sou · GTB380 · 2006-01-01 00:00:00 — Våra bedömningar: Det förhållandet att RAÄ tillser en verk- samhet där myndigheten genom UV har egna affärsintressen är inte förenligt med en klar roll- och ansvarsfördelning. För att öka förtroendet för och stärka RAÄ men även länsstyrelserna i deras myndighetsutövning inom uppdragsarkeologin är det en nödvändighet att UV skiljs från RAÄ. Härigenom blir den statliga undersökningsverksamheten mer likställd med övriga undersökande institutioner, vilket är i linje med de krav som bör gälla på ett område utsatt för konkurrens. De samband som finns mellan RAÄ och UV är inte sådana att de utgör ett absolut hinder mot ett skiljande. Bolagsformen är den organisationsform som i första hand skall väljas för konkurrensutsatt statlig verksamhet. Det finns vissa frågetecken när det gäller om en bolagisering av UV:s verksamhet är möjlig. Dessa avser om det finns en fungerande konkurrensmarknad samt en tillräcklig beställarkompetens hos länsstyrelserna. Dessa förutsättningar torde kunna uppnås genom de åtgärder vi föreslår i betänkandet. Därmed finns tillräckliga förutsättningar för att välja aktiebolagsform för den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten. Den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten 8.1Riksantikvarieämbetets dubbla roller inom uppdragsarkeologin – en kort historik () har ett övergripande överinseende över tillämpningen av lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (KML) och därmed också över den uppdragsarkeologiska verksamheten. I detta ligger bl.a. uppföljning, utvärdering och tillsyn samt rådgivning och information. För att RAÄ effektivt skall kunna utöva sitt överinseende har myndigheten givits rätt att överklaga beslut som domstol eller annan myndighet har fattat enligt KML. RAÄ styr och har inflytande över den uppdrags- arkeologiska verksamheten bl.a. genom föreskrifter och allmänna råd. med myndighetsuppgifterna bedriver RAÄ genom avdelningen för arkeologiska undersökningar (UV) landets enskilt största arkeologiska uppdragsverksamhet. Som tidigare framgått (se kap. 1.1.1) har RAÄ:s dubbla roller inom uppdragsarkeologin varit föremål för diskussioner . Det har påtalats att den nuvarande organisationen kan ge upphov till intressekonflikter mellan myndighetsutövning och uppdragsverksamhet samt kan medföra otydligheter i roll- och ansvarsfördelningen. Som vi redovisat i kap. 1 föreslog HUR- utredningen att UV skulle skiljas från RAÄ och omvandlas till ett helstatligt aktiebolag med uppgift att bedriva externfinansierad arkeologisk uppdragsverksamhet. Vid behandlingen av utred- ningens förslag konstaterade regeringen att enighet torde råda om att RAÄ inte längre borde vara huvudman för landets dominerande arkeologiska uppdragsverksamhet samt att det i längden torde vara omöjligt för RAÄ att förena detta huvudmannaskap med uppgiften att utöva den överordnade tillsynen över uppdragsarkeologin. Regeringen fann emellertid att uppdragsverksamheten vid UV skulle bibehållas inom RAÄ i avvaktan på museiutredningens förslag om myndighetens framtida organisation.1 Museiutred- ningen lämnade sitt förslag men berörde inte frågan om huvudmannaskapet för UV.2 I betänkandet Kulturpolitikens inriktning (SOU 1995:84) diskuterades på nytt frågan om RAÄ:s uppdragsverksamhet. angav därvid att det principiellt är en stor fördel om RAÄ som strategisk, kontrol- lerande, uppföljande och utvärderande instans inte bedriver egen arkeologisk undersökningsverksamhet och föreslog därför att UV 1993/94:100 Bil. 12 s. 82 f. Den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten borde skiljas från RAÄ.3 Regeringen behandlade Kulturutred- ningens förslag i prop. 1996/97:3 och förklarade sig därvid inte beredd att föreslå förändringar i UV:s ställning. Enligt regeringen baserades förslaget att skilja UV från RAÄ väsentligen på principiella skäl och en önskan att skilja på tillsyns- och utförandeuppgifterna. Regeringen anförde att någon mer genomförd konsekvensbeskrivning inte hade utförts samt att sambandet mellan produktion, kompetens och metodutveckling talade mot en åtskillnad mellan RAÄ och UV. Regeringen ville därför avvakta erfarenheterna av RAÄ:s nya organisation genom vilken () skiljdes från RAÄ och inrättades som en myndighet.4 hade inga invändningar mot regeringens förslag.5 SHMM blev en egen myndighet . behandlade flera motioner till frågan om RAÄ:s dubbla roller inom uppdragsarkeologin. 