sou · GTB341 · 2006-01-01 00:00:00 — Mot bakgrund av att den moderna värl- den har formats av den europeiska kolonialismen kan systemet med den vita överhögheten ses som den transnationella, globala och historiska överordning av det vita över det icke-vita icke- . Liksom vita kolonisatörer stod över icke-vita slavar och infödda personer, vilka gjorde européer till mänsklighetens härs- kare (Kiernan, 1981; Cocker, 1998). Européer såg sig själva som världens mest överlägsna ras så sent som . Det var inte bara tyska nazister eller italienska fascister som trodde på en sådan teori, utan även civiliserade fria nationer såsom kolonialmakterna, och . Det nedröstade japanska förslaget att lägga till jämlikhet mellan raser i överenskommelsen om vid Fredskonferen- sen i illustrerar detta faktum (Furedi, 1998:42-5). har således en rasistisk kultur (, 1993). Trots att rasism har globala kännetecken kan vi bevittna en utveckling av vad man brukar kalla en europeisk rasism som tro- ligtvis kommer att ha ett betydande inflytande över den politiska och sociala gestaltningen av det framtida europeiska samhällen (Balibar, 1991, 2004). Den senaste utvecklingen inom EU med för- sök att skapa en europeisk identitet har påskyndat en systematisk förnyelse av andrafieringen inom EU. Konstruktionen av en europeisk identitet medför oundvikligen exkludering av de andra, vare sig dessa är invandrare, utlänningar eller svarta (, 1993; Bovenkerk et al ; Solomos & Wrench, 1993, 2000). Rasism och diskriminering av personer med invand- rarbakgrund tar sig olika uttryck i det nya europeiska sociala och politiska landskapet. Rasistiska partiers politiska framgångar, och deras inflytande över etablerade partiers partiprogram, samt den offentliga debatten och komplexiteten av en dold struktu- rell/institutionell diskriminering tvingar oss, som framhåller, att förflytta oss från en deskriptiv betraktelse av rasism till att ge förklaringar till de former av rasism som faktiskt före- kommer i (, 1993). koloniala historia påverkar, direkt och indirekt den rådande invandrarpolitiken och etablerandet av sociokognitiva uppfattningar om de andra. de andra är med andra ord i hög grad påverkad av ett kolonialt förflutet som finner motsvarighet i den nuvarande inhemska kolo- nialismen i många europeiska storstäder.6 De segregerade områdena skapar rassfärer (Pred, 2000) som är möjliga att finna i europe- iska storstäder som . Det verkar här som om de tidigare kolonierna för- flyttats från periferi till centrum, från kolonier till kolonialländer (, och , 2002). Detta har lett till före- komsten av ett föroreningsperspektiv, tillämpat på europeiska städers segregerade och fattiga områden med många invandrare (, 1993; Sibley, 1995). De allra flesta av invånarna i dessa områden utgörs av fattiga personer med invandrarbakgrund och blir därför extra sårbara för majoritetssamhällets dominans och allomfattande makt. Förnekandet av förekomsten av diskriminering Ett av de effektivaste sätten att reproducera majoritetssamhällets makt och privilegier och därmed status quo är förnekandet av rasism och diskriminering. Detta gör att det nya med dagens for- mer av rasism, som (1993) påpekar, inte är att rasism och rasistiska rörelser förökar sig snabbt, utan intensifieringen av ide- ologiska och politiska strider om att rasistiska uttryck ofta inte påstås vara rasism (se även , 1989). Förnekandets strategi är väletablerad hos många grindvakter i majoritetssamhällets insti- tutioner, däribland utbildningssystemet, politiska systemet, rätts- systemet och media. Förnekandet tar sig olika former och kan kategoriseras med föl- jande termer: det historiska förnekandet, det vetenskapliga förnekandet, det politiska förnekandet, det vardagliga förnekandet, normaliseringen av förnekandet. Den strukturella/institutionella diskrimineringen har en historia. Det historiska förnekandet präglas av ett selektivt historieberät- tande där ett lands eller ett folks historia reduceras till välgärningar 6 För