sou · GTB334 · 2006-01-01 00:00:00 — Det förhållandet att en arbetstagare ansöker om ekonomiskt stöd som tas från allmänna medel medför inte att han eller hon upphör att vara arbetstagare och kan uteslutas från tillämpningen av bestämmelserna i gemenskapsrätten om fri rörlighet för arbets- tagare.51 I Trojani-målet hade den hänskjutande domstolen ställt frågan om en person som får en så låg ersättning att han måste ansöka om bidrag för att komma upp till existensminimum är att anse som arbetstagare.52 Det var fråga om en person utan tillräckliga till- gångar, som tagits emot på ett härbärge tillhörande Frälsnings- armén, där han i utbyte mot husrum och fickpengar som skulle täcka hans grundläggande behov fick utföra olika sysslor under cirka enligt ett individuellt program för social- och yrkesmässig återanpassning. Det hade tidigare i rättspraxis i Bettray-målet fastslagits att arbete som syftar till rehabilitering och återanpassning av de per- soner som utför arbetet inte kan betraktas som en verklig och faktiskt ekonomisk verksamhet.53 50Se dom av i mål 196/87, Steymann, 1988, s. 6159, svensk special- utgåva, volym 9, s. 751. 51Se dom av i mål 139/85, Kempf, 1986, s. 1741, svensk specialutgåva, volym 8, s. 629. 53Se Bettray, punkt 17. EG-rätten och rätten till sociala förmåner Utgången i Bettray-målet har av i Trojani-målet bedömts bero på de särskilda omständigheterna i det fallet (Trojani, punkt 19). I Bettray-målet var det fråga om en person som på grund av sitt drogmissbruk hade anställts med stöd av nationella regler om anordnande av arbete åt personer som på grund av sitt tillstånd inte kunde arbeta under normala förhållanden. I Trojani-avgörandet lämnade domstolen viss vägledning men överlämnade det till den nationella domstolen att avgöra om var en arbetstagare eller inte i EG-rättslig mening. Som vägledning angav domstolen följande (punkt 24). Den hänskjutande domstolen skall särskilt kontrollera om de sysslor som faktiskt utför kan anses vara sådana som normalt tillhör arbetsmarknaden. Denna bedömning kan göras med beaktande av den mottagande institutionens ställning och arbetsmetoder, det sociala återanpassningsprogrammets innehåll, vilket slags sysslor det rör sig om och under vilka villkor de utförs. När anställningen upphört är utgångspunkten enligt EG-rätten att arbetstagaren förlorar sin ställning som arbetstagare. Han eller hon kan därmed inte annat än undantagsvis åberopa likabehandling enligt artikel 7.2 i förordning 1612/68. Avgörande för om en person efter det att anställningsför- hållandet upphört alltjämt kan betraktas som arbetstagare är om han eller hon faktiskt eller potentiellt står till arbetsmarknadens förfogande. Om en arbetstagare frivilligt har upphört att förvärvsarbeta i värdmedlemsstaten och återvänt till sin ursprungsmedlemsstat förlorar han eller hon i princip sin ställning som arbetstagare i den mening som avses i artikel 39 och i förordning 1612/68 och därmed även t.ex. sin rätt till studiemedel för sina barn.54 I Fahmi-målet var fråga om rätt till studiemedel enligt en nederländsk lagstiftning där det fanns ett bosättningskrav för rätt till förmånen. Domstolen fann att bosättningsvillkoren när det gällde en migrerande arbets- tagare som upphört att arbeta och återvänt till sin ursprungs- medlemsstat inte kunde hindra denne arbetstagares rätt till fri rörlighet. Bosättningsvillkoret kunde således godtas. För att rätten till fri rörlighet inte skall bli verkningslös har arbetstagaren liksom även familjemedlemmarna rätt att varaktigt uppehålla sig i landet även efter det att arbetstagaren uppnått 54 Se dom av i mål C-33/99, , 2001, s. I-2415, punkt 51. EG-rätten och rätten till sociala förmåner pensionsåldern eller blivit arbetsoförmögen. Denna rätt framgår direkt av artikel 39 men finns också närmare preciserad i kom- missionens förordning (EEG) nr 1251/70 av om arbetstagares rätt att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställda där. Om