sou · GTB362d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Om det är nödvändigt för att skydda allmän ordning och säkerhet, folkhälsan eller kon- sumenter kan det dock i undantagsfall vara tillåtet att hindra den fria rörligheten för tjänster som härrör från andra EES-stater (3 § andra stycket och 4 §). 10.7.3Tillämplig lag, tillsyn m.m. För de informationssamhällets tjänster som tillhandahålls av tjänste- leverantörer med etableringsort i skall svensk rätt gälla, även om tjänsterna riktar sig mot andra stater inom EES (5 §). Bestäm- melsen innebär att alla i etablerade tjänsteleverantörer skall följa svenska regler inom det samordnade regelområdet när de till- handahåller informationssamhällets tjänster, även när tjänsterna enbart riktar sig till mottagare i något annat EES-land (a. prop. s. 113). Regleringen innebär att ursprungslandets myndigheter inom det samordnade regelområdet skall sköta kontrollen av tjänsteleveran- törerna och deras tjänster, oberoende av till vilken marknad tjänsterna riktas. De myndigheter som avses är de som redan p.g.a. annan lag- stiftning har en skyldighet att på något sätt kontrollera att svenska lagar efterlevs. Som exempel kan nämnas Konsumentombuds- mannens och kontroll av marknadsföringslag- stiftningens efterlevnad, kontroll av de finan- siella företagen och kontroll enligt läkemedels- lagen (1992:858). I lagens 6 § undantas vissa tjänster och annat från 3–5 §§, t.ex. frågan om tillåtligheten av marknadsföring genom icke begärd e-post. På de angivna områdena har medlemsstaterna därmed möjlighet att ställa upp egna bestämmelser. Det kan nämnas att det i 13 b § MFL finns en bestämmelse om att en näringsidkare vid marknadsföring till en fysisk person får använda elektronisk post eller andra liknande automatiska system för individuell kommunikation som inte betjänas av någon enskild, bara om den fysiska personen har samtyckt till det på förhand. Lagen ställer upp krav på att tjänsteleverantörer måste lämna viss allmän information om sig själv och sin verksamhet. En tjänste- leverantör skall ge information om sitt namn, sin adress i etable- ringsstaten och sin e-postadress samt i förekommande fall organi- sationsnummer, registreringsnummer för mervärdesskatt och be- hörig tillståndsmyndighet. Om en tjänsteleverantör bedriver regle- rad yrkesverksamhet skall informationen även omfatta uppgifter om yrkestitel och den stat där denna erhållits, den yrkesorgani- sation eller liknande där tjänsteleverantören är registrerad, och de bestämmelser som är tillämpliga på yrkesverksamheten och sättet att få tillgång till dem. Informationen skall finnas tillgänglig för tjänstemottagare och myndigheter på ett enkelt, direkt och stadig- varande sätt (8 §). Enligt 9 § skall en tjänsteleverantör som vid tillhandahållandet av informationssamhällets tjänster anger priset på varor eller tjänster ange dessa klart och otvetydigt. Det krävs dock inte att uppgift om priser alltid anges. I förhållande till konsu- menter skall priser dock anges, se bl.a. 4 § prisinformationslagen (1991:601). Om skatt eller leveranskostnader tillkommer skall detta anges särskilt. Dessa krav kompletterar andra informations- krav som ställs upp i annan lagstiftning såsom marknadsförings- lagen och distansavtalslagen. Lagen anger även krav som gäller i samband med beställning (10–14 §§). De gäller endast i de fall en beställning kan göras, dvs. framför allt vid sådana informationssamhällets tjänster som innebär försäljning av varor och tjänster. informationstjänster eller andra tjänster där några beställningar över huvud taget inte görs berörs alltså inte av informationskraven (a. prop. s. 117). Bland dessa krav märks främst att en tjänsteleverantör skall tillhandahålla lämpliga och effektiva tekniska hjälpmedel som gör det möjligt för en tjänstemottagare att upptäcka och rätta till sina eventuella in- matningsfel innan denne gör en beställning och att tjänsteleveran- tören utan onödigt dröjsmål på elektronisk