sou · GTB386 · 2006-01-01 00:00:00 — Av dessa bestämmelser följer bl.a. att en medtilltalad i brottmål inte får höras som vittne, att närstående till part inte har någon skyldighet att vittna och inte heller får avlägga ed i brottmål, liksom även att ett vittne aldrig är skyldigt att lämna uppgifter vars yppande skulle avslöja att vittnet eller någon närstående till honom eller henne har förövat en brottslig handling. Ett vittnes rätt att vägra uttala sig om omständigheter som av- slöjar att vittnet självt eller någon närstående till honom eller henne har begått en brottslig handling gäller inte bara under huvud- förhandlingen. En person som förhörs med anledning av ett brott och nära anhöriga till den brottsmisstänkte har rätt att även under förundersökningen inte medverka i utredningen av frågan om för- hörspersonen eller någon närstående har gjort sig skyldig till ett brott, även om någon uttrycklig regel om detta inte finns i be- stämmelserna om förundersökning i . I detta hän- seende är praxis angående innebörden av be- greppet rättvis rättegång och den därmed nära sammanhängande oskyldighetspresumtionen i art. 6 (1) respektive (2) EKMR också av stor betydelse. Enligt tolkning av art. 6 (1) och 6 (2) finns en rätt för den som är tilltalad i brottmål att vara tyst och att inte tvingas ange eller belasta sig själv. Dessa rättigheter gäller från det att en person delges brottsmisstanke eller hans eller hennes situa- tion på annat sätt väsentligt påverkas på grund av brottsmisstanken. Vidare kan de åberopas i alla förfaranden som i konventionsrättslig mening rör anklagelse för brott, t.ex. vid påförande av avgift för vissa trafikförseelser och skattetillägg, och oavsett om målet är av mer bagatellartad karaktär. Rättigheterna innebär att en myndighet aldrig får framtvinga uppgifter som senare kan komma att användas som bevis mot personen i fråga i ett straffrättsligt förfarande, t.ex. genom att förelägga förhörspersonen att lämna uppgifter vid äventyr av vite eller någon annan straffsanktion. Däremot finns som huvudregel inget hinder mot att en domstol lägger en brottsmisstänkt persons vägran att yttra sig under för- Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier undersökningen eller huvudförhandlingen till grund för en fällande dom. Som viktig förutsättning i ett sådant fall gäller emellertid att domstolens bedömning även måste grundas på andra omständig- heter och andra bevis mot den tilltalade. Detta innebär således en begränsning av domstolens möjligheter att med stöd av regeln i 35 kap. 4 § RB tillmäta en tilltalads vägran av svara på frågor bety- delse vid bevisvärderingen i brottmål. Slutligen kan det konstateras att det råder viss oenighet om det på grund av art. 6 EKMR eller bestämmelsen i 36 kap. 14 § RB finns någon allmän skyldighet att redan under förundersökningen eller motsvarande utredning i ett administrativt förfarande erinra förhörspersoner om att de inte är skyldiga att lämna uppgifter som skulle avslöja att de själva eller någon närstående person har begått en brottslig handling. 4Trafiklagstiftningen – ett system med straff och avgifter I de inledande avsnitten har redogjorts för de grundläggande förut- sättningarna för straffansvar och de regler som gäller vid handlägg- ning av straffrättsligt sanktionerade trafikförseelser inklusive de krav som följer av EKMR i dessa hänseenden. Utredningen övergår därefter till att redogöra för olika typer av ansvarsbestämmelser i den svenska trafiklagstiftningen. Därmed avses både straffbestäm- melser och överträdelser som beivras genom uttagande av en avgift. Avsikten med en sådan genomgång är att påvisa trafiklag- stiftningens uppbyggnad och systematik och därmed att närmare kunna belysa frågan hur ett ägaransvar för hastighetsöverträdelser skulle förhålla sig till andra trafikregler. Inledningsvis redogörs för olika straffbestämmelser. Därefter följer ett avsnitt om de sanktionsavgifter som utgår vid felparkering och överlast samt den särskilda