sou · GTB317 · 2006-01-01 00:00:00 — Ståndpunkten framträder klart lappmarksreglemente, där nybyggarnas jakträtt begränsades till att gälla från deras hemvist och även fiske bara tilläts till husbehov.12 Men man lär ofta ha överträtt denna regel; samerna kom sålunda undan för undan att trängas ut bl.a. från värdefulla fisken.13 Av betydelse synes här ha blivit den ofta beskrivna utveck- lingen att länsstyrelserna från och med 1700-talets senare del allt- mera övertog domstolarnas befattning med tvister mellan samer och andra angående fjällmarken, eftersom denna betraktades som krono- 6Jfr om denna utveckling , och kronans fasta egendom (1950) s. 12 ff. och även , Allmänningar (i ägnad lag, 1934) s. 394 f, 404 ff. 7Jfr om äldre tid , Om samernas rättsliga ställning i (1994) s. 245 ff. Se också , Lappskattelandens rättsliga utveckling i (2001). 8Jfr , Koloniseringen av t.o.m. (1956) s. 33, 61 f., Arell, Ren- nomadismen i (1977) s. 95 ff., 145 ff., , Om lappmarkers svenska kolonisation till omkring 1750 (1929) s. 1 ff. 12 ff. 9Jfr Arell, a.a. s. 81 (sannolikt äganderätt till fiskevattnen i vissa områden), 136 ff., 145 ff. 10Jfr NJA 1981 s. 1. 11Se om utvecklingen i stort a.a., Arell a.a. 12Jfr , a.a. s. 267 f. 13Se härom SOU 1922:10 s. 51 ff. och , a.a. s. 217, 229 ff. Samernas jakt- och fiskerätt Härvid tog de avgörande hänsyn till jordbrukets behov, när detta kom i konflikt med samernas intressen.14 Resultatet blev i vart fall att man knap- past kunde anse att samerna ensamma hävdade jakten eller fisket utom kanske på mera avlägsna fjällområden.15 Några tvister mellan samer och kronan om rätten till jakt och fiske tycks dock inte ha förekommit att döma av tillgängligt material – bara mellan samer och nybyggare, eller samer sinsemellan.16 kan sägas, att med tanke på de marker som jakt- och fiskerätten täckte det i vart fall från myndigheternas synpunkt inte kunde ha vållat samerna nämnvärt besvär om de nu fick konkurrens på vissa begränsade områden. Utvecklingen kan ha framstått som väl förenlig med de föga preciserade rättigheter som tillkom samerna. Samerna kunde omöjligen utnyttja alla fisken och jaktmarker som de hade tillgång till, och även nybyggarna borde därför få del av dessa välbehövliga resurser.17 Man kan därför knappast anse att kronans aktiviteter i och för sig visat att den hade en jakt- och fiskerätt av högre kvalitet än vad som tillkom samerna. – I den mån samerna ansågs dela jakt- och fiskerätten med andra tycks det för deras del inte ha varit tal om jakt eller fiske bara till husbehov18 – något som annars föreskrevs för oskiftat fiske i 17 kap. 1 § byggningabalken19 och alltjämt gäller för samfälligheter enligt 13 § jaktlagen. kom nybyggarnas områden att av- skiljas från kronomarken genom avvittring, vilken nådde lappmarkerna.20 Bl.a. deras jakt- och fiskerätt kom därigenom att i huvudsak begränsas till dessa områden. Samernas jakt- och fiske- rätt har emellertid inte berörts av avvittringen; den rätt de haft att jämte nybyggarna jaga och fiska på enskild mark har de behållit (jfr 25 § RNL, där rätten inte är begränsad till kronomark).21 Faktiskt kom det naturligtvis att påverka rättigheternas utövning att nu nybyggar- nas markanvändning kom att koncentreras till deras fastigheter, 14Ett exempel är när utdikning hotat fisket i en sjö. Se härom , a.a. s. 242 f. Se vidare Arell, a.a. s. 197 ff. 15Jfr Arell, a.a. s. 180 16Jfr Arell, a.a. s. 95 ff., 145 ff. 17Så resonerade redan landshövdingen i sitt memorial av 1673, som ansetts vara en ut- gångspunkt för den kommande kolonisationen; se härom , a.a. s. 192 ff., 202. 18Jfr om fisket , a.a. s. 269 ff. (nybyggarnas begränsade rätt betonas, inte samernas). 19Denna princip om fiske till delägarnas nödtorft behölls ända till fiskelag;se här- om , Fiskelag och vattengräns (1955) s. 117 med not 1. Jfr NJA 1981 s. 235. 