väg skall bekräfta mottagandet av en beställning som gjorts på elektronisk väg. I 12 § andra stycket anges vidare att beställningar och bekräftelser skall anses mottagna när adressaten har tillgång till dem. Om en tjänsteleverantör inte ger information enligt reglerna om allmän information eller i samband med beställning eller inte till- handahåller tekniska hjälpmedel enligt 10 § skall marknadsförings- lagen tillämpas (15 § e-handelslagen). Det föreskrivs i 16 a § MFL att en tjänsteleverantör enligt e-handelslagen som i strid med 10 § i den lagen låter bli att tillhandahålla sådana tekniska hjälpmedel som avses där får åläggas att tillhandahålla hjälpmedlen. I vissa fall som närmare anges i e-handelslagen skall en tjänste- leverantör dock vara fri från ansvar. Detta gäller tjänsteleverantörer som bara överför eller lagrar information som har lämnats av andra. Marknadsföringslagen (1995:450) gäller då näringsidkare mark- nadsför eller själva efterfrågar produkter i sin näringsverksamhet. Den gäller uttryckligen även sådana TV-sändningar över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen (2 §). Detta innebär att marknadsföringslagen är tillämplig på all slags marknadsföring, således även sådan som förekommer i radio- och TV-sändningar. 10.8.2Allmänna krav på marknadsföringen I 4 § anges de allmänna krav som ställs på marknadsföringen. Den skall stämma överens med god marknadsföringssed och även i övrigt vara tillbörlig mot konsumenter och näringsidkare. Dess- utom skall näringsidkaren vid marknadsföringen lämna sådan in- formation som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. God marknadsföringssed är enligt 3 § god affärssed eller andra vedertagna normer som syftar till att skydda konsumenter och näringsidkare vid marknadsföring av produkter. Sådana normer är, förutom föreskrifter, t.ex. riktlinjer som har ut- färdat efter överenskommelser med olika branschorganisationer. Vidare kan nämnas de normer som har skapat genom sin praxis. Även internationellt vedertagna normer kan vara av vikt (prop. 1994/95:123 s. 42 och 164). Av stor betydelse för vad som anses vara god marknadsföringssed, både i och inom övriga EES-länder, är även () Grundregler för reklam och Riktlinjer för reklam och mark- nadsföring på Internet (prop. 2001/01:150 s. 40). En grundläggande princip är även att en marknadsföringsåtgärd som strider mot någon annan lag också strider mot god marknadsföringssed (lagstridig- hetsprincipen). 10.8.3Särskilda krav på marknadsföringen Utöver de allmänna kraven ställs även särskilda krav på marknads- föringen i 5–13 §§. Enligt 5 § skall all marknadsföring utformas och presenteras så att det tydligt framgår att det är fråga om marknads- föring och vem som svarar för den. I 6 § finns förbud mot vilse- ledande reklam och i 8 a § finns restriktioner i fråga om jämförande reklam. En näringsidkare som vid marknadsföringen riktar för- månserbjudanden till en köpare skall lämna tydlig information om villkoren för att utnyttja erbjudandet, erbjudandets beskaffenhet och värde, samt de tidsgränser och andra begränsningar som gäller för erbjudandet. Enligt 14 § MFL får en näringsidkare, vars marknadsföring strider mot god marknadsföringssed eller på något annat sätt är otillbörlig mot konsumenter eller näringsidkare, förbjudas att fortsätta med den marknadsföringen eller att vidta någon annan liknande åtgärd. En näringsidkare som vid sin marknadsföring låter bli att lämna sådan information som är av särskild betydelse från konsument- synpunkt får enligt 15 § MFL åläggas att lämna sådan information. En näringsidkare som marknadsför sådana produkter som är av- sedda att användas av konsumenter för privat bruk och som är uppenbart otjänliga för sitt huvudsakliga ändamål, får enligt 17 § MFL förbjudas att fortsätta med det. Det föreskrivs i 19 § MFL att ett förbud enligt 14 eller 17 § eller ett åläggande enligt 15 eller 16 § skall förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt. Enligt 