sou · GTB3104d2 · 2006-01-01 00:00:00 — (lokal tid) kontakta- de en frivilligarbetande en far för att meddela att hans dotter be- hövde stöd sedan hennes man försvunnit.175 Volontärerna är kritiska till att de inte fick uppbackning av myn- digheterna och att feedback på deras insats aldrig gavs. De tog illa vid sig av att inte stannade till vid det väl synliga svenska tältet på gräsmattan för att prata med dem som arbetade där.176 De ansåg också att det kunde vara svårt att samarbeta med insatsstyrkan, då personer därifrån hade vissa rutiner som skulle följas. Exempelvis försökte man få en svensk bemanning vid Provincial med personer från Röda korset och , men det var svårorganiserat, då alla i styrkan prioriterade att närvara vid uppsamlingsmöten på konsulatet.177 , där honorärkonsulatet var stationerat, ligger från stranden, fem minuters bilfärd från . Det är ett fyrstjärnigt hotell, med hotellängor i två plan kring en lummig park med poolanläggning, restaurang och bar samt en receptionsvåning, där även konferens- och kontorsrum är inrymda. Flera av de stora rummen och sällskapsytorna ligger under tak men är öppna mot naturen. En bevakad bom finns vid infarten. Hotellet klarade sig från vågen med att nedersta våningen blev översvämmad, men utan att några personer kom till skada. Drabbade svenskar som sökte sig hit fann hotellet svårt att hitta;178 inte ens taxichaufförerna visste alltid vägen. Vissa personer hän- visades till andra platser.179 anlände svenskar som sökte den svenska represe- tationen och än fler uppsökte platsen efter att UD skickat ut SMS med meddelande till drabbade att just vända sig till konsulatet. Hotellområdet kom att inrymma alla kategorier av drabbade: såra- de, skadade, chockade, frivilligarbetande, personer som förlorat an- höriga och de som sökte sina anhöriga, såväl de som själva drabbats av vågen som de som var inresta från . Emellertid var det brist på hotellrum, och de anländande var oftast tvungna att finna annat boende. Volontärer sov hos andra frivilliga som var bofasta i området eller på hotellets golv. En man som letade efter sin son och dennes familj ville inte vara ensam och kände behov av att vara nära den information han hoppades skulle kunna ges på konsulatet, och sov därför i en plaststol på hotellets altan i flera nätter.180 Den övervägande delen av berättelser som tar upp situationen på och konsulatet beskriver situationen där som ett kaos. Ett utmärkande drag för verksamheten var bristen på ledning och organisation.181 Anländande började med att leta efter någon som kunde ge dem information om hur de skulle gå till väga för att få pass, pengar eller annan hjälp, men fann ofta ingen som kunde svara på detta. När de frågade efter någon ansvarig, fick de svävande svar. De märkte att det framför allt var volon- tärer som stod för verksamheten, men dessa hade ingen övergripan- de bild av arbetsläget eller av vad andra gjorde.182 Ambassadör som hade den formella ledningen för konsulatet, delege- rade inte ansvaret till någon annan då han inte själv närvarade vid Detta har kritiserats av både drabbade och volontärer.183 En kvinna som kom ner från för att leta efter sin saknade dotter fann verksamheten mycket frustrerande och rörig.184 En man som också sökte anhöriga ansåg att bristen på ledning var uppenbar fram till den 1 januari.185 Själva hotellverksamheten höll fast vid rutiner vid sidan av verk- samheten kring de katastrofdrabbade. När och anlände på katastrofdagens kväll, delades fancy drinks ut som om ingenting hänt.186 Även , då situationen var än värre på hotellet, fann anländande stämningen märklig då man på ena sidan ett stort konferensrum såg fullt med skadade personer och man på andra sidan förberedde en dansuppvisning. var där dans i lång- klänning.187 Vissa personer såg att här fanns ingen hjälp att få, utan gav sig iväg för att ta sig hem på egen hand, söka boende eller leta efter sina anhöriga.188 Andra stannade de timmar det tog att få proviso- riska