en diskussion om inhemsk kolonialism se Blauner (1989) och (2001). och positiva sidor. Skolböcker i historia i många europeiska länder, inklusive , innehåller beskrivningar av modernitetens ljusa sidor som renässansen, den industriella revolutionen och demokra- tin men nämner inte mörka sidor som kolonialism, slaveri och folkmord som också är en del av den europeiska- eller den natio- nella historien. Vetenskapen har också varit en integrerad del i den särskiljande process genom vilka de andra har skapats och återskapats som underlägsna i det moderna samhället. Naturvetenskaperna har vetenskapliggjort skillnaderna mellan vi och dem i rastermer. delade in människorna i fyra raser, Europaeus, Asiaticus, Afer, och Americanus och tillskrev dem olika egenska- per. Enligt honom var européer vita, snabba, kreativa, artiga, rätt- visa och normativa, medan svarta var kraftigt byggda, lata, noncha- lanta och principlösa (, 1968:220-1, se även Tesfahuney, 2005). De rådande kategorierna av naturhistoria är i grunden klassifice- rande kategorier, dvs., de består av olika klassificeringar i formen av tabeller, kataloger, index och former som lägger en viss grad av ordning och representativa scheman på ett stort fält av synbara egenskaper. Synbarhet och skillnad är de grundläggande vägledande begreppen i naturhistoria (West, 2002: 98) som även användes inom samhällsvetenskaperna. Kategoriseringen av skillnader mellan vi och dem användes regelbundet för att skapa ett system av dominans över de andra. Framstående filosofer och samhällsve- tare, bl.a. , , , och , har varit med och bidragit till att vetenskapliggöra rasism, kolonialism, och dis- kriminering. Den västerländska kunskapens universella anspråk, de västerländska framstegsnormernas dominans och globaliseringen av västerländska måttstockar för kulturell och mänsklig utveckling är fast förankrade i våra samhällen (, 1989). Vetenskapen har i alla avseenden varit inblandade i reproduktionen av den strukturella och institutionella rasismen. Detta har gått så långt att även i sin bok, The History of Ancient Art, fastslog veten- skapliga och korrekta grunder för att vara vacker (West, 2002). systema natura med distinktioner mellan olika raser anordnades också av upplysningstidens filosofer och andra lärda. Montesquieu och i den franska upplysningen, Hume och i den amerikanska upplysningen, och i den tyska upplysningen, accepterade helt okritiskt – i av kritiskt tänkande – att denna åtskillnad mellan raser ligger i det naturliga systemet (West 2002). Vetenskapliggörandet av skillnaderna mellan ett överlägset vi och underlägsna dem har skett med hjälp av förklaringsvariabler som ras, religion och kultur. Men vetenskapen var långt ifrån ensam i denna gärning. Denna förklaringsmodell har använts flitigt av majoritetssamhället och dess politiska elit för att reproducera ett överlägset vi och bevara maktstrukturerna i samhället. En dialek- tisk relation mellan den politiska makten och den legitimerande vetenskapen har skapat en hegemonisk diskurs som förstärks av och förstärker majoritetssamhällets dominans och kontroll över maktmedel. Detta används effektivt för att förneka förekomsten av strukturell/institutionell diskriminering genom att man förklarat ojämlikheter antingen som naturliga eller som resultat av essentiella olikheter. På så sätt lägger man skulden för den misslyckade integ- rationen och den utbreda segregationen samt de ökade etniska klyftorna på de andra genom ett väletablerat och välartikulerat underskottstänkande. Detta tar sig uttryck i många latenta och manifesta handlingar där de andra åläggs kulturella och biolo- giska underskott i förhållande till majoritetssamhället. Detta lägger grunden för en normalisering av diskriminering som ger näring till det vardagliga förnekandet av diskrimineringen i media, på arbetsplatserna, på krogar, vid köksbordet, etc. Främlingsandrafiering, historia och strukturell/institutionell diskriminering Mänsklighetens historia domineras av beskrivningar