20Se härom , Studier i svensk jordrätt (1928), särskilt s. 111 ff. 21Jfr även i , Studier i renbeteslagstiftning (1970) s. 73 ff. Samernas jakt- och fiskerätt något som trängde bort samerna från betesmarker men torde ha haft mindre betydelse för deras möjlighet till jakt och fiske. De hade nu ensamma rätt att jaga och fiska i fjällmarken i övrigt, frånsett de upplåtelser till utomstående som staten kunde göra. Särskilt kan nämnas att enligt jaktstadgan (1864:68) jakten bl.a. på kronans över- loppsmark på de norra länen var fri för varje svensk, utom på älg (§ 4), dock med undantag bl.a. för vad som gällde om urminnes hävd (§ 5). Det har sagts – av en senare utredning – att bristen på förbehåll för samernas urgamla rätt syntes ha bortglömts.22 Saken rättades till genom en lagändring av 1927 (se 3.2 nedan).23 Tydligen har undan- taget för urminnes hävd inte ansetts ha betydelse för tillämpningen. Otvivelaktigt har rättsläget varit flytande i varje fall under större delen av . Men såvitt framkommit har staten inte ha gjort anspråk på någon egen jakt- eller fiskerätt på fjäll- marken, om också man synes ha upplåtit vissa fisken där och ansett sig kunna tillåta jakt för envar på områdena.24 Det tycks snarare ha varit fråga om en statlig överhöghet över områdena än civilrättsliga rättigheter till jakten eller fisket. Det kan tilläggas att enligt vad HD framhållit i NJA 1981 s. 1 staten sannolikt saknat rätt att upplåta jakt- och fiskerätt i vart fall på skattefjällen. Renbeteslagen av 1886 innebar bl.a. följande. Samerna hade rätt att uppehålla sig med sina renar väsentligen på samma områden som anges i RNL och att der betjena sig af land och vatten till under- håll för sig och sina renar (1 §). De var berättigade att till jakt och fiske betjäna sig av land och vatten inte bara på för dem afsatta land och sådana områden i och Vesterbottens läns lapp- marker, som för dem bibehållas, utan också på annan utmark inom dessa lappmarker som de fick uppehålla sig på sådan utmark med sina renar (21 §). Rätt till jakt och fiske å de för Lapparne afsatta land fick de inte upplåta till annan. Om sådan upplåtelse be- fanns kunna ske utan skada för samerna, fick tills vidare tillåta annan att mot avgift jämte dessa samer utöva jakt och fiske på landet, sedan de samer vilka hade rätt att med sina renar uppehålla sig på landet hade blivit hörda i ärendet. 22SOU 1922:16 s. 83. 23Se härom prop. 1927:120 s. 14 ff, jfr SOU 1922:16 s. 82 ff., 92 ff. 24Jfr NJA 1981 s. 207, 236 och även SOU 1922:10 s. 51 ff., 61. Samernas jakt- och fiskerätt användas till förmån för lapparna (22 §). I övrigt innebar lagstiftningen att de aktuella områdena skulle indelas i lappbyar, och de rättigheter – bl.a. jakt- och fiskerätt – som tidigare tillkom individuella samer överfördes nu på lappbyarna. – Skälet för att renskötseln på detta vis kollektiviserades angavs vara vissa missförhållanden inom renskötseln. Vad jakt- och fiskerätten närmare gick ut på utvecklades inte i för- arbetena. I det kommittébetänkande som låg till grund för lagstift- ningen anfördes emellertid bl.a. följande. I trakter där lapparna vista- des hade de av ålder utövat jakt och fiske. Deras befogenhet till detta hade inom lagstiftningen varit snarare förutsatt än uttryckligen er- känd. Den borde utan tvekan medges på de för Lapparne afsatta land. Detsamma borde gälla om annan utmark inom och lappmarker. Samerna var här i faktisk utöfning af dylik befogenhet, och detta opåtalt av enskilda markägare när rätten utövades på deras ägor.25 – Rörande förslaget att upplåtelse- rätten skulle flyttas över på framhöll kommittén, att den ene lappen inte borde till skada för den andre förfoga över för- måner som tillagts flera lappar gemensamt; därför borde upplåtelse av jakt och fiskerätt inte komma till stånd om inte de lappar som hade rätt att uppehålla sig på landet samtyckte. Enskilda lappar skulle alltså inte få företa sådana upplåtelser. Inte heller lapparna såsom en samfällighet borde få förfoga över rättigheterna. Enligt kommittén var att ett lappsamfund föga ägnat att förhandla till gemensamt be- slut och att ingå