avgift som tas ut vid flyttning av fordon. Slutligen redogörs för körkortslagens regler om körkortsin- gripande, dvs. återkallelse av körkort och varning. Körkortsin- gripande är också en administrativ sanktion. Av pedagogiska skäl redovisas dessa bestämmelser emellertid i ett eget underavsnitt. Avsnitten om avgifter och körkortsingripande innehåller även en kortare redogörelse för vad som gäller vid handläggningen av sådana ärenden (beträffande den straffprocessuella regleringen hänvisas till avsnitt 3). Framställningen bör betraktas mot bakgrund av de regler och principer som redogjorts för ovan. På trafikområdet är trafikförordningen (tidigare vägtrafikkungörel- sen) av naturliga skäl av störst betydelse. Där finns bestämmelserna om hastighetsöverträdelser och andra viktiga regler för trafikanters beteende. Straff enligt trafikförordningen och flera andra trafik- författningar skall emellertid inte dömas ut för överträdelse som Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter bestraffas enligt eller trafikbrottslagen. Ansvaret är med andra ord subsidiärt. De bestämmelser som i sådana fall främst kan bli aktuella är reglerna om tillfogande av kroppsskada och vållande till annans död i 3 kap. 7–8 §§ BrB och om vårdslöshet i trafik i 1 § TBL. Eftersom sistnämnda bestämmelse till stor del tolkas utifrån de övriga krav som ställs på trafikanter enligt trafik- förordningen, redogörs först för denna. bör följande påpekas. I samtliga fall nedan krävs uppsåt eller oaktsamhet för straffansvar och påföljden utgörs av penningböter, om inget annat sägs. Om det för en viss överträdelse stadgas böter, kan både dagsböter och penningböter komma i fråga (jfr 25 kap. 1 § BrB). Den omständigheten att fängelse måste vara föreskrivet för att brott inom specialstraffrätten skall kunna för- anleda ansvar för medverkan, medför att sådant ansvar bara kan komma i fråga för några av brotten i trafikbrottslagen, om inget annat anges (jfr 23 kap. 4 § första stycket BrB). I dessa fall måste varje medverkande bedömas efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom eller henne till last. Beskrivningen av de olika straffbestämmelserna är inte avsedd att vara uttömmande. 4.1.1Allmänna trafikregler – trafikförordningen Allmänt om regelverket och den grundläggande regeln om aktsamhet De viktigaste bestämmelserna om vägtrafik finns i trafikförord- ningen. Bestämmelserna syftar direkt eller indirekt till att skapa och upprätthålla så stor trafiksäkerhet som möjligt. Regelverket skall ses mot bakgrund av den allmänna aktsamhetsregeln i 2 kap. 1 § TrF, om att en trafikant skall iaktta den omsorg och varsamhet som krävs med hänsyn till omständigheterna i syfte att undvika trafikolycka. Detta stadgande kompletteras av en samling detalje- rade regler för olika typer av fordon och trafiksituationer i de efterföljande kapitlen. Den övervägande delen av bestämmelserna (se framför allt 3–4 och 8–9 kap. TrF) kan beskrivas som handlingsregler eller instruk- tioner till föraren av ett fordon och andra trafikanter om hur de skall bete sig i trafiken för att nå upp till den aktsamhetsstandard som föreskrivs i 2 kap. 1 § TrF. I dessa kapitel finns även ett antal säkerhetsbestämmelser om användningen av fordons belysning och skyddsanordningar, hur fordon skall lastas och vilken maximivikt Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter m.m. som fordon får ha för att framföras på olika vägar i . Därutöver finns särskilda regler som riktar sig till cyklister, gående och andra trafikanter (5–7 kap. TrF). I 14 kap. TrF finns bestämmelser om straffansvar för överträdel- ser mot trafikförordningen. De uppräknade brotten kräver uppsåt eller oaktsamhet hos gärningsmannen. Som påföljd föreskrivs penningböter. I de allra flesta fall är det föraren som kan ådra sig straffansvar. I några undantagsfall stadgas emellertid ansvar för fordonets ägare eller annan som har medverkat till överträdelsen. Ansvar inträder inte enligt dessa regler, om straff kan dömas