pass, fotografier etcetera, medan ytterligare några stannade , som frivilligarbetare. De som kom till konsulatet var bland annat i behov av att få nya tillfälliga pass utfärdade. Många behövde också pengar, liksom att få andra basala behov tillgodosedda såsom logi och mat. Konsulära ärenden, som att ställa ut provisoriska pass och hand- lägga låneansökningar, sköttes av en lokalanställd kvinna från am- bassaden i och en kvinnlig tjänsteman som kom från am- bassaden i samt en kvinna som var an- ställd av honorärkonsuln. befann sig också från ambassaden i på konsulatet. För dem som anlände kunde det gå fort att få ett tillfälligt pass,189 men för de flesta som anlände senare tog det ofta . Hela familjer kunde uppehålla sig på platsen i en väntan som kunde ta såväl fem som . Därefter var det inte säkert att de fick ut passet , utan tvingades återvända.190 Även att få fotografier tagna och bli framkallade var något som kunde ta timmar.191 Det skulle ta att få det tillfälliga passet utfärdat för en familj som fått sin hemresa ordnad av kvinnans arbetsgivare och för vilka flighten skulle gå . Det krävdes en mycket argsint argumentation innan de fick ut passen på en timme.192 Sambandspolisen , som var stationerad på ambassaden i , kom in efter att själv ha hamnat i vågen i men senare återförenats med alla familjemedlemmar vid en uppsamlingsplats i bergen. Han hade inga erfarenheter av konsulär handläggning men kom i sin egenskap av ambassadanknuten att spela en ledande roll, trots att han inte fick något mandat att fatta beslut. Både volontärer och drabbade kom till honom med olika frågor och begärde svar. Som svar på direktiv om att inte lämna ut några pengar hänvisade , liksom UD:s representanter, alla i behov av ekonomiskt stöd till ambassaden i . De tog emot låne- ansökningar, men delade inte ut stora mängder kontanter, då de inte hade tillgång till sådana. Flera personer har uppgett att konsulatets tjänstemän var ohjälp- samma och att de inte förstod de drabbades situation. Trots att de kom till hotellet utan tillhörigheter fick de rådet att ta sig till exem- pelvis . Ett par svenskar som tog sig till konsulatet fick beskedet att deras ansökan om att få låna pengar skulle skickas till för att behandlas där och att pengarna skulle ges ut då de kom hem. Alternativt fick de ta sig till för att få ut pengarna.193 Ett annat par som anlände fick veta att de handlingar som de fått klara vid Provincial dagen innan inte gällde och att ett öra skulle synas på passfotografier. De vän- tade , men mötte ingen som kunde hjälpa dem med tillfälliga pass. Dagen efter behövdes inga. De träffade på en 15-årig flicka som saknade sina föräldrar. Hon var apatisk och mindes inga telefonnummer hem till . Paret sökte i ostruk- turerade listor tillsammans med en volontär och fann uppgifter om att flickans föräldrar levde och sökte efter henne.194 En familj som anlände upplevde det som om de inte fick hjälp med någonting på konsulatet, trots att de förlorat alla sina tillhörigheter – ingen mat, inget vatten, inget lån av telefon. De fick inte heller sova på hotellområdet. De fick en rekommendation från en UD-tjänsteman att ta en billig buss till . I stället fick de hjälp av en thailändare som tog dem till , där de fick övernatta, och återkom till konsulatet dagen därpå för att få provisoriska pass utskrivna. Detta hade inte gått dagen innan, då konsulatet stängdes för dagen.195 Trots röran på konsulatet finns det personer som kände sig väl bemötta av UD-personalen. Exempelvis fick en familj hjälp med information om och transporter till internatskolan av vänliga och hjälpsamma thailändska lokalanställda.196 Volontärers arbete vid konsulatet Det kom många fler till hotellet än de som behövde pass och pengar. Många var skadade, men inte så mycket att de var i akut be- hov av sjukhusvård. Många kom också för att få information. De behövde också nå svenska myndigheter, för att få registrera sig som överlevande och få hjälp att söka sina anhöriga. Att sköta