22 § MFL får en näringsidkare åläggas att betala en mark- nadsstörningsavgift om näringsidkaren eller någon som handlar på näringsidkarens vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot någon av de materiella bestämmelserna i lagen (med ett fåtal undantag). Detsamma gäller bl.a. i fråga om överträdelser av för- buden mot att använda kommersiella annonser i ljudradio- eller TV-program vid marknadsföring av vissa varor till konsumenter, nämligen tobaksvaror i 14 § första stycket andra och tredje mening- en samt 14 a § första stycket 2 tobakslagen (1993:581) och alkohol- drycker i 4 kap. 10 § alkohollagen (1994:1738). Marknadsstör- ningsavgift kan även åläggas vid överträdelser av reglerna i 7 kap. 3, 4 eller 10 § radio- och TV-lagen, dvs. bestämmelserna om att det i annonser inte får uppträda personer som spelar en framträdande roll i program som huvudsakligen handlar om nyheter eller nyhets- kommentarer, förbudet mot TV-reklam riktad till barn och mot att personer eller figurer som spelar en framträdande roll i program som huvudsakligen vänder sig till barn uppträder i TV- reklam samt förbudet mot reklam för receptbelagda läkemedel m.m. Marknadsstörningsavgiften skall fastställas till lägst och högst , men får inte överstiga av näringsidkarens årsomsättning (24 § MFL). Enligt 29 § MFL kan en konsument eller näringsidkare i vissa fall få skadestånd från en näringsidkare som uppsåtligen eller av oakt- samhet brutit mot förbud eller ålägganden eller som brutit mot föreskrifterna i lagen. Lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hem- försäljningsavtal gäller för avtal varigenom en näringsidkare över- låter eller upplåter lös egendom till eller utför tjänster åt en konsu- ment om avtalet ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organi- serat system för att träffa avtal på distans och kommunikationen uteslutande sker på distans (distansavtal) eller avtalet ingås vid ett hembesök eller under en av näringsidkaren organiserad utflykt till en plats utanför dennes fasta försäljningsställe (hemförsäljnings- avtal). Lagen gäller också för marknadsföring som syftar till sådana avtal som nämnts. I lagens 3 § finns en uppräkning av distansavtal som inte om- fattas av lagen. Det gäller bl.a. avtal som avser försäkring, kredit eller någon annan finansiell tjänst. I lagens 5–7 §§ undantas distans- avtal avseende vissa varor och tjänster från lagens bestämmelser om ångerrätt och vissa av bestämmelserna om informationsskyldighet. Vid marknadsföring som syftar till distansavtal åläggs näringsidkaren en skyldighet att ge information om bl.a. sitt namn och sin adress, varans eller tjänstens huvudsakliga egenskaper, priset, leveranskost- nader, betalnings- och leveranssätt, ångerrätt och erbjudandet gäller (9 §). När ett distansavtal har ingåtts skall konsumenten få en bekräftelse med viss information och närings- idkaren skall även skriftligen informera konsumenten om bl.a. den ångerrätt som följer av lagen (10 §). Ångerrätten innebär att konsumenten har rätt att frånträda ett distansavtal genom att meddela näringsidkaren detta inom ånger- fristen, vilken är räknat från, om det gäller en vara, den dag konsumenten tog emot denna, eller, om det gäller en tjänst, den dag avtalet ingås (14–15 §§). Bestämmelserna i lagen är tvingande till konsumenternas förmån (8 §). 10.10Prisinformationslagen (2004:347) En ny prisinformationslag trädde i kraft . I för- hållande till den tidigare gällande prisinformationslagen (1991:601) har den nya lagen ett vidare tillämpningsområde, så- tillvida att den förutom varor och tjänster även omfattar andra nyttigheter såsom elektrisk kraft, fjärrvärme och andra energifor- mer, alla typer av finansiella tjänster samt telekommunikations- tjänster och andra typer av elektroniska kommunikationstjänster (prop. 2003/04:38 s. 27). Lagen gäller för näringsidkare som i sin yrkesmässiga verksamhet tillhandahåller produkter till konsumenter (3 §). Om det i lag eller annan författning