ut enligt eller trafikbrottslagen (14 kap. 14 § TrF). Särskilt om fordons hastighet Enligt en allmän regel i 3 kap. 14 § TrF skall ett fordons hastighet anpassas till vad trafiksäkerheten kräver. Hänsyn skall tas till rådande väder- och siktförhållanden, fordonets skick och be- lastning samt trafikförhållandena i övrigt. Hastigheten får aldrig vara högre än att föraren behåller kontrollen över fordonet. Där- med menas att föraren kan stanna fordonet på den del av den framförvarande vägen eller terrängen som han eller hon kan över- blicka och framför varje hinder som går att förutse. I den efter- följande bestämmelsen anges vissa riskfyllda situationer där det an- ses vara särskilt befogat att hålla en tillräckligt låg hastighet, bl.a. inom tättbebyggt område, när sikten av olika skäl är nedsatt, vid övergångsställen och när fordon närmar sig barn som uppehåller sig på eller bredvid vägen (3 kap. 15 § TrF). Därutöver ges anvisningar om de hastighetsbegränsningar som gäller för väg- och terräng- trafik enligt följande. Inom och utom tättbebyggt område är hastigheten begränsad respektive och på motorväg (3 kap. 17 § och 9 kap. 1 § TrF). Särskilda hastighetsbegränsningar gäller för bussar och andra tunga fordon enligt 4 kap. 20–21 §§ TrF. Bussar med en totalvikt över får aldrig föras med högre hastighet än . Detsamma gäller för tunga lastbilar (över ) på motorväg eller motortrafikled. För dessa fordon gäller i övrigt en högsta hastighet om . Tunga terrängvagnar och liknande fordon får aldrig föras med en hastighet . Därutöver har varje kommun och länsstyrelserna möjlighet att föreskriva ytterligare hastighetsbegränsningar, om det är motiverat Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter med hänsyn till trafiksäkerheten, framkomligheten eller miljön, t.ex. att hastigheten inom ett tättbebyggt område skall vara (3 kap. 17 § och 10 kap. 1–3 §§ TrF). har också vissa möjligheter att meddela föreskrifter om högsta tillåtna hastighet (3 kap. 17 § TrF). Förare av motordrivet fordon som bryter mot de begränsningar om högsta tillåtna hastighet som nämnts ovan eller mot föreskrifter som meddelats av kommun, eller med stöd av trafikförordningen, döms till penningböter (14 kap. 3 § TrF). De allmänna reglerna i 3 kap. 14–15 §§ TrF är emellertid inte för- enade med någon straffsanktion. En liknande reglering gäller för förare av fordon som inte är motordrivet (14 kap. 6 § TrF). Något medverkansansvar är inte särskilt stadgat (jfr ovan). Följande penningbötesbelopp gäller enligt Riksåklagarens föreskrifter (1999:178) om ordningsbot för vissa brott samt därefter gjorda ändringar. Bot när begränsningen är Bot när begränsningen är högre än eller lägre (i kr) (i kr) I 14 kap. 3 § TrF straffbeläggs en mängd ytterligare överträdelser av trafikförordningen, bl.a. körning mot rött ljus, underlåtenhet att iaktta föreskriven väjnings- eller stopplikt eller att följa föreskrifter om när och hur omkörning får ske, liksom även underlåtenhet att använda belysning på föreskrivet sätt. Bestämmelserna riktar sig till fordonets förare. Överträdelser av reglerna om stannande och parkering i 3 kap. 50–51 §§ TrF är fortfarande straffbelagda (se 14 kap. 3 § 1 b) tredje strecksatsen TrF). Det är exempelvis fallet rörande föreskrifter om vilka åtgärder som föraren skall vidta när ett fordon stannas eller parkeras. Som exempel kan nämnas situa- tionen när ett fordon blivit stående någonstans på grund av Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter motorfel eller liknande. Det åvilar då föraren att flytta fordonet till lämplig plats. Vidare stadgas straffansvar för brott mot de särskilda föreskrifterna om stannande och parkering på eller i anslutning till motorväg och motortrafikled (3 kap. 56 § och 9 kap. 1–2 §§ TrF jämförda med 14 kap. 3 § ) första strecksatsen TrF). Övriga överträdelser av trafikförordningens regler om stannande och parkering är inte längre belagda med straff (3 kap. 52–55 §§ jämförda med 14 kap. 3 § TrF). I stället utgår