en arbetstagare väljer att stanna i landet skall likabehandlingsprincipen fortsatt vara tillämplig. Av ingressen till förordning 1612/68 framgår följande. Rätten till fri rörlighet kräver, för att den objektivt sett skall kunna utövas i frihet och värdighet, att man säkerställer lika behandling, både praktiskt och juridiskt, i allt som rör den faktiska verksamheten som anställd och rätten till bostad, och likaså att hinder för arbetstagarens rörlighet avlägsnas, särskilt när det gäller arbetstagarens rätt att få ha sin familj hos sig och förutsättningarna för att familjen skall kunna inlemmas i värdlandet. 1.Följande personer skall, oavsett sin nationalitet, ha rätt att bosätta sig tillsammans med en arbetstagare som är medborgare i en medlemsstat och som är anställd i en annan medlemsstats terri- torium: a)Arbetstagarens make och deras avkomlingar som är eller är beroende av dem för sin försörjning, b)släktingar i närmast föregående led till arbetstagaren och hans eller hennes make, som är beroende av dem. 2.Medlemsstaterna skall underlätta mottagandet av alla familje- medlemmar som inte anges i punkt 1, om de är beroende av arbetstagaren eller ingår i hans eller hennes hushåll i det land arbetstagaren kommer ifrån. 3.Vad beträffar punkterna 1 och 2 måste arbetstagaren för sin familj ha tillgång till en bostad som anses normal för landets arbetstagare i den region där han eller hon är anställd. Denna bestämmelse får emellertid inte ge upphov till diskriminering mellan landets arbetstagare och arbetstagare från andra medlemsstater. 55 Artikel 10 kommer att upphävas och ersättas av bestämmelserna i fri- rörlighetsdirektivet. EG-rätten och rätten till sociala förmåner Huvudregeln när det gäller den fria rörligheten är att bestämmel- serna inte omfattar personer som inte utövat den fria rörligheten så länge de befinner sig i sitt hemland. En familjemedlem till en svensk medborgare som aldrig utövat någon fri rörlighet kan således inte åberopa bestämmelserna i förordning 1612/68 för att få komma till utan familjemedlemmens rätt i det fallet bedöms enligt svensk utlänningsrätt. Familjemedlemmar definieras i förordning 1612/68 som arbets- tagarens make och arbetstagarens och makens avkomlingar som är eller beroende av dem för sin försörjning, samt släk- tingar i närmast föregående led som på samma sätt är beroende. Av avgörandet Cristini framgår att familjemedlemmar kan åbe- ropa rätten till en förmån även efter arbetstagarens död om samma förmån skulle ha beviljats efterlevande till medlemsstatens med- borgare.56 Familjemedlemmarnas rätt till sociala förmåner är enligt förord- ning 1612/68 i princip inte någon självständig rätt utan endast en rätt till förmåner som kan härledas från den anställde. Med att familjemedlemmarna härleder sin rätt från arbetstagaren avses att de bara har rätt till en förmån om förmånen i fråga betraktas som en förmån för arbetstagaren. Studiestöd till barn till arbetstagare som är beroende av arbetstagaren för sin försörjning har således ansetts utgöra en social förmån för arbetstagaren.57 Det är den faktiska situationen som har ansetts avgörande för om familjemedlemmar anses beroende av arbetstagaren för sin försörjning eller inte, oavsett vad skälet till familjemedlemmens beroendeställning är.58 Det är inte heller nödvändigt att familjemedlemmen bor per- manent tillsammans med arbetstagaren. Kravet på bostad som anses normal för landets arbetstagare i artikel 10 punkt 3 i förord- ning 1612/68 inbegriper således inte ett krav på en gemensam permanent bostad för familjen.59 Med make avses den ena parten av ett gift par och således inte en sambo.60 Om en medlemsstat ger sina inhemska arbetstagare en viss förmån som även gäller deras sambor kan dock medlemsstaten 56Se dom av i mål 32/75, Cristini, 1975, s. 1085, svensk special- utgåva , s. 471, punkt 16. 57Se Bernini, bl.a. punkt 25. 58Se dom av i mål 316/85, Lebon, 1987, s. 2811, punkt 22. 