avtal samt att till samfällt gagn använda inflytande medel.26 – Det var alltså närmast praktiska skäl som låg bakom denna reglering. Även vissa uttalanden i det utskottsbetänkande som låg till grund för riksdagsbeslutet kan belysa inställningen bakom lagen. Särskilda utskottet anförde allmänt om samernas bruksrätt – närmast för att motivera dess ställning i förhållande till enskilda markägare – att lappen verkligen ägde en rätt att åberopa för utöfningen enligt ur- gammal sed af det näringsfång, hvaraf han lefver. Han var den som först tog de nordliga trakterna av vårt land i besittning, och den förste besittningstagarens rätt till jorden måste anses bättre än den som senare tillkommit. Men lappens besittningstagande inneslöt till sin natur inte alla de befoganheter som ingick i äganderätten; det sträckte sig inte till andra än dem som nomadlivets inskränkta behov 25Förslag till förordning angående de svenska Lapparne och de bofasta i samt till för- ordning angående renmärken afgivna af den dertill utaf Kongl. Maj:t förordnade komité (1883) s. 105. 26Se nämnda förslag s. 106. Samernas jakt- och fiskerätt Det avsåg bara jordens nyttjande dels till bete för renarna, dels till fyllande af de behof, hvilka voro en förutsättning för eller en följd af renbetets begagnande. Lappens rätt var äldre än statens. Den var så att säga en synlig på länets jord hvilande servitut.27 – I annat sammanhang anförde utskottet att samernas rätt inte var en äganderätt utan endast en nyttjanderätt till det omfång, som be- stämmes af villkoren för renskötselns bedrifvande. Mot det före- slagna villkoret att samernas samtycke krävdes för upplåtelse av jakt- och fiskerätt invände man vidare att det var oklart och att jakten och fisket under alla omständigheter var väl behövliga binäringar till ren- skötseln. Upplåtelse till andra borde därför inte utesluta samernas eget begagnande. Bestämmelsen ändrades därför så att upplåtelsen skulle avse rätt att jämte samerna utöva jakt och fiske; de samer som uppehöll sig i landet skulle vidare bara höras i ärendet.28 – Utskottet diskuterade vidare om de avgifter som skulle inflyta på grund av upplåtelserna skulle helt tillfalla den berörda lappbyn; man lämnade åt Konungen att ge bestämmelser härom.29 Det förefaller klart att de skulle användas till förmån för samerna. Såvitt framgår av förarbetena till lagen förändrades inte jakt- och fiskerätternas innehåll genom överförandet till lappbyarna. Det var bara samernas möjlighet att förfoga över rättigheterna som inskränk- tes; inkomsterna från jakt- och fiskerättsupplåtelser behölls av samer- na. Hur man såg på jakträttigheternas förhållande till allmänhetens fria rätt att jaga på kronomark är oklart. Uttalandena om att rättig- heterna bara var vad nomadlivets inskränkta behov fordrade kan visserligen tyda på att man närmast tänkte på jakt och fiske till hus- behov. Någon sådan begränsning framgick dock inte av lagtexten och stämmer ju inte heller med att samerna fick behålla vinsten av upplåtelserna. I vart fall synes lagstiftaren ha varit angelägen om att samernas traditionella rättigheter inte inskränktes genom myndig- heternas förfoganden. Lagen (1896:42 s. 1) om rätt till fiske innehåller bara en allmän hän- visning till vad om lapparnas rätt till fiske är särskilt stadgat (13 §). Motiven diskuterar inte stadgandets innebörd. Detsamma kan sägas om 1912 års lag om rätt till jakt, som innehåller en liknande hänvis- ning. Av intresse är emellertid regeln i 7 §, att å oavvittrad mark som ej blivit till lapparnas uteslutande begagnande anvisad hade varje svensk man rätt att jaga (med vissa undantag). 