnings- möjligheterna ytterligare, särskilt om det inte finns några bindande överenskommelser med det land den intagne har sitt hemvist i. En möjlighet för kriminalvården att oberoende av den intagnes samtycke använda den intagnes ersättning för att betala kostnaderna för dennes hemresa är ett effektivt sätt att verkställa den betalningsskyldighet som följer av utlänningslagen. Innehållandet fungerar som en säkerhetsåtgärd. När kostnaden uppstått verkställs fordringen genom kvittning i intjänad ersättning. Mot en sådan möjlighet kan invändas att det är osäkert till vilket land verkställigheten kommer att ske och vad den slutliga kostnaden blir för resan. Om det finns hinder för verkställighet av utvisningsbeslutet kan regeringen dessutom upphäva utvisnings- beslutet (se även det i avsnitt 12.3.1 nämnda EG-direktivet 2004/38/EG av ). Betalningsskyldigheten följer emellertid av lag och sedan utvisningsbeslutet vunnit laga kraft är det endast fordringens belopp som är oviss. I det avseendet skiljer sig en sådan fordran från t.ex. en fordran på skadestånd. Mot den bakgrunden och med hänsyn till att hemresan har ett så nära samband med straffverk- ställigheten att det motiverar en möjlighet att tvångsvis reglera denna fordran föreslår kommittén att det införs en bestämmelse om att Kriminalvården vid verkställighetens början får besluta vilket belopp som skall innehållas för betalning av en sådan resa. Det förhållandet att statens fordran på hemresa är villkorad av att resan faktiskt genomförs förutsätter att återbetalning sker om utvisningsbeslutet upphävs eller om beslutet inte verkställs inom en Kommittén anser att det är lämpligt att återbetalning sker om resan inte genomförts från villkorlig frigivning. Om den innehållna ersättningen överskrider den faktiska kostnaden för resan bör återbetalning ske på motsvarande sätt av det överskjutande beloppet. Ränta bör utbetalas enligt 6 § räntelagen (1975:635) från den dag då beloppet innehölls till dess betalning sker. I likhet med vad som föreslagits gälla vid innehållande av er- sättning på grund av skadad egendom bör den intagne alltid förbe- hållas ett belopp för egen del motsvarande tre fjärdedelar av den utbetalade ersättningen. Kommitténs förslag: Den nuvarande regeln att ersättning från kriminalvården skall vara fri från utmätning överförs till den nya lagen. finns en bestämmelse i 45 § andra stycket KvaL som innebär att arbetsersättning som för intagens räkning innestår hos kriminal- vården inte får utmätas. Kommittén har övervägt att ta bort bestämmelsen eftersom den utgör ett undantag från vad som vanligtvis gäller vid utmätning av sociala förmåner som inte avser att kompensera för särskilt angivna kostnader eller som skall återbetalas, jfr 7 kap. 1 § första stycket 5 utsökningsbalken. Det vägande skälet mot att göra ersättningen från kriminal- vården utmätningsbar är dock att det skulle kunna motverka andra regler i lagen. Det förhållandet att den intagne har stora delar av sina levnadskostnader betalda under anstaltsvistelsen kan nämligen få till följd att ersättningen kan utmätas i sin helhet, dvs. den intagne får inte tillgodoräkna sig något förbehållsbelopp enligt utsökningsbalkens regler. En regel om att ersättningen från kriminalvården är utmätningsbar kan då motverka syftet med de regler som tar sikte på att öka de intagnas delaktighet i syssel- sättning och engagemang i sin egen verkställighet. Kommittén har mot denna bakgrund inte funnit anledning att föreslå någon ändring av nuvarande ordning. Bestämmelsen bör därför överföras till den nya lagen. Vid en sådan översyn som nämnts i avsnitt 13.3.2 är det naturligt att även lämpligheten av den här behandlade bestämmelsen övervägs ytterligare. 