59Se dom av i mål 267/83, Diatta, 1985, s. 567, svensk special- utgåva, volym 8, s. 61, punkt 18. 60Se dom av i mål 59/85, , 1986, s. 1283, svensk specialutgåva, volym 8, s. 517, punkt 15. EG-rätten och rätten till sociala förmåner inte neka motsvarande förmån till migrerande arbetstagare.61 Enligt avgörandet omfattas endast sambor som är medborgare i en annan EU-medlemsstat av diskrimineringsförbudet. Sambor från tredje- land omfattas inte enligt nuvarande rättspraxis utan får sina rättigheter enligt respektive lands utlänningsrätt. Av artikel 10 punkt 2 framgår att medlemsstaterna skall under- lätta mottagandet av alla familjemedlemmar som inte anges i punkt 1, om de är beroende av arbetstagaren eller ingår i hans eller hennes hushåll i det land arbetstagaren kommer ifrån. Enligt svensk praxis får även sambo eller registrerad partner bosätta sig här tillsammans med en arbetstagare. Uppehållsrätten upphör vid skilsmässa som fastställts genom en dom eller liknande. Gifta par som separerat har således fortfarande kvar sina rättigheter som familjemedlemmar till den migrerande arbetstagaren.62 Av fallet Frascogna63 framgår att diskriminering mot släktingar i uppåtstigande led förhindras om dessa har utövat rättigheterna enligt artikel 10 och bosatt sig tillsammans med arbetstagaren.64 För att tredjelandsmedborgare skall ha rätt till förmåner enligt artikel 10 krävs att tredjelandsmedborgaren uppehåller sig lagligt i en medlemsstat när han eller hon flyttar till en annan medlemsstat dit unionsmedborgaren flyttar eller har flyttat.65 En medlemsstat kan dock inte utvisa eller vägra att bevilja uppehållstillstånd till en medborgare från tredje land som kan styrka sin identitet och sitt äktenskap med en medborgare i en medlemsstat, enbart av det skälet att denne olagligen har rest in i medlemsstaten t.ex. från ett tredjeland.66 Uppehållstillstånd kan EG-rättsligt bara vägras vid hot mot allmän ordning, säkerhet och hälsa. Domstolen har ansett att rättsliga formaliteter som inte uppfylls inte i sig kan innebära ett sådant hot. 61Se , punkt 29. 62Se bl.a. Diatta, punkt 20. 63Se Frascogna, punkt 23. 64Se även dom av i mål 261/83, Castelli, 1984, s. 3199, svensk special- utgåva, volym 7, s. 671. 65Se dom av i mål C-109/01, Hacene Akrich, 2003, s. I-9607, punkt 50. 66Se dom av , mål C-459/99, MRAX, 2002, s. I-6591, punkt 62. EG-rätten och rätten till sociala förmåner I de fall en arbetstagare har utövat sin rätt till fri rörlighet i en annan medlemsstat och återvänder till sin ursprungsstat omfattas arbetstagarens familjemedlemmar som är tredjelandsmedborgare också av rätten till bosättning i ursprungsstaten.67 motiverade sitt avgörande med att familjemedlemmens rättigheter vid återvändandet till en medlemsstat efter utövandet av rätten till fri rörlighet inte skall försämras. De rättigheter som kan åberopas i egenskap av familjemedlem till en arbetstagare är knutna till relationen till arbetstagaren. Om relationen upphör eller om arbetstagarens rätt att arbeta i landet upphör så kan familjemedlemmen som huvudregel inte hävda några rättigheter som baseras på anknytningen till arbetstagaren. har familjemedlemmarnas rättigheter helt och hållet ansetts här- ledda från arbetstagaren (jfr dock vad som sägs i avsnitt 3.6 om att familjemedlemmar enligt frirörlighetsdirektivet under vissa förut- sättningar kan förvärva permanent uppehållsrätt). När en medborgare i en medlemsstat har anställning eller driver en rörelse inom en annan medlemsstats territorium skall hans eller hennes make och de barn som är eller beroende av honom eller henne ha rätt att ta anställning inom hela denna stats territorium, även om de inte är medborgare i någon medlemsstat. Barnen till en medborgare i en medlemsstat som är eller har varit anställd i en annan medlemsstat skall ha tillträde till denna stats allmänna skolor, lärlingsutbildning och yrkesskolekurser på samma villkor som medborgarna i denna stat, om barnen bor där. Begreppet barn i artikel 12:s mening skall inte underställas samma villkor om ålder eller betalning av underhåll som de som föreskrivs för de rättigheter som regleras av artiklarna 10.1 och 11 i för- ordning 1612/68. Begreppet kan således omfatta ett barn 67Se dom av i mål C-370/90, , 1992, s. I-4265, svensk special- utgåva, volym 13, s. I-19, punkt 21. 