1999/2000:KrU13 hänvisade kultur- utskottet till att frågan om associationsform för UV skulle utredas internt inom RAÄ samt att det inom Kultur- departementet pågick en översyn av formerna för den arkeologiska undersökningsverksamheten. Utskottet förutsatte att Kultur- departementet i sitt utredningsarbete skulle behandla frågan om RAÄ:s roller dels som central förvaltningsmyndighet, dels som utförare av arkeologiska undersökningar samt därvid även gå in på frågan om associationsformen för UV. –2002 hänvisade såväl regeringen som kulturutskottet i olika sammanhang till interna översyn av uppdragsarkeologin. Några resultat från denna översyn eller RAÄ:s aviserade översyn redovisades aldrig. tog revisorer upp frågan om UV:s ställning och därmed avstannade utredningsarbetet i . Som framgår av kap. 1 redovisade revisorerna sin granskning av uppdragsarkeologin i rapporten på uppdrag (rapport /03:3). Revisorerna kom i rapporten fram till att UV borde skiljas från RAÄ, vilket tillstyrktes av nästan samtliga remissinstanser. Efter remiss- behandlingen av rapporten överlämnade revisorerna en skrivelse med förslag till (2002/2003:RR11 Arkeologi på uppdrag). Revisorerna angav därvid att RAÄ:s arbete skall genomsyras av hänsyn till kulturarvet. Skyddet av fasta fornlämningar skall så 3SOU 1995:84 s. 507 och 549 f. 1996/97:3 s. 139. 1996/97:129–132. Den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten långt möjligt upprätthållas. Revisorernas förslag till var därför att UV bör skiljas från RAÄ, eftersom en sådan åtskillnad överensstämmer med beslut om förvaltningspolitikens inriktning. Med en tydlig åtskillnad mellan myndighetsutövning och uppdragsverksamhet ansåg revisorerna vidare att trovärdig- heten i RAÄ:s agerande vad gäller normgivning, uppföljning och tillsyn ökar. Revisorernas förslag ledde fram till att tillkännagav att en utredning om uppdragsarkeologin bör analysera förutsättningarna för den verksamhet som bedrivs av UV och lämna förslag beträffande en framtida organisation med utgångspunkt i att UV skall skiljas från RAÄ.6 Denna inriktning återkommer, som vi tidigare redovisat, i direktiven för vår utredning, dir. 2004:22. 8.2Förutsättningar att skilja UV från RAÄ 8.2.1Nuvarande samband mellan UV och RAÄ Den kritik som framförts mot RAÄ:s dubbla roller inom uppdragsarkeologin och som även framkommit under utredningsarbetet grundar sig såväl på principiella skäl som på konkurrensskäl. RAÄ har till uppgift att bevaka KML:s krav på skydd och bevarande av fasta fornlämningar. Det har således påtalats att det inte är förenligt med denna uppgift att myndigheten bedriver en uppdragsverksamhet med full kostnadstäckning, vilken är beroende av att ingrepp i fornlämningar medges. Den nuvarande organisationen innebär vidare i praktiken att RAÄ styr och tillser en verksamhet, där myndighetens egen uppdragsverksamhet konkurrerar med andra undersökande institutioner om uppdragen. Detta har gett upphov till en diskussion kring RAÄ:s opartiskhet när det gäller att fullgöra sina myndighetsuppgifter samt UV:s eventuella konkurrensfördelar och övriga ekonomiska fördelar jämfört med andra undersökare. Det har vidare framförts att anknytningen till RAÄ ger UV goodwill och stärkt varumärke, något som kan påverka länsstyrelsernas sätt att förhålla sig till avdelningen och även snedvrida konkurrensen. har RAÄ vidtagit en rad åtgärder för