sou · GTB3104d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Alla ropar: Skynda, skynda, det kommer en ny våg. Någon har släppt sina stora flip-flop, jag tar dom men det är svårt att springa på den leriga vägen. Jag kommer till en lastbil. De är inte där, jag frågar alla. Det är förfärligt, alla skadade, förtvivlade och livrädda människor. Ingen vet någonting. De flesta nakna i bara badkläder. En äldre svensk kvinna är svårt medtagen – hon ligger sedan död på berget där vi spenderar natten. Det är varmt, solen stekte. Vatten delades ut. En thailändare säger: vi har sett dina barn, jag har sett dem dricka, de är uppe på berget. Jag tänker att jag måste åka och se, jag känner ett visst tvivel, det kanske inte är dom. Det finns många barn här. Upp på lastbilen med allt elände. Jag känner hur ont det gör, också på min kropp. En släkt med gamla och unga svenskar som var ute i en båt har klarat sig. De hade pratat med någon i som sa att det varit en jordbävning där. Och de hade sagt att vi skall ut och snorkla. Lastbilen går långsamt och jag kände hur min kropp höll på att vändas ut och in. Vi kom till en vägkorsning. Någon ropade på förstahjälpen. En thailändare kom med vatten och en jättesäck med ris. Det hände inget och jag trodde att vi hade nått dit vi skulle och bara skrek: Dom är inte här, var är dom? Kvinnan från båten pratade thai och fick info om att de var på berget. Elledningar över vägen. Panik, alla ville av och sedan visade det sig att strömmen var bruten. Jag hade klättrar ut och kände att jag med den långsamma lastbilen. Stannade en motorcykel och pekade och Grat looksao lookchai. Han kollade noggrant med lastbilschauffören vart vi skulle och körde mig i full fart dit. Det sitter en massa människor på berget och jag bara gråter och ropar: , , ! Jag får många hjälpsamma händer uppför berget och de nickar och pekar uppåt. Där är dom, glädjen är obeskrivlig. Hela torra, inte en skråma. Det var underbart!!!!!! orkar jag inte mer, Vi lever och det är bra för mig att skriva detta som bearbetning. Vi hade oerhörd tur. Klockan 10.11.51 förvandlades , vårt paradis, till ett helvete . (Jag fann en klocka som stannade exakt så). En vit vågrand från havet närmar sig med i tim- men med en enorm vattenmassa bakom sig. Första varnings- signalen var att människorna längst ut började springa och sedan försvann i vågorna. Min och dotter befann sig vid poolområdet från stranden medan och min äldsta dotter plockade snäckor. Hon pressades in av vågorna genom glasverandan och huset fylldes med vatten upp till taket och allt blev svart. Utanför såg hon ett tyskt par spolas bort. Med sina sista livskrafter lyckades hon pressa upp taket och ta sig upp i vindsutrymmet och sedan till taket. sprang från stranden upp till ett annat hotellområde och sprang in i ett hus för att ta skydd. Även där fylldes huset nästan upp till taket och en liten luftficka gjorde att han överlevde. lyckades också hålla en annan man över ytan tills vattnet började rinna tillbaka. När simmade ut fick han se en liten pojke bland bräder, skadad i huvudet och simmade ut och hjälpte honom i land och bar honom till vårt hotellområde. Min hustru som hade en knäskada sedan vecka 8 kunde sannolikt inte springa ifrån vågen. tror vi sneddade in mot vårt hotell och träffades också av vågen. Tankar är många varför hon inte klarade sig. Vi nästan fastnar. Har som är världens snällaste först hjälpt eller har hon velat hämta och rädda uppsats- arbetet som låg på strandstolen eller kanske som de flesta gjorde gömde sig i ett hus. Den totala förödelsen av hus och träd gör att man förstår att ingen människa som träffades av havets kraft, dess djup och de strömmar som sedan uppstod kunde överleva. Människor, hus, träd spolades bort och lämnade en öde tyst, död strand inför våra ögon. Det fanns ingenting kvar mer än död och förintelse. Jag befann mig på övre delen av hotellområdet när jag hör hjärt- skärande skrik. Min första inre bild var en dödskamp, jag springer ut och