av krig och konfrontationer. Existensen och hotet från våra fiender har blivit en oskiljaktig och grundläggande del av den sociala konstruktionen av oss. Nationalstaternas politiska program av nationsbyggandet eller nationaliseringen kom att utgöra en grund för utvecklingen av nationella uppfattningar som gradvis blev institutionaliserade inom ett lands politiska gränser (Balibar & , 2002). Antagandet om modernitetens singularitet som ett enda univer- sellt modernitetsprojekt har varit ett grundläggande västcentriskt problem som dominerat modernitetsteorin. Detta dominerande synsätt har nonchalerat multipla modernitetsprojekt som genom- förts parallellt i många länder utanför det traditionella väst (2002). Trots detta kan man inte förneka att det mo- derna projektet har en del gemensamma institutionella samman- hang. Ett av dessa kännetecken är nationens homogenitet som en politisk och kulturell enhet med en identitet erkänd av andra natio- ner och av andra socioekonomiska, kulturella, och politiska kon- stellationer. Familjen, klanen, och andra icke-civila grupper ersattes av nationen och hemmet överfördes till hemlandet. Dessa socio- politiska och kulturella projekt skapade en kulturell riktning, där definitionen och inrättandet av nationen alltid var relaterat till kon- struktionen av de andra (Balibar & , 2002). Det här är kanske en av de första samhällsvetenskapliga upptäckterna som kännetecknade moderna institutioner och samhällsorganiseringen. Andrafieringen har många dimensioner, såsom rasism, sexism, narcissism, homofobi etc. men syftet med föreliggande artikel är den form av andrafiering som möjliggör rasistiska idéer och prakti- ker som skadar och exkluderar personer med invandrarbakgrund och minoritetsgrupper från tillgång till makt och inflytande. I denna artikel kan begreppet Främlingsandraism vara ett lämpligt begrepp att använda. Främlingsandraism handlar om negativ stere- otypisering, stigmatisering, diskriminering och kategorisering grundad på personer med invandrarbakgrunds kollektiva drag, såsom religion, etnicitet, och/eller hudfärg. Främlingsandraism är ett begrepp som kan undgå problemet med dualismen mellan institutionell och individuell rasism såtillvida att det inkluderar både individuella och institutionella praktiker. som begreppet attityd-rasism endast tillskrivs diskriminerade praxis av de andra som individuella attityder och fördomar, riskerar den institutionella rasismen att ignorera de avsiktliga konsekvenserna av institutionellt sanktionerade individuella handlingar, såsom de utförda av grindvakter i olika institutioner. Om man skulle hävda att strukturell och/eller institutionell rasism är helt oavsiktligt och inte gäller individuella attityder så underminerar det begreppet rasism som en ideologisk konstruktion och gör det synonymt med statistisk ojämlikhet och uppenbara sociala ojämlikhet av vilken grupp som helst med en ras- eller etnisk identitet, oavsett vilka anledningar till deras situation än må vara (Fredrickson, 2000: 80). Begreppet Främlingsandraism tar oss bortom dualismen mellan avsiktliga/oavsiktliga eller medvetna/omedvetna diskriminerande handlingar. Som Fredrickson (2002:82) uttrycker det: Vi måste vara försiktiga med att ge trovärdighet åt synsättet att rasism är en nödvändig eller primitiv mänsklig respons till olikhet, något som oundvikligen inträffar när grupper som vi skulle definiera som etniskt olika kommer i kontakt med varandra. Han argumenterar för att negativa stereotyper av de andra eller utlänningar är en oundviklig komponent av majoritetssamhällets identitet och gränsdragning. Men vilka som är outsiders och hur mycket eller på vilket sätt de blir föraktade och illa behandlade är ett resultat av historien, inte grundläggande mänskliga instinkter (ibid). Främlingsandraism måste också förstås i termer av sociokogni- tiva strukturer (klassifikationer, föreställningar, stereotyper, för- domar, tro etc.), institutionella ordningar och maktstrukturer, och