att tydligare markera skillnaden mellan myndighetsuppgifter och 2003/04:KrU2, rskr. 2003/04:2. Den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten Organisationsförändringar har bl.a. gett UV en självständigare ställning inom myndigheten. Arbetsord- ningen för ämbetet innehåller bestämmelser som reglerar förhållandet mellan myndighetsuppgifter och uppdragsverksam- heten. Det anges t.ex. att avdelningar och enheter skall samverka och stödja varandra, dock med den begränsningen att myndig- hetens uppdragsverksamhet inte får gynnas eller missgynnas i förhållande till andra uppdragstagare. Enligt arbetsordningen får vidare UV i sin uppdragsverksamhet inte uppträda så att den kan uppfattas som företrädare för i dess myndighetsroll. I handläggningsföreskrifterna för RAÄ anges att den jurist som biträtt vid ett ärende inom uppdragsverksamheten inte får biträda i ett förvaltningsärende som rör samma sak. Även i ekonomiskt avseende är UV skild från ämbetet i övrigt. Uppdragsverksamheten finansieras i sin helhet av avgiftsintäkter och andra intäkter från samma verksamhet. UV:s verksamhet är ett separat verksamhets- och resultatområde och dess resultat särredovisas i RAÄ:s årsredovisning. De samband som finns mellan RAÄ och UV kan i allt väsentligt hänföras till myndighetens organisation som sådan, administration/ekonomi/IT eller, det som påtalades i den kulturpolitiska propositionen (prop. 1996/97:3 s. 139), nämligen produktion, kompetens och metodutveckling. I fråga om myndighetens organisation är UV:s ledning genom sin avdelningschef representerad i , vilken är ett rådgivande organ till riksantikvarien. Vidare är riksantikvarien som myndighetsansvarig även chef för . Vid våra kontakter med UV har framförts att det i övrigt råder vattentäta skott mellan RAÄ:s myndighetsverksamhet och UV:s uppdragsverksamhet. Beträffande administration/ekonomi/IT finns ett samband såtillvida att UV betalar en avgift till RAÄ för verksgemensamma kostnader och vissa tjänster, se kap. 3.1.2. Som vi tidigare beskrivit avser tjänsterna IT-samordning, ekonomi- och personalhandläggning, kontorsservice, växeltjänster samt i begränsad omfattning juridiska tjänster. Ett antal personer anställda vid stödfunktioner arbetar således med uppgifter till UV. I sammanhanget kan nämnas att UV:s huvudkontor även hyr lokaler av RAÄ. Det finns vidare ett samarbete mellan RAÄ och UV genom det arkeologiska dokumentationssystemet Intrasis. UV har utvecklat systemet med medel enbart från uppdrags- verksamheten. Förutom i uppdragsverksamheten har RAÄ kommit Den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten att använda Intrasis även i annan verksamhet. Som vi tidigare angett pågår inom RAÄ ett arbete med ett digitalt fornminnes- informationssystem, FMIS. Systemet utvecklas för hela kulturmiljöområdet, den intresserade allmänheten och andra samhällssektorer. FMIS registreringsklient bygger på Intrasis. Enligt uppgift från RAÄ har det skett en delning mellan Intrasis källkoder, vilket innebär att UV står för den systemutveckling som är hänförlig till den arkeologiska undersökningsverksamheten och UV:s åtagande medan RAÄ ansvarar för den utveckling som avser FMIS. I den kulturpolitiska propositionen (prop. 1996/97:3) framhölls att sambandet mellan produktion, kompetens och metodutveckling talar mot att skilja UV från RAÄ. Uttalandet torde ge uttryck för den uppfattningen att RAÄ genom den egna uppdrags- verksamheten har inblick i och får de kunskaper om arkeologisk verksamhet som krävs för att ämbetet skall kunna fullgöra sina myndighetsuppgifter på området samt garantera det statliga åtagande som finns för uppdragsarkeologin i fråga om bl.a. metod- och teknikutveckling (jfr kap. 5.3). Den utveckling som beskrivits för oss är att det under har varit viktigt för RAÄ att skilja på myndighetsuppgifterna och uppdragsverksamheten. Den direkta kunskapsåterföringen från UV till övriga