ser hur flodmassan täcker alla husen i hela vårt område. Jag springer ner till en restaurangterrass och finner genast min dotter på ett av taken. Jag försökte springa ned till det brunskitiga vattnet och försökte simma ut bland bräder och glas. Vi skrek oav- brutet efter och och till slut kunde jag vada ut till vårt hus som var 4 av 40 hus som fanns kvar. Allt annat var borta, hus, träd, och allt inom poolen. Det var som en kyrkogård. , jag och andra oskadade hjälpte ned från husen ett tiotal människor som hade svåra skärskador, frakturer. Vi tror att många helt enkelt fastnade på husen och drogs därför inte ut i havet. Jag vände på ett 10-tal kroppar som på ett groteskt sätt hade förvridits. Jag kunde inte finna och . Jag såg inga barn på stranden. Stranden var närmast öde liksom hela hotellområdet då man varnade om fler flodvågor. Vi tror att flodvågen sög ut många kroppar till havet igen. Till slut gav vi upp och vadade igenom allt som var förstört. Det var som att gå i djup snö och det tömde oss på alla krafter. som hade fått allvarliga skärskador tog vi till vägen och hon blev sedan körd till Muangs sjukstuga av hjälpande thailändare. Sjukstugan blev snart helt överbelastad och hon fördes sedan utan vår vetskap till Phang Nga sjukhus 4 5 mil inåt landet. Efter vårt letande beslöt och jag att försöka hitta och började inse att och hade drunknat. Det sista jag gjorde var att krypa in i vårt hus och fann under sand och bråte min ryggsäck med filmer från vår resa. Allt annat var borta. Cirka (thaitid) kom vi till sjukhuset tack vare hjälpsamma thailändare. var nr 100 av cirka 500 skadade som kommit in till sjukhuset som var avsevärt mindre än vårt minsta sjukhus. Enligt min bedömning så organiserades katastrofarbetet väl med utmärkning och sortering av alla inkommande. De flesta skadade hade skärskador, frakturer och i vissa fall inre skador av att man svalt vatten eller lungskador. De som slogs medvetslösa eller fick andra svåra skador drunknade sannolikt och dessutom fördes en del ut av vågens strömmar ut i havet. Jag tror inte sjukhusen hade klarat mer livshotande skador. Det rådde naturligtvis kaos på sjukhuset men ett fantastiskt lugn från sjukhuspersonalen. Tyvärr rådde ett slags djungelns lag att få tag i mobiltelefoner och jag lyckades muta mig till ett samtal och jag ringde min mor och SOS cirka . De reseledare som var på plats var tyvärr helt ovilliga att låna ut sina mobiler då de var rädda att batterierna skulle ta slut. En generös thaikvinna upplät dock sin telefon till alla som låg i sina sängar. fick bandage över såren men så kom hon in i någon form av chocktillstånd och fördes till kirurgisk enhet för att sys vid 23.00. Hon syddes med cirka 16 stygn i höger övre arm, cirka 8 stygn vid höger armbåge och cirka 6 stygn i höger fot. fick också allvarliga skrapskador på ryggen. Vi fick bevittna många svåra skadade, blodiga och chockade apatiska människor på sjuk- huset. Överallt låg de tysta och stirrande i taket. Någon sömn fick vi inte utan oron var för stark. För att stilla min egen oro och fruktansvärda upplevelser så gick jag runt till drabbade på två avdelningar för att samtala med dem. Det var dock mycket frustre- rande att jag inte kunde erbjuda dom en telefon för att ringa hem. Sjukhuset hade öppnat sitt Internet och kunde nu chatta med sina kompisar för att berätta vad som hänt. Den natten fann jag ingen ro att sova utan vandrade bland korridorerna tills solen gick upp. Hygienen på sjukhuset var mycket dålig och infektionsrisken mycket hög p g a mängden skadade. 40 människor på en avdelning delade 4 toaletter. fick 3 tablettsorter som senare visades vara smärt- och febernedsättande och inte antibiotika. Jag hade kvar dollar och pass och kunde därför köpa en telefon för att få kontakt med anhöriga och SOS Internatio- nal för att berätta om vår situation. Vi kunde använda telefonen främst via sms vilket var en stark hoppfull livlina med omvärlden. 