68Artikel 11 kommer att upphävas och ersättas av frirörlighetsdirektivet. EG-rätten och rätten till sociala förmåner som är beroende av sina föräldrar för sin försörjning.69 Migrerande arbetstagares barn har, oberoende av sin nationalitet, rätt till utbildning i värdmedlemsstaten på samma villkor som dess medborgare. Detta inbegriper rätt till likabehandling i jämförelse med nationella arbetstagares barn när det gäller finansieringen av studierna även om barnet inte bedriver studierna i värdmed- lemsstaten.70 Domstolen påpekade att artikel 12 inte är begränsad till studier i värdmedlemsstaten och vidare att artikel 12 är ut- formad för att tillförsäkra likabehandling endast till barn till arbets- tagare inom unionen som bor i förälderns värdmedlemsstat men att rätten till likabehandling inte är beroende av var studierna bedrivs (punkt 12). Barn kan behålla sin bosättningsrätt och rätt till utbildning även om den migrerande arbetstagaren flyttar från värdmedlemsstaten. En förälder från tredje land kan likaså behålla bosättningsrätten även om han eller hon har skiljt sig från den migrerande arbets- tagaren som är medborgare i EU genom sin anknytning till barnet. På detta sätt kan barnen fortsättningsvis utöva sin rätt till utbild- ning även om arbetstagaren de facto har flyttat från värdmedlems- staten.71 Om arbetstagaren begagnar sig av rätten att stanna kvar inom en medlemsstats territorium enligt kommissionens förordning (EEG) nr 1251/70 av om arbetstagares rätt att stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställda där utvidgas denna rätt till att gälla även familjemedlemmarna. 3.4.5Relationen mellan förordning 1612/68 och förordning 1408/7172 En förmån som inte omfattas av förordning 1408/71 kan i princip omfattas av förordning 1612/68. Avgränsningen kan ha betydelse bl.a. därför att arbetstagarbegreppen i förordningarna inte samman- faller. Definitionen av arbetstagarbegreppet på området för social trygghet är mycket vid och i princip alla personer omfattas, oavsett om de är yrkesverksamma eller inte, under förutsättning av att de 69Se dom av i mål C-7/94, Graal, 1995, s. I-1031. 70Se dom av i mål C-308/89, Di , 1990, s. I-4185, svensk specialutgåva, volym 10, s. 583. 71Se bl.a. Baumbast och R. 72Förhållandet mellan förordning 1612/68 och förordning 1408/71 behandlas utförligt av i Introduction to , s. 138 139. EG-rätten och rätten till sociala förmåner är försäkrade i enlighet med en eller flera medlemsstaters lagstift- ning om social trygghet. Arbetstagarbegreppet enligt förord- ning 1612/68 är mer knutet till att en person utför ett faktiskt arbete. Som tidigare nämnts omfattar förordning 1612/68 när det gäller familjemedlemmar i princip bara förmåner som kan härledas till arbetstagaren medan angreppssättet när det gäller familjemed- lemmar enligt förordning 1408/71 är ett annat där doktrinen om härledda rättigheter delvis har övergivits genom avgörandet i Cabanis-avgörandet.73 3.5Bosättningsdirektiven – studenter, pensionärer och övriga Sekundärlagstiftningen på området när det gäller ekonomiskt inte aktiva personer har utmärkts av att olika direktiv gällt för olika grupper av personer såsom studenter, pensionärer och en restgrupp samt deras familjemedlemmar. Reglerna i direktiven är delvis desamma. Omfattningen av rätten till uppehåll och tillåtna begränsningar i rätten beror på vilken personkategori en person tillhör och hur långt integrationen har framskridit när det gäller denna kategori. Enligt de s.k. bosättningsdirektiven som tillkom , omfattar den fria rörligheten även en rätt till bosättning för personer som inte är ekonomiskt yrkesverksamma samt deras