27Särskilda Utskottets Utlåtande N:o 1 (1886) s. 18 ff. 28Se utlåtandet s. 31 f. 29Se utlåtandet s. 32 f. Samernas jakt- och fiskerätt gående lapparnas rätt, som anknöt till en formulering ren- beteslag (se nedan), infördes på förslag av HD i en tidigare proposi- tion (som inte antogs av ).30 Därmed hade man gått ifrån regeln jaktstadga, även om ändringen kanske inte uppfat- tades så (jfr nedan). Samerna behövde inte utsättas för konkurrens av jägare från annat håll. ersattes lag med en ny renbeteslag, lag (1898:66) om de svenska lapparnas rätt till renbete i . I sak ändrades inte de regler som här har behandlats (se 30 och 31 §§), och förarbetena tyder inte på någon annan inställning till jakt- eller fiskerätten. Detsamma kan sägas om lagen (1928:309) om de svenska lappar- nas rätt till renbete i . Lagen bygger på tanken att renskötsel- rätten, och därmed även jakt- och fiskerätten, var grundad på det s.k. lapprivilegiet – en särskild förmån som lagstiftaren gett samerna – snarare än på urminnes hävd.31 Några sådana synpunkter har dock inte kommit till uttryck i reglerna om jakt och fiske (se 55 och 56 §§). I denna lag, liksom tidigare renbeteslag, sades upplåtelse- reglerna gälla marker som blivit anvisade till lapparnas uteslutande begagnande. Vissa uttalanden under förarbetena till lagen har intresse i samman- hanget. I kommittéförslaget diskuterades möjligheten att den jord- bruksidkande befolkningen skulle för mycket låg avgift få jaga och fiska på kronans områden. Kommittén hade inget att erinra mot detta, men stor varsamhet bör .härvid iakttagas till förekommande av att lapparnas gamla rättigheter kringskäras; det föreslogs en möj- lighet för Konungen att meddela allmänna föreskrifter angående bl.a. sådana upplåtelser.32 (I ett annat betänkande från , om för- slag till tillgodogörande av kronans fiskevatten, uttalades att det fiske lapparna sedan uråldriga tider bedrivit i varit en verk- lig dem förbehållen rättighet och att de på de aktuella områden ägde att med andras uteslutande helt förfoga över de allmänna krono- fiskena, fast de inte själva fick göra några fiskeupplåtelser.33) I pro- positionens diskussion om jakt- och fiskerätten antyds inget om statens rätt.34 En diskussion om möjligheterna att upplåta jakt- och 1900:58 s. 17, 34. 1928:43 s. 54 f. och bil. s. 16 f. samt Första lagutskottets utlåtande 1928:29 s. 3, Liknande uppfattning rörande jakträtten i Bouveng, Jakträtt och viltvård (1956) s. 134, se också s. 92 (fall, då urminnes hävd kan åberopas för jakträtt, torde knappast komma i fråga; att samernas rätt kunde ha sådan grund diskuteras inte). 32SOU 1923:51 s. 119. 33SOU 1923:58 s. 49, 50 f. 1928:43 s. 136. Samernas jakt- och fiskerätt fiskerätt till andra än samerna tyder dock på att man inte ansåg sta- ten ha någon del i rätten civilrättsligt sett.35 Av intresse för synen på jakträtten är här vissa lagändringar som tillkom ungefär med arbetet på den nya renbeteslagen. I ett betänkande med förslag till vissa ändringar rörande jakt och fågel- skydd (SOU 1922:16) tog de sakkunniga upp flera frågor som be- rörde samernas rätt till jakt på fjällmarken. Angående den nämnda bestämmelsen i 7 § jaktlagen, som förbehöll samerna sådan rätt på oavvittrad mark som blivit till deras uteslutande begagnande anvisad, anfördes bl.a.: Enligt stadgandet tillkom jakträtten på dylika marker samerna ensamt, inte blott så att de själva hade fri jakträtt där, utan också att ägde till deras förmån utarrendera mark. Upp- fattningen att rätt till jakt på kronans odisponerade marker stod öppen för envar var grundad på ett fullständigt förbiseende av samernas rättigheter. Någon fri jakträtt förelåg inte på oavvittrad mark. Be- stämmelsen om detta borde utgå. – Rörande möjligheten att utvid- ga jakträtten för den lokala befolkningen på dessa områden framhölls som nämnt i en redogörelse för utvecklingen att regeln om fri jakt- rätt jaktstadga berodde på att samernas rätt syntes ha bortglömts. Utredningen diskuterade också en otydlighet i en kun- görelse av 1912 angående grunderna för tillgodogörande för kronans jakträtt. Trots att reglerna om samernas jakträtt i 1886 och renbeteslagar hade uteslutit tillämpning av jaktstadgans regler på i det närmaste samtliga kronans ännu odisponerade marker hade kun- görelsen ofta tolkats som om den gällde även om lapparnas