04-12-27 måndagen fick vi dock mat, vatten av sjuk- huset och även lite kläder som delades ut av lediga skolbarn. Vi samlades i klungor för att få mer information och danska ambassa- dören kom förbi för att undersöka läget och skulle sedan vidare till kusten. Men var, var den svenska ambassadören? dök också en svensk polis upp som var totalt för- virrad. Han sa att Rikspolisen skickat 3 poliser och han skulle ta hand om norra , . Han kunde inte ens gå in till avdelningarna för att besöka de mest skadade. Han frågade inte vad vi visste och hade upplevt. Han sa att han skulle vidare till för att få en bild av läget. Lycka till sa vi och sen försvann han. Det fanns också grupper av män som hade dränkt sina upp- levelser i alkohol som planerade att åka tillbaka till för att söka efter sina anhöriga. Jag hade också dessa tankar men be- stämde mig för att hålla samman med och . personal kom också till sjukhuset, och det blev lite mer ordning och reda och 15.00 kunde vi till- sammans med andra s.k. mindre skadade resa med buss till . Vi kunde ta in på hotell, få mat och tvätta oss och en säng att försöka sova i. Jag köpte sjukvårdsutrustning efter en slags inre instruktion från min som är sjuksköterska för att lägga om sår /dag för att förhindra allvarlig infektion. blev dock infekterade. Vad vi inte visste var att aldrig fick antibiotika utan enbart smärtstillande och febernedsättande medi- cin. Vi träffade också en annan familj och lovade varandra att hålla kontakten efter hemkomsten. ringer telefonen och en reseledare väcker oss och frågar om vi vill träffa psykolog. Vi orkade inte utan avböjde och försökte sova vidare. 04-12-28 tisdagen gav vi oss av med taxi till Phuket-området där sjukhusen och svenska ambassaden låg. Vi hade en annan drabbad kvinna med oss som förlorat 4 familjemedlemmar. Resan tog cirka 3 1/från Krabi till där ambassaden låg. Vi registrerade oss och och ansökte om provisoriska pass som vi skulle hämta . Ingen frågade vad vi varit med om eller gav oss något stöd på ambassaden. Sedan ny taxi till Karon beach, . Hotellet hade bokats av vänner till vår familj. 04-12-29 onsdag fick träffa läkare, klinik, och fick såren omlagda samt fick äntligen antibiotika. gjorde ett grundligt arbete och kände sig mer trygg. kunde jag och lämna i goda händer för att åka in till och de olika sjukhusen och där katastrof- räddningsområdet hade satts upp. Vi fick nu uppleva den otroligt overkliga omfattningen av katastrofen. Vi letade i listor efter listor av saknade. Vi satte upp våra bilder på och tillsam- mans bland tusentals andra bilder. Vi fick också se bilder av döda och vi var helt övertygande om att vi funnit . Inte heller här fanns någon svensk ambassadpersonal utan vi fick hjälp av finska konsulatet. Vi reste därför ensamma till ett sjukhus i för att identifiera henne. Det visade sig dock att det var en annan person. Jag insåg då den omöjliga uppgiften och bestämde att kontakta för att resa hem. Vi åkte sedan till ambassaden för att hämta passen och tillbaka till hotellet. Hjälpte en ensam förvirrad tonåring som förlorat sina föräldrar att få kontakt med SOS. Forfarande inget stöd på ambassaden. Tror att jag träffade operativt ansvarig från som allmänt beklagade de bristande resurserna. I samma lokal som konsulatet fanns en bar som var full med öldrickande svenskar (mest män) som sökte tröst. Ingen hjälp heller från 04-12-30 torsdagen Det hade börjat rinna ut mängder av gul massa ur sår som vi försökte sköta om. Svullnaden, febern hade börjat minska men vi lät såret var öppet för lufta det. Sedan hände något mycket speciellt vid frukosten. Vi satt alldeles bredvid ett norskt läkarteam som sannolikt kommit . Det var det första nordiska sjukvårdsteam som vi hade sett sedan kata- strofen den 26/12. Jag lyssnade till hur de diskuterade om hur läget var i , på sjukhusen och hur tänkbart skade- panoramat var. Jag kunde till slut inte sitta tyst utan avbröt dem för att visa skada och för att berätta om katastrofläget som vi kommit från. Varken skada eller min berättelse