familjemedlemmar. Med bosättningsdirektiven avses rådets direk- tiv 93/96/EEG om rätt till bosättning för studerande, rådets direktiv /364/EEG av om rätt till bosättning, rådets direktiv /365/EEG av om rätt till bosättning för anställda och egna företagare som är yrkesverksamma. I direktiven ges medlemsstaterna möjlighet att begränsa vistelsen med åberopande av hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller skydd för människors hälsa och liv. Personerna måste kunna visa att de disponerar över tillräckliga ekonomiska medel och att de har en heltäckande sjukförsäkring, så att de inte riskerar att utgöra en belastning för uppehållslandets sociala system. 73 Se dom av i mål C-308/93, Cabanis, 1996, s. I-2097. EG-rätten och rätten till sociala förmåner En studerandes rätt till uppehåll enligt direktiv /96 är begränsad på det sättet att uppehållsrätten endast gäller till dess utbildningen är avslutad. Studerande är inte skyldiga att bevisa att de har tillräckliga tillgångar uppgående till ett visst belopp utan det räcker att de avger en förklaring vid början av vistelsen i värdmedlemsstaten.74 Av artikel 3 i direktiv /96 följer att studerande med rätt till bosättning inte har rätt att få utbildningsstöd från värdmedlems- staten. Något motsvarande uttalande i direktiv /96 finns inte vad gäller social hjälp (jfr Grzelczyk, punkt 39 där domstolen i sina resonemang påpekade detta). Fallet Grzelczyk handlar om en fransk student, som studier i som han finansierat själv, ansökte om att få existensminimumbidrag av de belgiska myndigheterna under det sista läsåret. Domstolen uttalade bl.a. att direktiv /96 medger en viss ekonomisk solidaritet mellan medborgarna i värdmedlems- staten och medborgarna i andra medlemsstater, särskilt om den person som har rätt till bosättning har tillfälliga svårigheter (punkt 44). Domstolen grundade denna bedömning på det sjätte skälet i ingressen till direktiv /96, där det sägs att de som omfattas av rätten till bosättning inte får utgöra en orimlig börda för värdmedlemsstatens finanser.75 Domstolen uttalade att denna tolkning dock inte hindrar att värdmedlemsstaten anser att en studerande, som utnyttjat social hjälp, inte längre uppfyller vill- koren för rätt till bosättning och att medlemsstaten, med beak- tande av de begränsningar som följer av gemenskapsrätten, vidtar åtgärder för att återkalla medborgarens uppehållstillstånd eller för att inte förnya detta. Sådana åtgärder får emellertid inte bli den automatiska följden av att en studerande som är medborgare i en annan medlemsstat utnyttjar social hjälp i värdmedlemsstaten.76 74Genom att enbart kräva en sådan förklaring skiljer sig direktiv /96 från direktiven /364 och 90/365. Sistnämnda två direktiv innehåller uppgifter om den lägsta inkomst som de personer som omfattas av direktiven måste förfoga över. Dessa skillnader beror i sin tur på vistelsens särskilda art när det är fråga om studerande jämfört med när det är fråga om de personer som omfattas av direktiven /364 och 90/365 (se vidare dom av i mål C-424/98, kommissionen mot , 2000, s. I-4001, bl.a. punkt 40). 75Motsvarande övervägande De som omfattas av rätten till bosättning får inte utgöra en orimlig börda för värdmedlemsstatens räkning finns i inledningen till de övriga direktiven. 76Jfr punkt 42 och 43 i Grzelczyk. I punkt 45 betonade domstolen att en studerandes eko- nomiska situation dessutom kan förändras över tiden av skäl som ligger utanför dennes kontroll. Sanningshalten i förklaringen kan således endast bedömas när den studerande avger den. EG-rätten och rätten till sociala förmåner Fallet har blivit föremål för en rikhaltig diskussion i den juridiska doktrinen.77 3.5.2Pensionärer och övriga ekonomiskt inte aktiva När det gäller pensionärer och övriga ekonomiskt inte aktiva t.ex. tidigare arbetstagare eller egna företagare är deras fortsatta vistelse i värdmedlemsstaten normalt sett inte tillfällig som den studerandes. Risken för att dessa grupper