interaktionsprocesser i vilka ojämlikhet mellan grupper hänger samman med föreställningar om biologiska och kulturella egenska- per som tillskrivs de som definieras som annorlunda i fråga om etnicitet, kultur, ras eller nation (Jfr. Essed, 1991:43-44). Den sociokognitiva dimensionen syftar på gruppens gemensamma föreställningar och uppfattningar om de andra och innefattar åsikter, attityder, ideologier, normer och värden som utgör rasis- tiska stereotyper och fördomar och som ligger bakom rasistiska sociala praxis, samt diskurser (van Dijk, 2000:21). Ett sociokogni- tivt synsätt försöker undersöka stereotyper och fördomar om invandrare eller minoriteter. Dessa är grunden för bedömningar och handlingar som diskriminerar de andra. Men detta rasistiska och fientliga sociokognitiva synsätt kan inte reduceras till stereotyper och fördomar om de andra, utan bör även sättas in i en större kontext av sociala institutioner och strukturella egenskaper i ett samhälle . Den sociokognitiva strukturen är inte statisk utan en egenskap som både influerar samhällets institutionella ordning och är själv influe- rad och reproducerad av den. Med andra ord, inflytelserika indivi- der, som har institutionell makt (grindvakter) i olika institutioner och organisationer, såsom skolor, domstolar, poliser, och företag, delar och oftast agerar genom normala och dagliga handlingar inom ramarna för etablerade normer, mönster, regler, och lagar och reproducerar därmed exkluderingen av de andra. Främlingsandraism måste också ses i relation till samhällets maktstrukturer och dess institutionella ordning. Främlingsandra- ism bör också analyseras och förstås i termer av maktstrukturer och överordning/underordning mekanismer. Här bör noteras att den överordnade gruppen, eller närmare bestämt dess elit har till- gång till, eller kontrollerar knappa resurser, som nationalitet, arbete, boende, utbildning, kunskap, hälsa och kapital (van Dijk, 2000:20). Främlingsandraism är därför en oundviklig del av den sociala strukturen grundat på ett system av ojämlikhet som vid- makthåller dominansen av den överordnade majoritetssamhället (ofta vita européer) över andra (icke-européer, speciellt från fattiga länder) (jfr. van Dijk, 2002). Främlingsandraismens sociala struktur innefattar ett samhälles institutioner, organisationer, grupper och individer. Det betyder att studier av Främlingsandraism måste inkludera både det civila samhället, staten och det politiska syste- met i ett samhälle, såväl som andra inflytelserika sociala agenter inom samhällets institutionella ramar och dominerande diskurs. Följande figur är ett försök att illustrera de sociopolitiska aktö- rer som i interaktion med varandra reproducerar bilden av de andra som underordnade och bilden av oss som överordnade. Strukturell/institutionell diskriminering och Nästan alla nationalstaters politiska system är påverkade av histo- riska utmaningar och politisk kamp över statens form, organisation och inflytandesfär. Nationalstaten kom att fylla tomrummet efter den besegrade guden och hans världsliga organisationer som inte orkade stå emot modernismens inneboende förändringskraft. Den moderna staten har successivt tagit över många av de traditionella kontrollfunktioner som familjen eller kyrkorna hade och även ska- pat nya effektivare metoder. Nationalstaternas viktigaste uppgifter har varit att nationalisera nationen, homogenisera kulturer samt skapa förutsägbara med- borgare. Som Balibar (2002:220) uttrycker det: en social forma- tion kan bli en nation bara om ett nätverksmaskineri och existe- rande sociala praktiker förbinder och reproducerar individen som homo nationalis från vaggan till graven. Det har funnits en tendens inom samhällsvetenskaperna att betrakta tillhörigheten till en nation som individers naturliga och primära egenskaper och som en fast och ofta enda grund för kollektiva identiteter. har förmodligen den tydligaste distinktionen mellan nationen och sta- ten. För honom föreställde nationen Kultursfären, medan