14Innehav av personliga tillhörigheter m.m. En utgångspunkt för kommitténs uppdrag är att lämna förslag som minskar narkotikan på anstalterna och som motverkar kriminell verksamhet och andra ordningsstörningar inom anstalterna. Intagnas innehav av pengar underlättar givetvis anskaffningen av narkotika och utövandet av annan kriminell verksamhet. Även andra personliga tillhörigheter än pengar kan användas som betalningsmedel eller bytesobjekt vid narkotikatransaktioner eller annan illegal handel. Till detta kommer att narkotika och andra otillåtna föremål, t.ex. mobiltelefoner smugglas in i anstalterna genom de tillhörigheter intagna tar in där och att otillåtna föremål som smugglats in eller förvärvats inom anstalterna förvaras i intagnas personliga tillhörigheter. Kommitténs förslag till regler om de intagnas innehav av pengar och personliga tillhörigheter samt olika transaktioner mellan in- tagna har utformats mot denna bakgrund. 14.2Innehav av pengar och andra betalningsmedel Kommitténs förslag: En intagen får i anstalt inneha endast de betalningsmedel som kriminalvården tillhandahåller och högst det belopp som kriminalvården bestämmer. Varje intagen har tre konton som administreras av kriminalvården; ett konto för egna medel, ett för permissionsmedel och ett för disponibla medel. Innehav av personliga tillhörigheter m.m. Kontot för disponibla medel innehåller de medel som den intagne får använda under anstaltsvistelsen. På det kontot får högst finnas det belopp som intagna får inneha . I sluten anstalt får den intagne inte utan medgivande inneha så mycket pengar att beloppet överstiger av gällande prisbas- belopp. Räknat prisbasbelopp1 motsvarar detta efter utjämning /vecka. I öppen anstalt får den intagne inte utan medgivande inneha så mycket pengar att beloppet överstiger av gällande prisbasbelopp. Räknat prisbas- belopp motsvarar detta efter utjämning /vecka. Kontant- begränsningen på öppen anstalt infördes genom föreskrifter som trädde i kraft . Fram till dess gällde att intagna på öppen anstalt fritt fick inneha pengar i anstalten om inte för- hållandena vid anstalten föranledde en begränsning av kontant- innehavet. Med de tidigare reglerna hade en begränsning av kontantinnehavet införts endast på några få öppna anstalter. Den övervägande majoriteten öppna anstalter tillät de intagna att fritt inneha pengar, främst av hänsyn till kontrollsvårigheter. På anstalter där kontantinnehavet begränsats tillämpas ett högsta belopp varierande mellan 1 000–. På KVA där intagna har marknadsanpassad ersättning har de intagna vidare rätt att erhålla av intjänad ersättning för fri disposition. gäller dock som redan nämnts att intagen i öppen anstalt får inneha högst . Om en intagen när han eller hon ankommer till anstalten har med sig pengar som överstiger det belopp en intagen får inneha sätts det överskjutande beloppet in på kontot egna medel. Från det kontot får överföras pengar till kontot disponibla medel, dock högst med ett av kriminalvården fastställt belopp, se avsnitt 14.3.1. Av den ersättning som den intagne uppbär under anstalts- vistelsen sätts in på permissionskontot i form av ett s.k. sparavdrag och resten på kontot disponibla medel2. Medlen på permissionskontot är avsedda för kostnader som är hänförliga till vistelser utom anstalten, t.ex. kostnader för resa, uppehälle, inköp 2Av de europeiska fängelsereglerna framgår att det skall finnas ett system för betalning av skälig arbetsersättning åt fångarna och att de i enlighet med detta system skall tillåtas att använda åtminstone en del av arbetsersättningen för inköp av tillåtna föremål för eget bruk och att lämna en del av ersättningen till sin familj eller använda den för andra tillåtna ändamål. Av reglerna framgår att det även får föreskrivas att en del av arbetsersättningen skall läggas undan av myndigheten för besparingar