särskilda områden i och . För att hindra en så- dan feltolkning borde kungörelsen förtydligas.36 Resultatet blev en sådan ändring av 7 § jaktlagen som de sakkunniga föreslagit; även kungörelsen ändrades i enligt med deras uppfattning.37 – På lagstiftar- håll har man på detta vis betonat styrkan i samernas jakträtt på de aktuella markerna; tydligen ansågs denna ha underskattats i tidigare lagstiftning och myndighetspraxis. Här kan också nämnas uttalanden i ett par utredningar om rätten till fiske. I ett betänkande av rörande ända- målsenligt utnyttjande av kronans fiskevatten (SOU 1939:28) upp- 35Sålunda diskuterade man om skulle få rätt att upplåta jakt- och fiskerätt på fjäll- marken till statstjänstemän på förrättning och tjänsteresa, något som ansågs som ett tveksamt förslag; regeln upptogs inte i lagen, eftersom enligt erhållna upplysningar inte något egentligt behov ansågs föreligga (se prop. 1928:43 s. 170 ff.;, jfr SOU 1923:51 s. Upplåtelsen borde inte ha varit samma problem om staten hade kunnat förfoga över rättigheterna i fråga. 36SOU 1922:16 s. 72 f, 82 ff., 92 ff. 1927:120 s. 14 ff.; kungörelse 1927:437. – Frågan om lokalbefolkningens jakträtt ansågs böra tas upp i samband med arbetet på en ny renbetslagstiftning. Samernas jakt- och fiskerätt fattades 55 och 56 §§ lag så att lapparna ägde fiskerätt med uteslutande av andra, fast de inte själva fick medge fiskeupplå- telser utan sådana fick ske genom försorg. Man talade här om ett fiskeprivilegium för renskötande lappar. Fisket skedde delvis för avsalu, fast på vissa håll, såsom bland skogslappar, mesta- dels för husbehov.38 På samma sätt uttalade fiskerättskommittén (SOU 1947:47) att enligt 56 § lag lapparna i princip hade ensamrätt till fisket. Det var här fråga om allmänna kronofisken på överloppsmarkerna, till skillnad från kronans enskilda fisken, som i jordeboken upptogs som särskilda lägenheter av krononatur.39 – I en utredning om de fiskerättsliga förhållandena i lappmarkerna (SOU 1952:13), framhölls bl.a. följande beträffande förhållandet till nybyggarnas fiskerätt. Lapparna var lappmarkernas ursprungliga in- vånare och ägde ensamma för sin utkomst förfoga över dessa trak- ter; i den mån inte inskränkningar förekom vid upplåtelser åt andra än lappar, bibehölls dessa vid sina gamla rättigheter att förfoga över landet. Detsamma gällde efter avvittringen. Tydligen utgick även lag från att de odisponerade trakterna ovanför odlingsgrän- sen var lapparnas land och att de ägde förfoga över landets nyttig- heter. Utredningen uppfattade det aktuella rättsläget så att alla vatten ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen helt anvisats lapparna. Renbeteslagen av 1928 hade inte begränsat lapparnas förmåner; snarare hade viss utvidgning skett genom bestämmelser om den av- komst som skulle användas till lapparnas förmån och genom att ord- ningen för upplåtelser av mark och lägenheter ovan odlingsgränsen hade skärpts. Lapparnas starkare ställning ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen hade tagit sig uttryck bl.a. genom att nyttigheterna genom upplåtelser kunde tillgodogöras till deras förmån – en ringa ersättning för den frihet och ensamrätt som de åtnjutit . – Utredningen framhöll vidare, på tal om en äldre indelning av kronofiskena, att alla fisken ovanför odlingsgränsen var allmänna kronofisken – inte kronans enskilda fisken.40 Uppfattningen om den starka ställning samerna hade i fråga om fisket på fjällen framträdde också lag om fiskevårdsområ- den, där liksom enligt nuvarande lag (se 2 ovan) samernas rätt hindrade bildande av sådana områden eller i vart fall inte berördes av beslutet (1 § 3 st.). Beträffande jaktvårdsområde ansågs motsvarande gälla.41 38SOU 1939:28 s. 75, 76, 79. 39Se SOU 1947:47 s. 197; jfr 7 och 8 §§ fiskelag. 