skall ligga det sociala bidragssystemet till last borde således vara större än i fråga om studerande som också har möjlighet att komplettera sina inkomster genom att arbeta.78 Uppehållstillstånd ges normalt vilket ytterligare begränsar de nationella myndigheternas möjlig- heter att ingripa.79 Den s.k. restgruppen eller de som omfattas av en rätt till bosättning enligt direktiv /364 är EU-medborgare som inte har rätt till bosättning enligt några andra bestämmelser i gemenskaps- rätten. För pensionärer och övriga ekonomiskt inte aktiva gäller att de skall kunna styrka att de har tillräckliga tillgångar och en hel- täckande sjukförsäkring. I direktiven anges inte uttryckligen hur uppgifterna skall kunna styrkas av den enskilde. Enligt rättspraxis får inte heller medlemsstaterna begränsa de bevismedel som en person kan använda för att styrka att tillräckliga tillgångar och sjukförsäkring finns. Medlemsstaterna får inte heller föreskriva att vissa handlingar måste utfärdas eller bestyrkas av en annan med- lemsstat. I Trojani-målet hade den hänskjutande domstolen bl.a. ställt frågan om en person som får en så låg ersättning att han måste ansöka om bidrag för att komma upp till existensminimum har rätt att uppehålla sig i en mottagande medlemsstat enligt artikel 18.1 i EG-fördraget och direktiv /364. Domstolen besvarade denna fråga nekande. Domstolen konstaterade att de belgiska myndig- heternas vägran att tillerkänna uppehållsrätt inte gick utöver vad som är nödvändigt för att uppnå syftet med , D., , 2002, Vol. 4, punkterna 136 144, jfr även diskussionen i , Medborgarskapet i och , s. 311. 78Den skillnad som finns mellan direktiven förklaras i kommissionen mot , punkt 40. 79Enligt frirörlighetsdirektivet 2004/38 finns en möjlighet för medlemsstaterna att införa ett registreringsförfarande för uppehåll som är . EG-rätten och rätten till sociala förmåner direktiv /364 (punkt 36). Han hade således inte någon rätt att uppehålla sig i på grund av sitt unionsmedborgarskap enligt artikel 18.1 eftersom han inte kunde försörja sig. Domstolen konstaterade också att det var just bristen på tillgångar som utgjorde skälet till att han ansökte om en förmån som minimex. På grund av att av de belgiska myndigheterna beviljats ett uppehållstillstånd kunde han dock trots detta göra anspråk på bistånd. Av fallet Baumbast och R framgår att kravet på en heltäckande sjukförsäkring som gäller i värdmedlemsstaten inte kan upprätt- hållas i alla situationer. Det utgjorde således enligt domstolen en oproportionerlig inskränkning i rätten att uppehålla sig i ett land att vägra uppehållsrätt med hänvisning till att sjukförsäkringen inte omfattar akutsjukvård i värdlandet trots att en heltäckande sjuk- försäkring fanns i en annan medlemsstat. I fallet Man prövades om det fanns en rätt att uppehålla sig i för ett barn i späd ålder och dess vårdnadshavare enligt artikel 18.1 och direktiv /364.80 Domstolen fann en sådan rätt föreligga bl.a. med hänsyn till att barnet inte skulle komma att ligga skulle ligga det sociala bidragssystemet i till last. Europeiska unionens råd antog direktiv /38/EG om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier (frirörlighetsdirektivet). Direktivet skall vara genomfört i nationell rätt . Syftet med frirörlighetsdirektivet är att förenkla regelverket genom att slå samman nio befintliga direktiv till en rättsakt.81 Dessa direktiv och artiklarna 10 och 11 i förordning 1612/68 upphävs. De direktiv som upphävs reglerar bl.a. fri rörlighet för arbetstagare, egenföretagare, pensionärer, studenter och ekonomiskt inte aktiva. Frirörlighetsdirektivet förenklar regelverket eftersom samtliga nämnda kategorier omfattas av en och samma rättsakt. EG-dom- stolens praxis har även i stor utsträckning kodifierats för att 81De direktiv som upphävs är direktiven /221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG. EG-rätten och rätten till sociala förmåner tydliggöra innebörden av unionsmedborgarskapet.