som skall överlämnas till fången vid frigivningen. Innehav av personliga tillhörigheter m.m. av klädutrustning och liknande. En intagen som inte alls eller som inte kommer i åtnjutande av permission på grund av lång strafftid eller av annan orsak kan få använda medlen till insatser som avser att främja hans utsikter att inordna sig i samhället efter frigivningen. Exempel på sådana insatser kan vara ekonomisanering, ekonomiskt stöd till familjen och liknande. Medlen kan också användas för andra angelägna ändamål. Kriminalvården kan förordna att reglerna om intagnas innehav av kontanter inte skall tillämpas i anstalten och att de intagna där i stället skall använda ett särskilt betalkort för inköp av kioskvaror m.m. inom anstalten. Detta har skett beträffande 23 anstalter. De första anstalterna som införde betalkortssystem var de slutna kriminalvårdsanstalterna , Kumla och . är avsikten att återstående 26 anstalter skall bli kontantlösa. Anledningen till detta är att man vill förhindra illegal handel inom anstalterna. Kommittén utgår från att samtliga kriminalvårdsanstalter kommer att vara kontantlösa när den nya lagen träder i kraft. På anstalterna kommer man inte att kunna använda annat betalningsmedel än de betalkort anstalten utfärdar. Dessa får användas för de utgifter som intagna har under anstaltsvistelsen, nämligen utgifter för inköp i anstaltens kiosk och för telefonsamtal. De intagna kommer inte ha något legitimt behov att inom anstalten inneha annat betalnings- medel än detta betalkort. Det finns därför inte någon anledning att tillåta innehav av pengar eller andra betalningsmedel än nämnda kort. Om de intagna inte har tillgång till andra betalningsmedel än anstaltens betalkort blir det svårare för dem att anskaffa narkotika och bedriva annan kriminell verksamhet inom anstalten. I syfte att motverka sådan verksamhet på anstalterna bör därför intagna endast få använda det betalningsmedel kriminalvården tillhanda- håller för inköp som görs i anstalten. Det finns givetvis risk för att värdet av förbud att inneha pengar eller andra betalningsmedel än kriminalvårdens blir begränsat, eftersom de intagna exempelvis har möjlighet att ådra sig skuld eller sköta betalningar genom personer utanför anstalterna. Detta bör dock inte hindra att man vidtar de Innehav av personliga tillhörigheter m.m. åtgärder som är möjliga för att försvåra kriminella aktiviteter inom anstalterna. Förbudet bör gälla på alla anstalter. Av naturliga skäl innebär betalkortssystemet att en kontant- begränsning införs på samtliga anstalter. Det ankommer på KVS att ange det högsta belopp som får innehas på kontantkortet. Ang. åtgärder med anledning av att en intagen innehaft pengar i strid med förbudet, se vidare avsnitt 20.3. Vid permission, frigång eller liknande vistelse utanför anstalten kan det vara lämpligt och t.o.m. nödvändigt att den intagne innehar kontanter. Det totala förbudet att inneha kontanter gäller också bara i anstalt. Kriminalvården kan således ge den intagne möjlighet att disponera medel såväl från permissionskontot som från kontot för egna medel under en permission eller frigång. Detta innebär dock inte att en intagen genom kriminalvårdens försorg skall kunna få tillgång till kontanter vid varje form av utevistelse. Som regel bör en intagen t.ex. inte få inneha kontanter vid deltagande i en fritidsaktivitet. Kontanter som återfinns vid visitationer av bostadsrum eller andra utrymmen i anstalten eller som ankommer till intagen i strid med vad som är särskilt föreskrivet skall omhändertas och som regel också förverkas, se vidare avsnitt 21.2. 