hante- ringen av tillfälliga pass och låneansökningar, skriva upp alla över- levande, saknade, ge information och svara i de ständigt ringande telefonerna blev sammantaget övermäktigt för UD:s represen- tanter. Den större delen av verksamheten på byggdes därför upp av volontärer, som tog sig an en mängd uppgifter som behövde utföras. , men framför allt kom frivilliga till konsulatet. De var ofta fastboende svenskar i Phuketområdet eller turister som inte drabbats. En del kom in- resande från andra delar av eller intilliggande länder. Andra kom själva för att få hjälp, men upptäckte att ingen svensk representation fanns på plats för att ta hand om de stora arbets- mängderna och de började därför jobba själva. Vissa stannade bara i , andra eller två. Men flera av de fastboende arbetade under hela efter katastrofen, några ännu längre. Även svårt drabbade engagerade sig då de såg behovet av hjälp. Vissa hade förlorat nära anhöriga men såg att en sjuksyster behövdes, att det var brist på folk med kunskap om datorer eller att det saknades personer som svarade i telefon när oroliga anhöriga från ringde. Andra ville vara nära den eventuella informa- tion som kom in och tog sig an uppgifter av denna anledning.197 En person kom för att registrera sig som överlevande på tisdagsmorgo- nen, men lyfte luren då någon i andra änden ringde enträget och hon inte såg någon i närheten som kunde svara. Hon blev kvar som volontär till den 4 januari.198 Ett 20-tal volontärer kom och gick på konsulatet varje dag.199 Bristen på arbetsledning drabbade i hög grad volontärerna. När frivilliga anlände, hade ingen tid att ta emot dem och sätta dem in i arbetet, utan de var tvungna att ta egna initiativ.200 Ett par svenskar med erfarenhet av krishantering som anlände erbjöd sig att hjälpa till och blev mottagna med välkomnande ord, men fick inga arbetsuppgifter. Paret och deras vuxna barn tog sig an upp- gifter i bland annat med stödsamtal.201 Telefonerna på ringde oavbrutet under hela veckan efter katastrofen. Samtalen började när endast en thai- talande kvinna från konsulatet svarade. När UD:s SMS-meddelande gått ut ringde drabbade i som svar på uppmaningen att höra av sig och för att de ville ha information om vad de skulle göra för att komma hem. Oroliga anhöriga som ringde från kunde var och en ringa om dagen.202 Men på konsulatet fanns inga resurser eller teknisk kapacitet för att ta hand om alla samtal eller ta emot de som anlände för att registrera sig. Den gick telefonsamtalen via hotellets växel och de som ringde fick oftast vänta innan någon svarade. Volontärer- na och ordnade så de fick tre telefonlinjer som gick direkt in till konsulatet. Endast en ytterligare telefon kunde användas för att ringa ut. Telefonerna var bemannade dygnet runt. Eftersom tidsskillnaden till är , kunde telefoner- na ringa lika mycket som . De vanligaste frågorna som ställdes till konsulatet och som besvarades av framför allt volontärer: 203 1.Jag vill anmäla XX som saknad. 2.Finns XX på listorna som saknad eller på sjukhuslistorna? 3.Kan du se om XX är med på saknadelistan eller är struken? 4.Vi sitter här med en skadad person och behöver ambulans eller helikopter till sjukhus. Kan ni hjälpa oss? 5.Jag finns/sitter här med en avliden familjemedlem. Vad skall jag göra nu och hur kan vi få hem den avlidne till ? 6.Blir det fler efterskalv? 7.Jag vill tala med någon från UD, inte en volontär. (De svarade Konsulatet volontär). 8.Vi har hittat ett ensamt barn, vad skall vi göra? 9.Vi vill hem till , vad skall vi göra? 10.Vi vill komma till ambassaden men vi har förlorat pass, pengar och kreditkort. Vad skall vi göra? 11.Var kan man få pengar? 12.Jag vill anmäla att jag lever, lämna namn och personnummer. 13.Blir det epidemier/sjukdomar? 14.Resebyrån och UD går ut med information att jag måste resa hem. Vi sitter i säkerhet och är inte drabbade. 15.Vi har bilder och identifieringsmaterial (ringar etcetera). Var kan man lämna dessa? 