finns särskilda bestäm- melser om prisinformation till konsumenter, skall de bestämmelser- na gälla i stället för bestämmelserna i prisinformationslagen (4 §). Sådana bestämmelser finns i bl.a. konsumentkreditlagen (1992:83), konsumentförsäkringslagen (1980:38) och lagen om elektronisk kommunikation. I den mån bestämmelser i andra lagar inte ställer lika höga krav på prisinformationen som enligt prisinformations- lagen, t.ex. genom att det inte krävs att jämförpris anges, skall sist- nämnda lag gälla i de delar den är strängare. Enligt 7 § prisinformationslagen skall prisinformation för varor lämnas genom uppgift om varans pris och jämförpris. För andra produkter än varor skall prisinformation lämnas genom uppgift om produktens pris. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att även jämförpris skall anges för sådana produkter. Om det inte är möjligt att ange priset för en produkt, skall näringsidkaren i stället lämna prisinformation genom att ange grunderna för hur priset bestäms. Pris och jämförpris skall enligt lagens 2 § inkludera mervärdesskatt och andra skatter. Prisinformationen skall enligt 10 § vara korrekt och tydlig. Om det kan tillkomma avgifter och andra kostnader, skall detta anges särskilt. Det som avses är tillkommande icke-obligatoriska kost- nader såsom postförskottsavgifter, faktureringsavgifter och kort- betalningsavgifter. Att alla obligatoriska kostnader skall inräknas i priset framgår av 2 § (a. prop. s. 30). Informationen skall också lämnas på sådant sätt att det framgår klart för konsumenten vilken produkt informationen avser. I propositionen med förslag till den nya prisinformationslagen (prop. 2003/04:38 s. 23) övervägde regeringen behovet av en sär- reglering av prisinformation vid marknadsföring på Internet eller i radio och TV. Regeringen fann dock att eventuella problem i fråga om marknadsföring i radio och TV kan lösas inom ramen för den gällande rättsordningen samt att det inte konstaterats några beaktans- värda problem med att de allmänna reglerna för marknadsföring av bestämda varor och tjänster även gäller för sådan marknadsföring på Internet. Regeringen bedömde därför att det inte fanns något behov av att införa särskilda bestämmelser om prisinformation vid marknadsföring på Internet eller i radio och TV. Om en näringsidkare inte lämnar prisinformation enligt lagen eller enligt föreskrift som meddelats med stöd av lagen, skall mark- nadsföringslagen tillämpas. Prisinformation skall därvid anses vara sådan information av särskild betydelse ur konsumentsynpunkt som avses i 4 § andra stycket MFL. 10.11Särskilda bestämmelser om reklam för vissa produkter Enligt 14 § tobakslagen (1993:581) får en näringsidkare som mark- nadsför tobaksvaror till konsumenter inte använda kommersiella annonser i periodiska skrifter eller andra jämförbara skrifter som faller under tryckfrihetsförordningen. Det är inte heller tillåtet att vid sådan marknadsföring använda kommersiella annonser i ljud- radio- eller TV-program. Detta gäller även sådana TV-sändningar över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen. När det gäller sändningar som faller utanför radio- och TV-lagen finns inte något motsvarande förbud mot kommersiella annonser. Enligt nämnda lagrums andra stycke skall en näringsidkare dock vid marknadsföring av tobaksvaror till konsumenter som sker på annat sätt än i tryckta skrifter eller radio- och TV-program iaktta särskild måttfullhet. I synnerhet gäller att reklam eller annan mark- nadsföring inte får vara påträngande, uppsökande eller uppmana till bruk av tobak. En näringsidkare som marknadsför antingen en annan vara än en tobaksvara eller en tjänst till konsumenter får enligt 14 a § första stycket 2 tobakslagen inte använda ett varukännetecken som helt eller delvis används för en tobaksvara eller enligt gällande bestäm- melser om varumärken är registrerat eller inarbetat för en sådan vara, om marknadsföringen sker i kommersiella annonser i ljudradio- eller TV-program eller i TV-sändningar över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen. Av andra stycket framgår att om en närings- idkare använder ett sådant varukännetecken som avses i första stycket vid marknadsföring till konsumenter på något annat sätt än där sägs, näringsidkaren skall iaktta den måttfullhet som är betingad av att kännetecknet också kan förknippas med tobaksvaran. En marknadsföringsåtgärd som strider mot dessa bestämmelser skall vid tillämpningen av 4, 14 och 19 §§ MFL anses vara otill- börlig mot konsumenter (15 § tobakslagen). Den som bryter mot 14 § första stycket andra eller tredje meningen eller 14 a § första stycket 2 tobakslagen kan påföras marknadsstörningsavgift enligt marknadsföringslagen. I alkohollagen (1994:1738) finns bestämmelser om marknadsföring av alkoholdrycker. Vid sådan marknadsföring skall enligt 4 kap. 8 § nämnda lag särskild måttfullhet iakttas. Reklam- eller annan mark- nadsföringsåtgärd som är påträngande eller uppsökande eller som uppmanar till bruk av alkohol får inte företas. Inte heller får mark- nadsföring rikta sig särskilt till eller skildra barn och ungdomar. Enligt 4 kap. 10 § alkohollagen får vid marknadsföring av alkohol- drycker till konsumenter inte användas kommersiella annonser i ljudradio- eller TV-program. Detta gäller även för sådana TV-sänd- ningar över satellit som omfattas av radio- och TV-lagen. En hand- ling som strider mot dessa bestämmelser skall vid tillämpningen av 4, 14 och 19 §§ marknadsföringslagen anses vara otillbörlig mot konsumenter. föreskrivs i 7 kap. 10 § RTVL att reklam för recept- belagda läkemedel och sådan medicinsk behandling som endast är tillgänglig efter ordination inte får sändas i televisionen. För övriga medier finns inte något sådant förbud (jfr Ds 2004:13, s. 83). Inom har lagts fram förslag till ändrad reg- lering av läkemedelsreklam för att uppfylla ett EG-direktiv8. En arbetsgrupp har föreslagit att det i läkemedelslagen (1992:859) införs förbud mot dels marknadsföring av receptbelagda läkemedel till allmänheten, dels mot läkemedel som inte har godkänts för för- säljning. Förbudet innebär att all marknadsföring av de angivna produkterna är otillåten oavsett i vilket medium den förekommer. Enligt förslaget skall utöva tillsyn över bestäm- melsen (Ds 2004:13, Formerna för den framtida läkemedelsreklamen). Såvitt utredningen känner till är än så länge det enda landet inom EU som har infört särskilda regler om interaktiva tjänster i digital-TV. 8 och rådets direktiv /83/EG av om upp- rättande av gemenskapsregler för humanläkemedel. Den tidigare gransknings- och tillståndsmyndigheten (Independent Television Commission), numera Ofcom, har lämnat vissa vägledande riktlinjer till tillståndshavarna för användningen av interaktiva tjänster. Tre grundläggande principer har varit av- görande för ITC:s tillvägagångssätt. För det första har man utgått från att tittarna har ett betydande intresse av att det utvecklas en dynamisk och innovativ marknad för interaktiva tjänster. För det andra har man utgått ifrån nuvarande förväntningar hos tittarna, vilket innebär att förväntningar kan vara annorlunda när tittarna kan få innehåll på begäran jämfört med när de tittar på linjära program. Slutligen har man slagit fast att den nuvarande skiljelinjen mellan program och annonser är viktig för tittarna och att den skall upprätthållas. Sammantagna har dessa principer inneburit att man inte ansett att det funnits behov av att införa nya regler för inter- aktiva tjänster. I stället har man ansett att det varit tillräckligt att identifiera vilka delar av den existerande innehållsregleringen som skall bibehållas i den interaktiva miljön och vilka som inte behöver tillämpas där. De interaktiva tjänsterna har delats in i kategorier, dels dedicated interactive services (ung. reserverade interaktiva tjänster), dels enhanced interactive services (ung. fördjupade eller förhöjda interaktiva tjänster). Karaktäristiskt för dedicated