14.3Användningen av egna medel m.m. Kommitténs förslag: I anstalt får intagna endast ha tillgång till ersättning som de erhållit från kriminalvården eller ersättning som de på annat sätt uppburit genom att delta i anvisad sysselsättning. Kriminalvården får tillåta en intagen att inneha viss del av ersättning som utbetalats från statlig myndighet eller från en arbetslöshetskassa. Den som beviljats ålderspension får inneha en viss del av denna. Överlåtelse av egendom och andra ekonomiska transaktioner får inte förekomma mellan intagna i anstalt. Om det finns synnerliga skäl kan dock en sådan transaktion tillåtas. Kommitténs bedömning: Anställda inom kriminalvården är inte skyldiga att hjälpa en intagen med en betalning utanför anstalten och får endast göra det om den intagne gör sannolikt att betalningen har ett godtagbart syfte. Endast särskilt utsedd personal skall ha rätt att hjälpa intagna att utföra betalningar. Innehav av personliga tillhörigheter m.m. får en intagen inneha på sluten anstalt och intagen på öppen anstalt får inneha (se avsnitt 14.2.1). Även om kontantinnehavet är begränsat finns det inte några hinder för den intagne att på kontot för disponibla medel i anstalt komplettera ersättningen från kriminalvården med egna medel upp till ett visst belopp. Genom en ändring i föreskrifterna gäller från att intagen i sluten anstalt inte får ta ut ett högre belopp än , motsvarande högst av gällande prisbasbelopp (KVVFS 2005:2). Om den intagne inte har kunnat delta i sysselsättning av medicinska skäl eller om det varit brist på sysselsättning kan den intagne få tillåtelse att ta ut ett högre belopp. Den intagne får, enligt kriminalvårdens praxis, även överföra pengar som den intagne innehaft i strid med regler om kontant- innehav i anstalten och vilka därför omhändertagits enligt 63 § femte stycket KvaL (jfr KVS riktlinjer för omhändertagna pengar). Kriminalvårdens praxis medger således att en intagen på en sluten anstalt som konsekvent vägrar att delta i anvisad sysselsättning och därför inte uppbär någon ersättning från kriminalvården ändå kan använda av omhändertagna pengar, dvs. ett belopp som endast ligger något under vad en intagen tjänar genom att delta i sysselsättning . Friheten för intagna att föra över egna medel på kontot för disponibla medel i anstalt ger i vart fall i teorin intagna möjligheter att i anstalt använda pengar som härrör från kriminell verksamhet. Den begränsning som finns är att en anstalt kan vägra den intagne att överföra pengar från egna medel till kontot för disponibla medel om det finns särskilda skäl. Särskilda skäl att inte medge uttag kan vara att den intagne visat sig spela om pengar inom anstalten eller hanterat narkotika (KVVFS 2005:2). Kommittén ifrågasätter riktigheten av den nuvarande tillämpningen av 63 § KvaL. Den bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 21.1.2 och 21.2.1. Enligt kommitténs mening bör kriminalvårdens kontroll över vilka medel som är i omlopp på anstalterna skärpas ytterligare. Innehav av personliga tillhörigheter m.m. är också av central betydelse för att kunna motivera de intagna till lämplig sysselsättning (jfr avsnitt 12.3.2) att det finns ett samband mellan den sysselsättning man deltar i och det belopp man kan använda inom anstalten . Intagna bör i fortsättningen i anstalt endast ha tillgång till medel som erhållits för deltagande i anvisad sysselsättning, som de uppburit under sjukdom eller på grund av arbetsbrist. En bestämmelse härom bör införas i den nya lagen. Det bör således endast vara sådan som kan påföras det kontantkort som intagna kommer att ha som betalningsmedel under anstaltsvistelsen. Den som får ålderspension bör få överföra ett belopp motsvarande den ersättning som intagen kan uppbära under anstaltsvistelsen. Det bör anmärkas att intagnas möjligheter att använda medel på permissionskontot eller kontot för egna medel för utgifter utanför anstalten inte påverkas av den här föreslagna