17.Jag har anmält saknade till UD , ambassaden i och till er på konsulatet vid . Varför kommer vi inte med på listorna? Många av samtalen som volontärerna fick ta emot var tunga. De som ringde kunde sakna anhöriga eller hade funnit dem omkomna. Också unga volontärer fick uppgiften att svara i telefon då männi- skor i kris ringde. De kunde sitta i ett telefon- pass. De äldre volontärerna försökte avlösa dem då de ansåg att det behövdes personer med mer livserfarenhet som kunde möta dessa svåra samtal. De kunde inte göra mycket mer för oroliga anhöriga som ringde än att vara medmänniska. Volontärer lämnade också ut sina privata mobiltelefonnummer för att anhöriga skulle kunna nå dem när som helst.204 Såväl drabbade som anhöriga och vänner i ringde till konsu- latet i och till ambassaden i för att få information samt för att lämna uppgifter om sig själva och om personer som de saknade eller inte fick kontakt med. Samma form av personupp- gifter kom in till och till Provincial . På am- bassaden och konsulatet fanns framför allt volontärer som tagit på sig uppgiften att svara i telefon och som började föra anteckningar om överlevande och saknade. Drabbade kom också personligen för att registrera sig. Det följande avsnittet tar upp problem som kan hänföras till registreringen vid de olika platser där en svensk repre- sentation fanns. Några rutiner för att hantera en strid ström av inkommande per- sonuppgifter fanns inte. Från början skrevs alla uppgifter på lösa papper eller post-it-lappar, varpå en person skrev in dem i ett Excel-ark. Eftersom volontärerna ofta saknade rutiner att ta emot information om överlevande, saknade och omkomna, blev resulta- tet att inregistreringen i datorprogrammet eller sammanställningar på handskrivna listor gjordes på något olika sätt, vilket ställde till oreda när uppgifterna sedan skulle sammanställas och uppdateras.205 Några volontärer, såväl på konsulatet som på ambassaden utform- ade relativt tidigt mallar, så att alla inkommande uppgifter skulle bli entydiga.206 Ordningen på papper var dålig; såväl anländande som volontärer har beskrivit rum och skrivbord överfulla med lappar.207 Några databassystem användes aldrig för att systematisera de inkommande uppgifterna och Excel-ark som användes, utnyttjades på ett effektivt sätt.208 Personer kunde därmed stå in- registrerade . Uppdateringar av materialet verkade inte ha gjorts på ambassaden så sent som och en volontär gjorde då bedömningen att hälften eller fler av namnen kunde tas bort.209 uppkom problem då listor eller enskilda lappar inte rubricerats på ett entydigt sätt. Volontärer som avlöste andra volontärer i sysslorna kunde missuppfatta uppgifterna eller upp- täckte att det inte gick att uttyda huruvida till exempel personer var fortsatt saknade eller var saknade som återfunnits. Det fanns heller inga verifieringar på lappar och listor angående vem som hade lämnat uppgifterna och om denna var en person i eller var en person som överlevt vågen.210 Gång på gång visade det sig att en välbehållen person fick ändrad status till saknad.211 En volontär gav följande exempel på problem som listornas ofullständighet gav upphov till. En person ringde från och frågade efter en pojke som setts vid liv på ett sjukhus i . Pojken stod uppställd i ambassadens lista. Volontären ringde sjukhuset för att få information om pojken, men där nekade sjukvårdspersonalen till att han fanns där. Hon ringde då UD i angående vem som fört in uppgiften om pojken och hur hon kunde få den verifierad. ringde UD upp henne och ställde exakt samma fråga till henne som hon själv just ställt till UD.212 Anhöriga som letade efter sina nära upptäckte att de uppgifter som de gett till UD i angående saknade direkt efter katastrofen inte fanns medtagna på listorna vid konsulatet fyra, . En volontär på ambassaden fick efter katastrofen en bunt papper och post-it-lappar med omkring 50 namn och person- nummer. Informationen var oanvändbar, då det inte stod om per- sonerna var välbehållna, skadade, saknade eller dylikt.214 