staten betraktades som maktens sfär (Beetham, 1985: 128). Nationen var därmed en naturlig enhet, med en kultur och en historia. Andra samhällsvetare har hävdat att nationerna är naturliga enheter vigda av och att statsorganisationer som inkluderar mer än en nation riskerar att förlora sin identitet och är på förhand dömda till undergång (Kedourie, 1993: 52). Trots att nationen och nationa- lism är relativt nya fenomen i mänsklighetens historia, beskrivs de ofta som en primordial organisation för alla mänskliga samhällen. Nationalstaten har sin grund i en kollektiv identitet genererad av en process ämnad att skapa en homogen nation. Som (1991: 74) uttrycker det, nationalism är en politisk ideologi som kännetecknas av en kulturell doktrin med stor potential för att politiskt mobili- sera en befolkning. Det nationella projektet för att skapa ett homogent nationellt vi har gått hand i hand med att skapa de andra. Länders natio- nella projekt, oavsett om de är format efter den territoriella eller etniska nationalismen, har inneburit en process av självkonstrue- ring gentemot de andra. Med andra ord, konstruktionen av nationens vi-känsla går hand i hand med konstruktionen av de andra, både som andra nationer och som andra interna minorite- ter. Denna moderna andrafiering som blivit en del av nationalise- randet av samhället kan följaktligen delas upp i tre kategorier: (1) den etniska andrafieringen, (2) den nationella andrafieringen, och (3) Främlingsandrafieringen. Dessa är parallella processer i vilka grupper, ofta majoritetssamhället, kontrollerar maktens olika sfärer och dess kategoriseringsmetoder och därmed underordnar andra grupper på basis av deras etnicitet, nationalitet eller invandrarsta- tus. En av den mest etablerade och problematiska former av andra- fiering är den etniska andrafieringen, då en självdefinierad etnisk grupp, ofta majoritetsgruppen, dominerar länders mäktiga institu- tioner. Etnonationell kategorisering är en stark mekanism som inte ger de andra någon reell möjlighet att inkluderas i kategorin vi. och etnonationalism är bara två exempel av detta. Den etnonationalistiska processen förstärks också när vissa andrafierade grupper som reaktion till majoritetssamhällets etno- nationalism utvecklar sina egna etnopolitiska projekt. Exempel på detta är när vissa kurdiska eller assyriska etnopolitiska grupper konstruerar en tro på en primordial etnicitet och handlar enligt föreställningen om att tillhöra denna föreställda inbördes homo- gena kategori. Nationalistisk andrafiering är till stor del baserad på en process av att skapa en nation inom vissa geografiska gränser. Nationen blir därför den viktigaste grunden för identifieringen och kategorise- ringen av vi. Nationaliseringen av nationen skapar, som Balibar (2002: 221) nämner, en typ av tillhörighet till en nation som gör ett folk till ett folk och skapar ett samhälle som identifierar sig själv med statens institutioner. Ingen modern nation har en given etnisk grund, vilket gör att staten ideligen måste få människor att framställa sig själva som tillhörande en nationell gemenskap. Språk, historia, ras, och religion har blivit de starkaste kännetecken som används för att skapa tillhörighet. Nationaliseringsprocessen inklu- derar också en andrafieringsprocess av andra nationer. Denna andrafiering är en av de viktigaste politiska krafterna bakom krig och konflikter mellan olika europeiska nationalstater som format den mörka kontinentens moderna historia.7 som nationell andrafiering vanligen, men inte uteslu- tande, är en process av extern exkludering av andra nationer, bör Främlingsandrafiering framför allt ses som en intern exkluderings- process. Men denna process är inte bara intern och en form av spill over exkludering och underordning av de andra som ägt 7 Mazower studerar i sin bok, , nationalstaters roll i de krig som formade den europeiska historien . rum under europeiska maktens koloniala och imperialistiska krig och expansion, den sker även