regleringen. Kommitténs förslag till sanktioner vid innehav av medel i strid med gällande regler behandlas i avsnitt 21.2 och 20.3. Den som verkställer fängelsestraff mister inte sin rättsliga handlingsförmåga. Intagna har således rätt att genomföra affärs- transaktioner såväl med andra intagna som med personer utanför anstalterna. En annan sak är att detta kan hindras om det finns skäl i ett enskilt fall. Anstalterna har emellertid med nuvarande regler inte någon möjlighet att generellt förbjuda intagna att göra betalningar med posten, ens om det sker mellan intagna (jfr JO 1986/87 s. 128). Det kan givetvis vara svårt för en intagen att göra in- och utbetalningar m.m. till personer utanför anstalten. Anstaltspersonal hjälper därför ibland till med att utföra överföringar till och från den intagnes bankkonto eller lösa in postanvisningar eller liknande, givetvis under förutsättning att den intagne ger personalen i fråga fullmakt till detta. Om en intagen vill ha hjälp med en betalning måste han eller hon bifoga räkning eller annat dokument som visar till vem betalning skall ske. Det är emellertid oklart i vilken utsträckning en anställd kan eller bör vägra att medverka vid en transaktion till någon utanför anstalten. Innehav av personliga tillhörigheter m.m. Det finns en påtaglig risk för att penningtransaktioner mellan intagna eller mellan intagna och personer utanför anstalten är ett led i kriminell verksamhet. De intagnas möjligheter att – genom kontoöverföringar eller genom uttag från medel som administreras av kriminalvården för den intagne – finansiera handel med narkotika eller bedriva annan kriminell verksamhet från anstalten bör givetvis hindras i möjligaste mån. Det är vidare självklart att anställda inom kriminalvården inte skall kunna utnyttjas i samband med sådan verksamhet. Regelverket bör vara utformat så att möjligheten att bedriva kriminell verksamhet från anstalten mot- verkas och så att anställda inte riskerar att utnyttjas i sådan verksamhet. saknas reglering av intagnas möjlighet att överlåta person- liga tillhörigheter. Eftersom intagna inte mister sin rättsliga handlingsförmåga kan anstaltspersonalen inte hindra en intagen från att ge bort eller sälja sina personliga tillhörigheter till annan, t.ex. en annan intagen3. Även om intagna, enligt kommitténs förslag, endast får föra in enklare tillhörigheter i anstalten och den egendom som intagna därmed får inneha kommer att ha ett begränsat ekonomiskt värde kan det inte uteslutas att egendomen kommer att användas som betalningsmedel mellan intagna. En intagen kan inte inom anstalten anses ha något större legitimt behov av att få överlåta egendom till eller förvärva egendom av annan intagen. Av hänsyn till ordningen bör det inte förekomma någon annan försäljning inom anstalten än den som har godkänts av anstaltsledningen, t.ex. genom anstaltens kiosk. Mot denna bakgrund samt i syfte att förhindra att intagna utövar kriminell verksamhet inom anstalten är det motiverat att i lagen införa en ordningsregel som innebär att en intagen varken för egen eller annans räkning får överlåta eller förvärva egendom från annan intagen inom anstalten. Ang. följderna av att förbudet överträds, se vidare avsnitt 20.3. Inom kriminalvården bör betalningar mellan intagna inte över huvud taget vara tillåtna. Ett förbud bör därför införas för intagna att i eller annans räkning göra betalnings- eller lånetransaktioner med annan intagen. Undantag bör dock kunna göras om det finns synnerliga skäl. Synnerliga skäl kan t.ex. finnas 3 Se JO 1990/91 s. 107. Innehav av personliga tillhörigheter m.m. om det är nödvändigt för intagna som är gifta med varandra att reglera familjens utgifter. Det kan ifrågasättas om det inte skulle var lämpligt att förbjuda intagna att överhuvudtaget utföra