var av intresse utan de ville inte bli avbrutna i sin diskussion om hur man såg på kata- strofen. (Jag tänkte i samma stund att katastrofplanering inte får störas så snabbt av verkligheten.) Jag insisterade nu att de skulle se på sår men åter igen så avvisades vi men med löfte om hjälp . kom en läkare och gav henne ytterligare antibiotika men han ville inte veta vad vi varit med om. Jag tror många vill och behöver få berätta direkt till makthavare inom vården, och inte minst till politiker. Under hela veckan har våra mardrömmar varit mycket starka så att vi inte kunde sova med släckt lampa och vi måste ha lite ljud från TVn för hålla vattnet borta. Jag vaknar som vid ett pistol- skott . 04-12-31 fredag Ny omläggning och taxi till flygplatsen som var ett rent kaos. Mängder av vanliga förtida hemresande turister blandades med skadade och drabbade ute på flygplatsen. Hur skulle vi kunna tränga och hitta rätt. Sorteringsarbetet krävde ett tydligt fast handlag och SOS koordinator gjorde ett fantastiskt arbete och eskorterade oss genom turistdjungeln. Vi var inbokade på ett ambulansflyg till men kom på ett charterflyg till . Det var ledsamt och tungt när planet lyfte utan och . Den svåraste känslan att vi aldrig skulle få återse och . Resan hem blev både bra och dålig tillsammans med 340 andra turister som mest klagade på att man inte serverade alkohol och inte visade film på resan. Räddningen var tre fantastiskt vänliga flygvärdinnor som skyddade oss under resan och gav oss flygstolar i lugn och ro. Vi fick också mycket stöd av en läkare från Transmedica som bl. a. lade om sår och gav oss både kramar och skratt. Vi fick också en mycket stark positiv upplevelse på väg hem. I samband med en mellanlandning i så upptäckte vi en vit duva som satt på trapplejdaren utanför vårt flygfönster. Vi kände alla för en så stark närvaro av och som gav oss ett lugn resten av resan. Nästan precis på tolvslaget landade vi på och vi blev registrerade av polisen och sedan gick vi tillsammans med de övriga 340 turisterna mellan leden av krisarbetare som verkade förvirrade över vilka de skulle hjälpa. Det syntes naturligtvis inte på oss vad vi upplevt. Jag tror polisen borde ha gjort en tydligare markering eller hämtat en eskort till oss så att vi slapp gå i dessa led. Vem vill stanna kvar på flygplatsen för någon krishjälp? Sista anhalten var ett slags klädbod där vi fick varma vinterkläder. Till och med där försökte några s.k. turister prova ut plagg som om de var på rea. Vi försökte skyndsamt lämna alla bakom oss och komma till hotellet på . Det var också första kontakten med tidningar och tv. Katastrofen blev än mer overklig. Den märkliga debatten om alla brister stängde jag genast av. med lite sömn, mardrömmar och vattenmassor om hur och kämpade i vattnet och där också den svenska vinterkylan var påtaglig runt omkring oss. Det är som vargtimmen griper tag i tom- heten, saknaden. Trots detta var det ändå bra att s.k. mellanlanda på annan plats innan vi kom hem till nästa verklighet. (i första hand avsedd för släkt med förgreningar. Den har lämnats som referensmaterial till kommissionen) Anländer till 6:00 lokal tid. Med mig finns (, pojkväns syster). Lite strul att hitta rätt transfer, träffar andra nordbor som är på samma uppdrag, att hitta eller åtminstone få klarhet i vad som har hänt anhöriga och vänner. Landar i strax före 9:00. Försöker få tag i FOX-teamet, mobilnätet är väldigt instabilt och att dessutom ringa ett ameri- kanskt mobilnummer visar inte vara lätt. Men efter support från , min svåger i , får vi tag i från FOX. Vi sätter oss i en taxi för färd till Phatong och som visar sig vara hotellet där den internationella pressen samlas. Vi får inte något rum där men väl på . Efter check-in åker vi direkt till och Bang- kok Hospital. FOX-teamet har ett stressigt dagsschema, men det är en idealstart för oss. Teamet har varit på plats och vet så mycket man kan veta om vad som har hänt och vad som bör prioriteras, vilka platser man bör