interactive services är att de nås direkt, vanligtvis genom en EPG. Deras innehåll är normalt inte kopplat till specifika program. Typiskt sett består de av elektroniska varuhus och underhållningstjänster som vadslag- ning och spel. Vissa av tjänsterna finns helt och hållet inom en walled garden som kontrolleras av programföretaget (the broad- caster), andra kan vara kopplade till en form av fullständig Inter- net-access. På dedicated interactive services ställs två krav. Det ena innebär att i de fall programföretag själva erbjuder innehåll, t.ex. som en del av en portal till en elektronisk shoppinggalleria, ligger detta klart inom deras ansvar och kontroll. Sådant innehåll faller inom ramen för sändningstillståndet och kan förväntas stå i överensstämmelse med gällande innehållsregler. Det andra kravet innebär att tittarna inte får vilseföras om vilket regelverk som är tillämpligt på det interaktiva eller Internet-innehåll som de kan få tillgång till. Enhanced interactive services är tjänster som erbjuder inter- aktion med ett linjärt program och kan indelas i tre typer, nämligen redaktionella fördjupningar till program, reklamfördjupningar som nås direkt eller indirekt från ett program och reklamfördjupningar som nås genom en annons eller ett sponsringsmeddelande för att ge mer information om en viss produkt eller tjänst eller om var den kan köpas. För dessa typer av interaktiva tjänster, som således har det gemensamt att de utgår från programtjänster, finns det mer detaljerade regler. Det slås till en början fast att den som innehar sändningstill- ståndet har ansvar för att även alla fördjupningar som den sändande har kontroll över uppfyller de krav som ställs upp i . Detta gäller även alla interaktiva ikoner i program eller annonser. Reglerna innebär bl.a. att det som visas på första klicks-bilden skall uppfylla samma regler som en annons som visas i enlighet med reglerna om annonsavbrott i linjära program. Bortom det första klicket är denna regel tillämplig enbart på innehåll som är utfor- mat som en programfördjupning och som programföretaget utövar kontroll över. Det förutsätts inte att tillståndshavarna skall ta ansvar för mate- rial som de inte har något redaktionellt ansvar för, men skillnaderna i status mellan olika typer av material måste vara tydliga (transpa- renta) för TV-tittarna. Det är tillåtet att länka material på en Inter- net-sajt eller en server hos tredje man och det förväntas inte att programföretaget har kontroll över sådant material. Däremot måste det klargöras för tittarna att programföretaget inte har något ansvar för sådant innehåll. Tittarna måste också informeras om eventuella kostnader för att interagera. Särskilda regler om interaktiv annonsering gäller för program- anknutna interaktiva tjänster. Reglerna grundar sig på motsvarande krav som ställs på linjära program och är ägnade att skydda pro- grammens integritet. Annonser som visas i samband med programfördjupningar måste vara klart urskiljbara som annonser och vara skilda från allt redak- tionellt innehåll på ett sätt som känns igen. Om en tittare kommer att dra på sig en kostnad genom att välja att interagera (t.ex. för ett telefonsamtal) måste denna kostnad tydligt anges. Interaktiva ikoner (varmed menas alla sätt att visa att det finns möjlighet att interagera) får inte innehålla varumärken och skall inte användas på ett sätt som uppmuntrar otillbörligt gynnande av en produkt som förekommer i ett linjärt program. Motivet för denna regel är att förhindra att interaktiva valmöjligheter visas på ett sätt som inverkar menligt på programmens integritet, t.ex. genom att uppmuntra produktion av program som utformats en- bart som verktyg för att sälja produkter. Den allmänna regeln om förbud mot otillbörligt gynnande av kommersiella intressen under programmen gäller allt redaktionellt material som programföre- taget svarar för. Det gäller dock inte sådana ikoner som placerats på skärmen av t.ex. tillverkare av utrustning.