en särskild avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift (se avsnitt 4.2.2). I 14 kap. 4 § TrF stadgas straffansvar för förare och andra perso- ner som medverkar till att föraren bryter mot vissa regler i 4 kap. TrF om maximilast för fordon, fordons bruttovikt, axel-, trippel- axel- eller boggitryck och liknande föreskrifter som syftar till att undvika alltför tung belastning på vägnätet och att trafikfarliga situationer i övrigt uppkommer på grund av överlast. En förutsätt- ning för straffansvar är emellertid att föraren kände till hindret mot fordonets brukande (t.ex. att vikten på lasten var större än den tillåtna). Vid medverkansansvar gäller reglerna i 23 kap. BrB, vilket bl.a. innebär att varje medverkande döms efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom eller henne till last. Enligt 14 kap. 5 § och 6 a § TrF stadgas även ansvar för förare som underlåter att göra vad som ankommer på honom eller henne för att se till att en passagerare under använder bilbälte, hjälm eller andra skydds- anordningar. Därutöver finns straffbestämmelser för gående, passagerare i fordon m.fl. i 14 kap. 7–10 §§ TrF. Av 1 kap. 5 § TrF framgår att en fordonsägare har en allmän skyl- dighet att se till att fordonet inte brukas i strid med trafikförord- ningen eller bestämmelser eller förbud som har meddelats med stöd av denna. Fordonsägaren intar med andra ord en sorts garantställ- ning i förhållande till sitt fordon i detta hänseende. Detsamma gäller rörande flera andra regler i trafiklagstiftningen (mer om detta nedan). När någon annan brukar fordonet, är ägarens skyldighet enligt samma stadgande emellertid begränsad till reglerna om fordons maximilast, axel- och boggitryck m.m. i 4 kap. TrF. Denna skyldighet är även straffsanktionerad (14 kap. 11–13 §§ TrF). För sådana överträdelser är straffansvaret följaktligen inte begränsat till Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter Parallellt med straffbestämmelserna finns även ett avgifts- system som regleras i lagen om överlastavgift (se avsnitt 4.2.4). Enligt 14 kap. 11 § TrF döms ägare av ett fordon som underlåter att göra vad som ankommer på honom eller henne för att hindra att fordonet brukas i strid med de nämnda bestämmelserna i 4 kap. TrF. Detsamma gäller beträffande den som innehar fordonet med nyttjanderätt och har befogenhet att bestämma om förare av fordonet eller anlitar annan förare än ägaren har utsett. Även i dessa fall stadgas ansvar för medverkan enligt 23 kap. BrB. Om fordonet brukas utan ägarens tillåtelse, inträder ägarens skyldighet i dessa avseenden i stället för den som olovligen brukar fordonet (14 kap. 4 § TrF, som även innehåller en hänvisning till den all- männa bestämmelsen i 1 kap. 5 § TrF). Samma sak gäller för den som innehar ett fordon på grund av kreditköp med förbehåll om återtaganderätt eller med nyttjanderätt för bestämd tid om , s.k. leasing (14 kap. 12 § TrF). I 14 kap. 13 § TrF regleras ansvarsfrågan för fordon som ägs eller brukas av stat, kommun eller annan juridisk person. I ägarens eller brukarens ställe svarar då förarens närmaste förman. Om den per- sonen gjort vad som ankommer på honom eller henne för att före- bygga förseelsen, inträder ansvar i stället för förmannens närmaste överordnade. För detta krävs emellertid att förseelsen har inträffat på grund av dennes åtgärd eller vållande. Beträffande juridiska per- soner – konkursbo, bolag, förening m.m. – gäller ägaransvaret på samma sätt den eller de personer som har rätt att företräda den juridiska personen. Frågan vem som skall ställas till svars i dessa fall måste då besvaras med hjälp av allmänna regler om företagares ansvar (se avsnitt 2.4.6). I fråga om samfund och stiftelser kan godta en viss person som bärare av ägares eller brukares ansvar. I så fall tillämpas ansvarsreglerna på den personen. Det bör understrykas att när det i andra delar av trafiklagstift- ningen föreskrivs om ansvar för fordonsägaren, är reglerna upp- byggda i princip på samma sätt som i trafikförordningen. Det är fallet både i fråga om hur fordonsägaren definieras och den krets av personer som i vissa fall kan inträda i fordonsägarens skyldighet att se till att fordonet inte brukas i strid med angivna regler. Det- samma gäller för nyttjanderättshavares ansvar och ansvar för stat, kommun eller andra juridiska personer. Den speciella konstruktio- nen med straffansvar för stat, kommun och andra juridiska perso- ner hänger samman med att enbart fysiska personer kan ådra sig straffansvar i svensk rätt. Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter 4.1.2Särskilt om terrängtrafik – terrängkörningslagen Trafikförordningen gäller även trafik i terräng (1 kap. 1 § TrF). För sådan trafik gäller därutöver särskilda regler i terrängkörningslagen (1975:1313). Enligt 1 § i denna lag råder ett landsomfattande för- bud mot att köra med motordrivet fordon för annat ändamål än jordbruk och skogsbruk på bl.a. barmark, snötäckt jordbruksmark och andra platser som närmare anges i terrängkörningsförord- ningen (1978:594). Den som bryter mot förbudet döms, om inte förseelsen bedöms som ringa, till böter (4 § terrängkörningslagen). 4.1.3Fordons beskaffenhet och utrustning Bestämmelserna i fordonslagen (2002:574) och fordonsförord- ningen (2002:925) fanns tidigare i bl.a. fordons- och terrängtrafik- kungörelsen. Båda författningarna innehåller regler om kontroll av fordon. I fordonsförordningen finns därutöver bestämmelser om fordons beskaffenhet och utrustning samt flera straffstadganden. Den följande framställningen avser bestämmelser i fordonsförord- ningen. Enligt 1 kap. 5–6 §§ åvilar det fordonsägaren att underhålla och sköta fordonet så att det är i föreskrivet skick. Med fordonsägare likställs den som innehar fordon på grund av kreditköp med förbe- håll om återtaganderätt eller nyttjanderätt för bestämd tid om . Skyldigheten omfattar även att se till att fordonet inte används i strid med fordonsförordningen eller förbud som med- delats med stöd av denna. Den som använder någon annans fordon utan lov har samma skyldigheter som ägaren (11 kap. 7 §, som hän- visar till den nämnda bestämmelsen). Även i dessa hänseenden intar fordonsägaren således en sorts garantställning i förhållande till sitt fordon. Som grundläggande regel gäller att ett fordon bara får användas om det är tillförlitligt från säkerhetssynpunkt och i övrigt lämpligt för trafik enligt närmare föreskrifter som meddelas av (2 kap. 1 § och 11 kap. 11 §). Om ett fordon inte har genomgått en periodisk kontrollbesiktning inom viss föreskriven tid, inträder körförbud för fordonet (9 kap. 12 §). Polisman, besiktningsorgan och bilinspektör kan också meddela körförbud, om fordonet är bristfälligt. Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter Enligt 11 kap. 5 § döms ägaren av ett fordon som bl.a. inte gjort vad som skäligen kunnat krävas för att hindra att fordonet används trots körförbud eller i strid med föreskrifter om fordons be- skaffenhet och utrustning. Även föraren kan ådömas straffansvar, under förutsättning att denne har känt till hindret för att använda fordonet på det sätt som skett. När det gäller ansvar för den som använder någon annans fordon utan lov eller innehar ett fordon med nyttjanderätt, liksom även för fordon som ägs eller brukas av stat, kommun eller andra juridiska personer, är regleringen i huvudsak densamma som i 14 kap. 11– 13 §§ TrF (11 kap. 7–8 §§ fordonsförordningen). För att nyttjande- rättshavaren skall kunna göras ansvarig krävs, precis som enligt trafikförordningen, att den personen har befogenhet att bestämma om förare av fordonet eller att han eller hon har anlitat någon annan förare än den som ägaren har utsett. Flera av bestämmelserna i lagen (2001:558) och förordningen (2001:650) om vägtrafikregister fanns tidigare främst i bilregister-, export- och turistvagnskungörelsen samt i förordningarna om yrkestrafikregister respektive fordon i internationell vägtrafik. Nästan alla slag av motordrivna