olika ekonomiska transaktioner. En sådan inskränkning i den rättsliga handlingsförmågan skulle emellertid utgöra ett stort ingrepp i den enskildes integritet. Det kan med fog ifrågasättas om de vinster som skulle kunna uppnås genom en sådan regel är tillräckliga för att motivera en sådan integritetskränkning. Det skulle vidare vara nödvändigt att förse en sådan regel med åtskilliga undantag, vilket skulle leda till ökad arbetsbelastning för personalen på anstalterna. Det skulle också vara mycket svårt att övervaka att ett sådant förbud efterföljs. Kommittén anser därför inte att ett sådant förbud skall införas. En annan sak är att anstaltens personal givetvis inte skall medverka vid tveksamma transaktioner. Med hänsyn till de begränsade möjligheter intagna har att på egen hand sköta sedvanliga betalningar är det rimligt att intagna i vissa situationer får hjälp med att betala hyra, underhåll till barn och liknande skulder. Någon skyldighet för kriminalvården att utföra sådana tjänster för intagna bör emellertid inte finnas. Med hänsyn till den osäkerhet som de anställda i kriminalvården upplever beträffande sina skyldigheter i detta avseende bör det i författning anges att det inte finns någon sådan skyldighet. Enligt kommitténs mening bör det i förordning tas in bestämmelser som klargör att anstalten inte får medverka till en betalning om det inte görs sannolikt att betalningen har ett godtagbart syfte. Det finns risk för att anställda kan utsättas för påtryckningar att utföra betalningar som inte har ett godtagbart syfte. För att motverka detta bör endast viss eller vissa särskilt utsedda personer på en anstalt har rätt att hjälpa till med betalningar. Innehav av personliga tillhörigheter m.m. 14.4Innehav av personliga tillhörigheter Kommitténs bedömning: Med hänsyn till att varje föremål utgör en potentiell säkerhetsrisk bör reglerna om innehav av personliga tillhörigheter begränsas väsentligt. Någon sär- reglering beträffande innehav av tryckta skrifter och innehav av kläder är inte nödvändig. Kommitténs förslag: En intagen får inte i anstalt disponera annan egendom än sådan som tillhandahålls av kriminalvården. Den intagne får dock inneha privat egendom av enkelt slag om det inte finns risk för att egendomen äventyrar ordningen eller säkerheten i anstalten eller syftet med den behandling som den intagne genomgår. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om vilken egendom som generellt får eller inte får innehas i anstalt av en viss eller vissa grupper intagna. Intagnas innehav i anstalten av pengar och andra personliga till- hörigheter regleras i 24 § KvaL. Av den bestämmelsen följer att intagen, i den utsträckning det kan ske utan olägenhet, får inneha personliga tillhörigheter samt skaffa sig eller motta böcker, tidskrifter, tidningar och annat som kan bereda honom sysselsättning under fritid. Intagen får vidare inneha pengar om det behövs eller skaffa sig eller motta varor eller annat enligt särskilda bestämmelser. Om det är påkallat för att hindra att otillåtna varor införs i anstalt får föreskrivas att intagna inte utan särskilt medgivande får motta försändelse av annat slag än brev eller annan skriftlig handling. Regeln som infördes i samband med kriminalvårds- reform avsåg att ge uttryck för en mindre restriktiv hållning till dessa frågor än tidigare lag. Bestämmelsen kompletteras av föreskrifter som utfärdats av KVS. Enligt dessa föreskrifter får en intagen inte i sitt bostadsrum eller i gemensamma utrymmen förvara sådant som kan äventyra säkerheten i anstalten, försvåra visitation eller vålla sanitär olägen- het. Föreskrifterna bygger på att anstalten skall göra en individuell prövning i varje särskilt fall om innehavet är tillåtet enligt Innehav av personliga tillhörigheter m.m. 24 § KvaL.