besöka och så vidare. Mängder av omplåstrade turister rör sig i entrén och korridorer till sjukhuset, allt är kaos. Vi går igenom listor på intagna och pratar med svenska volon- tärer (en hel del av dem är överlevande som ställer upp ideellt) och försöker få grepp om huruvida och de andra finns här. Inga positiva nyheter, vi får ej besöka sjukhussalar eller titta på de döda kroppar som finns här på grund av bland annat infektions- risk för de intagna. Vi bestämmer oss för att åka till och att försöka åter- vända till sjukhuset. Vid råder samma kaos, mängder av nödställda men överlevande finns där. Här kan man få hjälp med mat och kläder, här finns även de första publicerade bilderna på döda som hittats. De som hittats den 26:e och tidigt den 27:e ser ut som om de sover. Bilderna som föreställer de som hittats senare ger oss vår första chock, aldrig trodde jag att jag skulle vara tvungen att se på något sådant, men det är därför vi är här, vi är beredda till i princip allt för att få veta vad som hänt , , , , , , , och . FOX-teamet är på väg upp till . Det är , vägarna är öppna dit upp och trafiken går trögt, så mycket rädd- ningsfordon och privatbilar. Polisen för en ojämn kamp mot thailändare i lätta lastbilar som verkar ha en egen uppfattning om trafikregler. Efter två timmars färd gör vi ett första stopp vid ett tempel söder om där man samlat döda kroppar. Stanken är fasansfull, antalet kroppar är fasansfullt och jag har sett något så fasansfullt. Det går i många fall inte längre att se att de är männi- skor, om det är män eller kvinnor, vi förstår att det här kommer att bli svårare än vi någonsin föreställt oss. Vi hittar inget vid detta tempel. Thailändarna gör en hjälteinsats, de skiljer västerlänningar från thailändare, västerlänningar paketeras i vita säckar eller enkla trä- lådor, deras egna bränns på öppna eldar i bakgrunden. Vi åker vidare norrut: Trafiken går ännu trögare, ibland i fyra led åt samma håll fast vägen enbart är byggd med en fil i vardera rikt- ningen, alla försöker tränga sig fram till varje pris. Vi kommer in i , de första anlägg- ningarna som ligger i en sluttning ned mot havet har i princip klarat sig oskadda medan de som ligger på slättlandet är jämnade med marken. Stora maskiner, kringkastade som leksaker, bråte bestående av träd och husrester finns överallt, i vissa fall har vattnet trängt in upp mot över huvudvägen och vidare. Vi passerar där och de andra har bott. Det går inte att stanna där , endast poliser och räddningsarbetare har tillåtelse att vistas i kaoset. Färden fortsätter vidare mot Takuapa som är centralorten i om- rådet. Där finns ett större sjukhus och ett som fungerar som en sambandsplats, vi anmäler våra saknade och tittar på listor och pratar med personal. Thailändarna är ytterst hjälpsamma och omtänksamma, de frågar om de kan göra något, om vi vill ha mat och vatten. Det här är även platsen där den drabbade lokalbefolkningen får vad de behöver för att överleva. Vi tittar på när från FOX sänder sin rapport från om- rådet. Efter det frågar hon om hon får göra en intervju med oss, vilka våra intryck är så här långt. Vi känner oss lite osäkra om vi kan göra ett samlat intryck men efter det att vi lovat att ta över varandras frågor om det inte fungerar, så kör vi. Vi bestämmer oss sedan för att försöka ta oss tillbaka till Phatong, vi har varit igång i vid det här laget och be- höver samla krafter för att orka vidare. Får lift med en sydafrikansk kvinna, , som driver en i . De har levererat hygienartiklar till de drabbade och ska tillbaka till . Vi får bra kontakt under tillbakaresan och bestämmer att träffas , hon har bra lokalkännedom och vill gärna hjälpa till i det fortsatta sökandet. Vi kommer till hotellet, liklukten sitter i kläder och hår, kommer man någonsin att kunna tvätta bort den? Fysiskt, ja - psykiskt, nej. Ger intervju mot löfte om att de kommer att publicera bilder på de saknade i intervjun. Ringer några samtal till och till min syster i . arbetskamrater