beslutade den första insatsstyrkan vid konsu- latet att de olika listorna från , Provincial och skulle sättas samman till en lista. UD faxade ned en lista över personer som var registrerade som saknade hos UD och volontärerna försökte också sammanfoga denna till listorna från . arbetade volontärerna med detta och lyckades avlägsna en mängd dubbel- och trippelregi- streringar.215 beslutade insatsstyrkan att UD i skulle överta registreringen och hanteringen av listorna efter- som det krävdes en utökad teknisk kapacitet för att kunna upprätta en databas. Det uppstod dock problem med att få tag på en kontaktperson i som kunde ta emot listorna per fax eller e-mail, trots att en nedsänd UD-medarbetare involve- rades i arbetet.216 Volontärer fick uppfattningen att man på ambassaden var med- veten om hur osäkra uppgifterna på listorna var. Trots detta spreds uppgifter om antalet svenskar som saknades.217 Medvetenheten om problemen gjorde emellertid att ambassadpersonalen valde att inte ge ut för mycket information till drabbade som ringde, eftersom de inte ville inge falska förhoppningar. Man var medveten om fel som hade begåtts tidigare och ville inte upprepa misstagen.218 De listor på omkring 400 svenskarna som befann sig på och som levererades till am- bassaden per telefon kom aldrig in i registreringen hos UD i . De personer som skrivit listorna besökte Utrikesdeparte- mentet direkt efter det att de landat på . De överlämnade namnen från de anteckningsblad, kartongbitar etcetera på vilka de skrivit ner uppgifterna. De fick bekräftat från UD dagen efter att av namnen var nya för departe- mentet.219 Drabbade och volontärer som kom till var mycket kritiska till hur arbetet leddes eller, snarare, att det inte fanns någon ledning överhuvudtaget. Detta gällde även efter att insatsstyrkan kommit ned. Ambassadör kom tillbaks från sent , och den svenska insatsstyrkan med , och Röda korset kom på ons- dagen med samma plan som utrikesminister . organiserade utrikesministerns besök och försvann från konsulatet då utrikesministern var kvar i . En anhörig tycker att organisationen började fungera först . 220 Vissa volontärer tyckte inte att organisationen var i gång förrän den 31, medan andra menade att den inte fungerade förrän efter att insatsstyrkan kommit på plats, det vill säga . Styrkan föreföll inte ha någon organiserad plan för sina insatser, och den satte sig in i detaljer i stället för att se till att få överblick.221 En del anser att insatsstyrkan ofta satt i möten. Trots att styrkan kom på plats tog volontärer tag i sysslor som de ansåg behövde göras. En frivillig skrev exempelvis upp en organisations- plan på en whiteboard och blev därefter ombedd av en representant från insatsstyrkan att fortsätta arbeta med detta.222 Insatsstyrkan, som bestod av omkring 30 per- soner, delade upp sig i grupper där olika kompetenser fanns repre- senterade och reste ut för att bygga upp den svenska represen- tationen i Krabi och . Därmed var också styrkans repre- sentation starkt begränsad på , tills fler personer från anlände. Enligt volontärerna var det mest akuta över när insatsstyrkan kom ner. Sjukhusen var i stort sett tömda, människor var evakue- Kvar fanns de avlidna och de som sökte efter sina anhöriga.223 Verksamheten vid gick in i en annan fas efter katastrofen. Insatsstyrkans organisation var bättre på plats. Personer som letade efter sina anhöriga kunde få hjälp av styrkans personal med att åka ut till katastrofområden och tem- pel.224 Från flera håll har dock hörts att anhöriga som kommit från för att leta efter släktingar fått uppmaningen att fara hem av UD:s representant i Krabi som sade att de inte hade något i Thai- land att göra. De har tagit anstöt av detta och ansett att UD i stället borde vara behjälpligt.225 Informationen som lämnades vid de olika platserna för svensk representation om hur man skulle gå till väga för att få utrese- handlingar, transporter, uppehälle etcetera upplevdes av många som bristfällig. Det