fordon som inte anses vara i inter- nationell vägtrafik måste registreras i vägtrafikregistret för att få brukas (12–16 §§ lagen om vägtrafikregister). Ett avställt fordon får bara brukas under begränsade förutsättningar. Viss möjlighet finns att meddela tillfällig registrering. Den som brukar ett oregistrerat eller avställt fordon i strid med dessa bestämmelser kan ådra sig straffansvar (29–31 §§ lagen om vägtrafikregister). På samma sätt som föreskrivs i 14 kap. 11–12 §§ TrF, kan även ägaren och den som innehar fordonet med nyttjanderätt ådra sig straffansvar för uppsåtlig eller oaktsam underlåtenhet att göra vad som skäligen kan krävas för att hindra att fordonet brukades. För fordon som ägs eller används av stat, kommun eller andra juridiska personer gäller samma regler som i 14 kap. 13 § TrF. I 6 kap. 10–13 §§ förordningen om vägtrafikregister finns före- skrifter om fordon i internationell vägtrafik. Sådana fordon skall vara registrerade i en främmande stat. Vidare finns vissa regler om utformningen och användningen av dessa fordons registrerings- Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter I de efterföljande kapitlen finns tillämpningsföreskrifter för fordon som är registrerade i . Där beskrivs närmare bl.a. vad som gäller för olika typer av registreringsskyltar och om deras utformning och användning. Den som brukar ett fordon i strid med dessa föreskrifter kan ådra sig straffansvar enligt reglerna i 17 kap. 1–2 §§. Detsamma gäller för ägare eller nyttjanderättshavare som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte gjort vad som skäligen kunnat krävas för att hindra brukandet, på samma sätt som enligt 29 § lagen om vägtrafikregister. Även den som bryter mot före- skrifter om skyltar och märken som meddelats genom bemyndi- gande i förordningen om vägtrafikregister kan åläggas straffansvar. Regleringen om fordonsägarens skyldigheter i lagen och förord- ningen om vägtrafikregister utgör ytterligare exempel på situatio- ner där fordonsägaren intar en sorts garantställning med avseende på sitt fordon. Enligt 7 § och 10 § fordonsskattelagen (1988:327) är fordonsägaren skyldig att betala fordonsskatt för alla skattepliktiga fordon. I de fall ett fordon har flera ägare, är dessa solidariskt ansvariga för att skatten betalas. Som ägare anses den som är eller bör vara upptagen som ägare i vägtrafikregistret. Om fordon innehas på grund av kreditköp med förbehåll om återtaganderätt eller med nyttjanderätt för bestämd tid om , anses innehavaren som ägare. Enligt 64 § inträder brukandeförbud – med några undantag – om skatten inte har betalats inom föreskriven tid. Därefter får även fordonets registreringsskyltar tas om hand. Straffbestämmelser som anknyter till dessa bestämmelser finns i lagens 79–82 §§. Straffansvar stadgas i första hand för fordons- ägaren, om han eller hon uppsåtligen eller av oaktsamhet brukar fordon eller låter det brukas i strid med de nämnda bestämmel- serna. Som påföljd föreskrivs böter eller fängelse samt penningböter i några fall. Nyttjanderättshavare och den som brukar någon annans fordon utan lov döms i ägarens ställe under liknande förutsättningar som föreskrivs i trafikförordningen. För fordon som ägs eller används av stat, kommun eller andra juridiska personer gäller samma bestämmelser som i trafikförord- Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter Även föraren kan ådra sig straffansvar, om han eller hon har känt till att fordonet inte fick brukas. Enligt 7 § lagen (1997:1137) om vägavgift för vissa tunga fordon är den registrerade fordonsägaren alternativt den som bör vara upp- tagen som ägare i vägtrafikregistret skyldig att betala vägavgift för rätten att använda det svenska vägnätet. Skyldigheten gäller för de flesta motorfordon med en totalvikt om (inklusive släp) och som är avsedda för godstransport på väg. Om fordonet innehas på grund av kreditköp med förbehåll om återtaganderätt eller med nyttjanderätt för bestämd tid om , anses inne- havaren som ägare.