alltmer inom ländernas nationsgrän- ser. Invandring, å ena sidan, och högerextrema partiers framgångar i många europeiska länder, å andra sidan, har ökat Främ- lingsandrafieringen och skapat en situation i vilka interna barriärer och gränser blir viktigare än externa. Främlingsandrafiering har bli- vit en del av många anderafierade gruppers vardagliga liv. Trots att andrafieringsprocessen använder sig av olikheter, verkliga eller inbillade, mellan vi, de kategoriserande grupperna och dem, de kategoriserade andra, konstruktionen och rekonstruktionen av exkluderande och diskriminerande attityder och praktiker gent- emot de andra, räcker detta inte för att betrakta sådana processer som rasism och Främlingsandraism. Förtryck och aggression är nödvändiga faktorer för att dessa exkluderande och diskrimine- rande attityder gentemot de andra ska betraktas som rasism (, 2002:102). Dessa faktorer är lika nödvändiga för att en situation av Främlingsandrafiering ska existera. Följaktligen leder andrafieringsprocessen till koncentration av makt och inflyttande i andrafierande gruppers händer vilket gör förtrycket och aggressio- nen gentemot de andra till frekventa symboliska och fysiska praktiker. Främlingsandrafiering tar sig olika uttryck inom samhällets många strukturella och institutionella sfärer och resulterar i en systematisk diskriminering av de andra. Strukturell/institutionell diskriminering inom utbildningssystemet I så gott som alla moderna nationalstater spelar utbildningssyste- met en central roll i nationaliseringen av nationen. Utbildningens roll för skapandet av vikänslan och tillhörigheten till en nation med en gemensam historia, ett gemensamt språk, en gemen- sam kultur, och ibland till och med en gemensam religion har länge varit känd. skrev om utbildningens centrala roll för nationalstaterna och den nationella integrationen.8 I europeiska skolor producerar och reproducerar undervisningen dikotomin av oss som överlägsna gentemot 8 Traditionen av ett folk och en religion var ett resultat av mångåriga krig i som resulterade i Westfaliska freden (1648). Fredsföredraget garanterade fursten rätten att bestämma över undersåtarnas religion. Det var då ickevästerlandska samhällen och formationer, till exempel det , var mångreligiösa och mångetniska. dem som underlägsna. I till synes sekulära, vetenskapliga och objektiva svenska skolor används historieböcker och skolböcker om de stora världsreligionerna som är mycket eurocentriska och har nationalistiskt och kristet perspektiv. Historieböcker som beskriver europeisk historia är mycket selektiva och ignorerar och devalverar de andras historia. Till exempel, av europeiska historia reducerar till en halv sida under rubriken turkar. Denna inneboende underordning av de andra går hand i hand med majoritetssamhällets narcissism enligt vilken det egna folket framställs som överlägsen de andra. Detta blir ännu tydligare när historia görs fri från sin undersida (downside), för att använda (1999) begrepp, och beskrivs som en idealtyp för framgång och humanism (jfr. , 1997). Den europeiska historien som börjar under rubriken: födelse reduceras till renässans, revolutioner och demokrati medan beskrivningar av de europeiska nationalistiska och för- ödande krig, kolonialism, slaveri, och folkmord är nästan obefint- liga. Det här är ett selektivt historieberättande som endast fyller en funktion, nämligen att beskriva som en samling av moderna, civiliserade nationer med ett högaktat gemensamt arv som utgör grunden för tillhörigheten till och existensen av ett progressivt oss gentemot underordnade de andra. Diskriminering av elever med invandrarbakgrund inom utbild- ningsinstitutionerna betraktas av många forskare som en av de vik- tigaste anledningarna till låga utbildningsprestationer bland elever med annan bakgrund än majoritetssamhället. Detta faktum är känt tack vare de forskare som systematiskt har stude- rat den institutionella diskrimineringen i många europeiska länders utbildningssystem.