fanns för få personer som arbetade på , och dessa var belastade med en alltför stor arbetsbörda och mäk- tade därför inte med att inhämta och ge någon tillförlitlig infor- mation.226 En drabbad kontrollerade information med minst tre parter innan hon utgick från att något var korrekt såväl ambassad som konsulat och anhöriga hemma.227 Personer som saknade sina anhöriga efter vågen behövde, för- utom att registrera dem som saknade också information om hur de kunde gå till väga för att fortsätta leta. De behövde veta vilka tempel och sjukhus som fanns i området och hur de kunde ta sig dit. De behövde veta om konsulatet hade listor över vilka skadade svenskar som fanns på de olika sjukhusen. Om de funnit sina anhöriga som omkommit, ville de veta hur de skulle förfara för att få dödsattester utställda och hur de skulle få hemtransport. De förväntade sig att få hjälp med sådan information vid konsulatet men fann att det var svårt att få information. Konsulatet tog inte fram listor över de sjukhus som fanns i området, men anhöriga fick uppgifter direkt från hotellreceptionen då de ställde frågan till dem.228 En man ville veta hur han skulle göra för att få sin avlidna hustru först till Krabi och sedan vidare hem. Varken UD, eller den svenska polisen kunde ge honom besked utan hänvisade till varandra.229 Svar angående tillvägagångssätt och hantering ändrades också under tidens gång.230 Innan insatsstyrkan kom till platsen fanns inte någon or- ganiserad information att ta del av, men informationsmöten ordna- des snart efter det att styrkan anlänt. Till en början var dock denna information endast intern, och de drabbade hade inte tillträde till mötena. Detsamma gällde när insatsstyrkan därefter började ordna pressträffar för journalister; de drabbade och anhöriga fick inte närvara. Detta ledde till stor frustration.231 Frivilliga med erfarenhet av krishantering som arbetade vid hotellet påpekar att traumatiserade personer har ett elementärt behov av att få infor- mation.232 Inköp av datorer och annan utrustning Det rådde stor brist på IT-utrustning på konsulatet i liksom på . Den ambassadtjänsteman som kom från hade en dator med sig, men det täckte långt ifrån behovet, vilket både drabbade och volontärer märkte. Fastboende svenskar som frivilligt arbetade efter katastrofen tog därför med egna datorer, medan andra köpte nya, ibland för egna pengar.233 Andra saker som köptes var fax och skrivare. då utrustning inte kunde inhandlas, ordnade en volontär lån från av en kopiator.234 Drabbade personer som anlände till hotellen och såg bristen på IT-lösningar kom också med erbjudanden om att införskaffa kompletta lösningar. Flera jobbade på IT-bolag och hade kompe- tens att se behoven och kunde också få fram utrustning från sina företag eller arbetsgivare.235 En av dessa, en man som saknade hela sin familj, skrev en lapp och gav till kyrkans medarbetare på , men ingen hörde av sig till honom under hela den följande veckan.236 En annan hårt drabbad man erbjöd kyrkans medarbetare att han skulle köpa några datorer för att de skulle kunna hålla ordning på informationen, men de tackade nej och fortsatte hantera registreringen med lappar.237 Vissa volontärer hade efter sin insats personliga utlägg på , för exempelvis mobil- telefonräkningar.238 Många skadade kom till hotellet ibland efter att ha blivit om- plåstrade och fått sina sår hopsydda på sjukhusen, men i tillräckligt god form för att bli ivägskickade för att ta sig hem själva. Sjuk- vården på hotellet sköttes av volontärer som befann sig där under . En sjuksköterska började ta sig an skadade, trots att hon saknade en mycket nära anhörig efter flodvågen och kom till konsulatet för att själv försöka få hjälp. Hon hade knappt någon utrustning att arbeta med; det fanns inte ens en sax att klippa förband med,239 men hon baddade sår med jod för att hindra infektioner. När hon var på väg från hotellet för att fortsätta sökandet, blev hon tillfrågad av insatschefen om hon kunde stanna kvar.