40Se SOU 1952:13 s. 88 ff., 99 ff., 116, 166 f. 41Se beslut omtalat SOU 1968:16 s. 189 not 1. Samernas jakt- och fiskerätt Rättspraxis som belyser inställningen till samernas jakt- och fiske- rätt är begränsad från . I en rättegång mot tredje man intog dock staten ståndpunkten att jakt- och fiskerätten tillkom samerna ensamma (NJA 1942 s. 336). Vidare kan påpekas HD:s uttalande i rättsfallet NJA 1965 s. 492, att samerna såvitt angick renskötseln hade markägarens rättigheter; målet gällde bl.a. ersättning för skada på samernas fiske. Reglerna i nuvarande rennäringslag har redan berörts (2 ovan). I det betänkande som låg till grund för lagen betonades värdet för samerna av jakt- och fiskerätten, något som motiverade att kretsen av jakt- och fiskerättshavare begränsades. De sakkunniga skilde här mellan jakt och fiske för husbehov och inkomster av upplåtelserna.42 De före- slog emellertid vissa försvagningar av samernas ställning. Rättighe- terna skulle lokaliseras så att de i princip skulle gälla bara inom den egna byns betesområde. Om särskilda skäl förelåg – närmast hän- syn till jakt- eller fiskevård – skulle vidare kunna upp- låta all rätt till jakt eller fiske inom ett område. Dessutom skulle samernas särställning i fråga om fiske- och jaktvårdsområde tas bort; deras rätt skulle inte länge förhindra bildande av sådana områden.43 Departementschefen delade inte helt utredningens mening i denna del. Enligt propositionen skulle huvudprinciperna för nyttjanderätts- upplåtelser behållas – alltså även då det gällde jakt eller fiske. För- slaget till lokalisering inom den egna samebyns betesområde godtogs dock. I fråga om upplåtelserna bifölls inte samernas begäran att själva få sköta dem utan myndighets inblandning; en samisk förvaltning skulle inte skapa garantier för att övriga befolkningsgruppers intres- sen blir tillgodosedda i skälig omfattning. Däremot godtogs inte ut- redningsförslaget att upplåtelse skulle kunna ske av all jakt och fiske- rätt; föredragande statsrådet erinrade om att samerna jagade och fiskade inte bara för eget behov utan även till avsalu, och en upplå- telse med ensamrätt till utomstående kunde lätt uppfattas som ett betydande ingrepp i samernas rättigheter. För detta borde krävas ett medgivande från samebyn. Inte heller accepterades förslaget om änd- ring i reglerna om fiskevårdsområden, varvid hänvisades till lagstift- 42Se SOU 1968:16 s. 190 ff. 43SOU 1968:16 s. 192 ff. Samernas jakt- och fiskerätt ningens utgångspunkt att inte göra intrång i samernas rättigheter och intressen.44 I fråga om kompensation för upplåtelserna framhölls skillnaden mellan rätt att tillgodogöra sig naturtillgångar som vattenkraft och grus, som inte var att hänföra till fastighetens vanliga avkastning, och upplåtelse av jakt- och fiskerätt. I det förra fallet borde ersättningen begränsas till skada på själva renskötselrätten med ingående rättig- heter, medan i det senare kompensationen skulle motsvara avgiften för upplåtelsen; kunde större förlust visas, skulle dock samerna få denna ersatt.45 Samma inställning framträdde för övrigt i förarbetena till lagen (1981:833) om fiskevårdsområden; enligt propositionen kom det inte i fråga att genom denna lagstiftning inskränka samernas rättigheter, utan gällande förbud att bilda fiskevårdsområden ovan odlingsgrän- sen och på renbetesfjällen behölls.46 I RNL utbyttes uttrycket områden som blivit anvisade till samernas uteslutande begagnande mot kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och renbetesfjällen. Omformuleringen kunde synas som en försvagning av samernas ställning, men i motiven framhölls att någon ändring i sak inte var avsedd.47 Även RNL synes på detta vis ha utgått från den uppfattning som framförts i ett flertal utredningar: samerna på de aktuella markerna har en ensamrätt att jaga och fiska även till avsalu, fast den begrän- sats genom att staten förbehållit sig en upplåtelserätt som inte får utövas till skada för samerna. Att ersättningen skulle uppgå till värdet av den upplåtna rätten jämte bevisad ytterligare skada stämmer väl med uppfattningen att det här var fråga om ett expropriativt ingrepp i en rätt som tillkommer samerna.