kommer att hjälpa till att ta fram ett doku- ment som går att använda för efterlysningar och kusin har ordnat så att identitetshandlingar med signalement kommer att faxas ned till vårt hotell. Börjar dagen med Internetsearch och åker sedan med en Tuk Tuk för att möta Roelien, vi gör klart ett efterlysningsunderlag som vi sedan kan kopiera. Roelien kör oss in till där vi ska träffa en förare med bil som ska ta oss dit vi vill. FOX-teamet har berättat att på grund av det stora antalet skadade och döda från spreds människor över hela regionen till de sjukhus och uppsamlings- platser som hade plats. Så vi börjar med en ort som heter Krabi. Medan vi väntar på vår chaufför blir jag uppringd av en journalist och en fotograf från , och , som undrar om de får slå följe med oss . Efter löften att de inte skall skriva någonting alls om vi inte vill det så får de följa med. Vår chaufför , en ung thailändare med långt svart hår i piska på ryggen och armarna fulla av tatueringar dyker upp, och vi på- börjar resan mot Krabi, det är mellan två och tre timmars enkel resväg. får en efterskalvsvarning från redaktionen och vi blir alla lite skärrade men vi befinner oss från kusten så vi är inte i någon riskzon. I Krabi beger vi oss till sjukhuset, här är organisationen mycket bättre, vi får snabbt kontakt med en volontär för UD, som gör ett fantastiskt arbete samt två krishanterare från . Vi anmäler våra anhöriga som saknade igen både till ett svenskt och till ett internationellt register, efterlysningsunderlaget vi fått från visar sig vara mycket användbart. På sjukhuset finns även mängder av bilder på de döda som uppdateras . Vi tittar igenom ett hundratal utan resultat. De berättar att det finns ett stort tempel i stan där ännu mer bildmaterial finns på de döda samt smycken som katalogiserats och tillvaratagits och vi bestämmer oss för att åka dit. Då kommer springande, hon har fått en lista från UD som innehåller de första sex bekräftade dödsfallen, lilla namn finns med och marken försvinner under våra fötter. Det här var vad vi var beredda på, men givetvis inte ville skulle hända. Uppgifterna angav att hade blivit funnen av en på stranden vid Seagull Resort, en resort många kilometer söder om där familjerna bodde. Det tar innan vi kan göra något överhuvudtaget, smärtan och sorgen är för stor. Det fanns ett telefonnummer som skulle ge mer information, jag ringer upp och en vid namn svarar, han sitter i möte och ber mig ringa ett annat nummer där han kommer att befinna sig . Plötsligt har vi fått något att ta tag i, kanske kan uppgifterna runt ge oss ledtrådar till de andra, det kändes nästan som ett tecken från ovan. Vi får upplysning om att vi kan åka till ett närbeläget hotell och lämna DNA-prover till ett internationellt register för identifiering så vi gör det. De tar salivprov och hårstrån. Vi åker vidare till templet där börjar leta bland smycken, och har väldigt speciellt utformade förlovningsringar som är lätta att känna igen. Jag får tillfälle att se på mer bilder men är tvungen att passera alla utlagda kroppar för att ta mig dit. Trots tredubbla ansikts- masker insmorda med något Vick-liknande preparat känner jag lukten. Tillbringar sedan ett tjugotal minuter stirrande på ett maka- bert bildspel, kommer och sätter sig även hon, vi hittar ingenting. Jag ringer det telefonnummer jag fått men får inget svar, ringer det första numret igen och personal från en tillfällig norsk am- bassadutpost på svarar, linjen är väldigt dålig men jag säger att vi är på väg dit för att vi vill få mer besked. Det blir en resa tillbaka under mestadels tystnad, och har uppträtt korrekt och någonstans känns det skönt att vara fler. Vi anländer till den norska tillfälliga ambassaden och möts av motstridiga uppgifter, har varit platsansvarig men begivit sig tillbaka till , numret jag fått tillhör norska ambassaden i , men de som är kvar tycker att allt låter märkligt och att norska och svenska myndigheter inte brukar lägga sig i varandras angelägenheter.