RAÄ har därför varit begränsad. Vi menar att en verksamhet når bäst resultat om roll- och ansvarsfördelning mellan dess aktörer är tydlig. Detta är även en bärande tanke i arbetet med att utveckla statsförvaltningen. Det förhållandet att RAÄ tillser en verksamhet där myndigheten har egna affärsintressen är inte förenligt med en klar rollfördelning. Bland undersökare och exploatörer förekommer uppfattningen att anknytningen till UV påverkar RAÄ vid fullgörandet av myndig- hetsuppgifter och snedvrider konkurrensen bland undersökarna. Vi är övertygade om att det krävs en tydligare roll- och ansvars- fördelning för att den uppdragsarkeologiska verksamheten skall fungera på ett ändamålsenligt och effektivt sätt. Detta torde också vara en förutsättning för tilltro till och acceptans för den verksamhet som bedrivs. Det framstår därför som en nödvändighet att UV skiljs från RAÄ för att öka förtroendet för och stärka RAÄ Den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten men även länsstyrelserna i deras myndighetsutövning. Vi har tidigare konstaterat att det är viktigt med en fungerande konkurrens inom den uppdragsarkeologiska verksamheten. Genom att UV skiljs från ämbetet och inte längre åläggs ett särskilt ansvar för kvalitet, vetenskaplig och teknisk utveckling blir verksamheten mer likställd med övriga undersökande institutioner. Ett skiljande av UV från RAÄ torde därför även bidra till bättre förutsättningar för konkurrens på området. De kopplingar som finns mellan uppdragsverksamheten och RAÄ:s övriga uppgifter ifråga om organisation och administration m.m. är av praktisk karaktär och utgör inga tungt vägande skäl mot en åtskillnad. Vilken lösning som väljs i dessa frågor beror bl.a. på vilka ansvarsområden som definieras för RAÄ och den framtida uppdragsverksamheten samt vilken organisationsform som väljs för sistnämnda verksamhet. Vi återkommer till dessa frågor längre fram i detta kapitel samt i kap. 9. Det samband som finns mellan RAÄ och UV avseende produktion, kompetens och metodutveckling är av en annan karaktär än de kopplingar som i övrigt finns mellan de olika verksamheterna. Det har hävdats att detta samband talar mot en åtskillnad mellan RAÄ och UV. Det är troligt att ett skiljande av UV från den centrala myndigheten inledningsvis skulle medföra att RAÄ behöver förstärka sin arkeologiska kompetens och kunskap om den uppdragsarkeologiska verksamheten för att fullgöra sina myndighetsuppgifter på området och garantera den del av det statliga åtagandet för uppdragsarkeologin som vilar på myndig- heten. Det bör dock beaktas att RAÄ:s affärsdel bedrivs som en från övriga verksamheter skild enhet med ytterst begränsad inblick i och utbyte med dessa. Det saknas anledning anta annat än att RAÄ även utan särskild anknytning till UV skulle kunna införskaffa och upprätthålla den kunskap och överblick som fullgörandet av dess ansvarsuppgifter kräver. De eventuella negativa effekter ett skiljande av UV från RAÄ skulle få för RAÄ:s kompetens m.m. skulle därmed vara av övergående karaktär. Kunskaper, kompetenser och metoder torde kunna utvecklas och spridas inte minst genom att myndigheterna utövar en aktiv och effektiv uppföljning, utvärdering och tillsyn av de enskilda undersökningarna och den samlade uppdragsverksamheten. Vår slutsats är således att sambandet mellan RAÄ och UV avseende produktion, kompetens och metodutveckling inte i sig är en förutsättning för att RAÄ skall kunna fullgöra sina myndighets- Den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten uppgifter m.m. Mot det aktuella sambandet står vidare det ytterst angelägna kravet på en tydligare rollfördelning samt den kritik som från konkurrenssynpunkt kan riktas mot den nuvarande organisationen. Vid en samlad bedömning av nämnda förhållanden finner vi att de fördelar en åtskillnad mellan RAÄ och UV innebär överväger de vinster den nuvarande relationen har för bl.a. RAÄ i dess myndighetsroll. Vi föreslår därför att UV skall skiljas från RAÄ. 8.3Utgångspunkter för den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten I enlighet med vad som anges i direktiven har utgångspunkten för våra överväganden och förslag varit att den verksamhet som bedrivs av UV även efter ett skiljande från RAÄ skall bedrivas i statlig regi samt att någon ny myndighet inte skall inrättas. Av betydelse för valet av verksamhetsform och organisation för en statlig verksamhet är bl.a. vilka uppgifter som skall innefattas i verksamheten samt om denna skall uppfylla särskilda samhällsmål. UV bedriver avgiftsfinansierad uppdragsverksamhet. I 26 § i den arbetsordning som gäller för RAÄ, anges beträffande UV:s verksamhet att avdelningen skall utföra arkeologiska utredningar och undersökningar samt andra uppdrag som gäller uppbyggnad eller spridning av kunskaper om kulturmiljön. Enligt uppgift från UV avser dess verksamhet till 80- arkeologiska uppdrag i anledning av länsstyrelsebeslut enligt 2 kap. KML. Som vi redovisat i kap. 7.2 ansvarar UV för del av det statliga åtagandet, som utöver RAÄ:s och länsstyrelsernas myndighetsarbete finns för uppdragsarkeologin. Således fungerar UV som garant för att det i princip finns undersökare att tillgå till alla uppdragsarkeologiska undersökningar i landet samt att verksamheten är förebildlig i olika avseenden. Den förändring vi föreslår för den framtida statliga undersök- ningsverksamheten innebär att denna inte längre skall åläggas ett särskilt ansvar i fråga om kvalitet, vetenskaplig och teknisk utveckling osv., se ovan kap. 7.2. Inte minst med hänsyn till den inriktning som statsmakterna slagit fast för konkurrenspolitiken, se kap. 7.3.1, måste det dock anses vara en uppgift för den framtida statliga undersökningsverksamheten att verka för en sund och SOU 2005:80 Den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten fungerande konkurrens och prisbildning inom den uppdragsarkeologiska verksamheten Beträffande den del av det statliga åtagandet, som innebär att UV garanterar att det i princip alltid finns undersökare som länsstyrelserna kan anförtro uppdragen till menar vi att detta även bör åvila en statlig undersökningsverksamhet. Samhälls- utvecklingen medför oundvikligen att mark måste tas i anspråk för exempelvis infrastruktursatsningar och bostadsbyggande. Även om utgångspunkten är att fornlämningar skall bevaras är ett bevarande inte alltid samhällsekonomiskt försvarbart. Det måste således ibland ske ingrepp i fornlämningar. En förutsättning för att det skall kunna ske en ändamålsenlig samhällsplanering och samhälls- utveckling är att KML kan tillämpas i praktiken. För detta krävs att det alltid finns någon som kan utföra arkeologiska undersökningar var helst i landet dessa skall utföras samt oberoende av undersökningarnas art och omfattning och den vid tiden rådande konkurrenssituationen. Som vi redovisat i kap. 7 är vår bedömning att staten har ett ansvar för att KML kan tillämpas samt att det även fortsättningsvis krävs att staten kan lämna garantier för att det finns undersökare med erforderlig kompetens att tillgå till i princip alla undersökningar. Vi ser det som helt naturligt att det även fortsättningsvis bör vara en statlig arkeologisk uppdragsverksamhet som skall ansvara för denna del av det statliga åtagandet. Sammanfattningsvis anser vi att den statliga uppdragsverk- samheten även skall ha till huvudsaklig uppgift att bedriva externfinansierad arkeologisk undersökningsverksamhet utifrån bestämmelserna i . Verksamheten bör på samma sätt som ha möjlighet att, vid sidan av sin huvuduppgift, åta sig andra uppdrag som gäller uppbyggnad eller spridning av kunskaper om kulturmiljön samt uppdrag inom miljöpolitiken och samhällsplaneringen. En utgångspunkt för verksamheten skall vara de kulturpolitiska målen (prop. 1996/97:3) liksom målen för arbetet för kulturmiljön (prop. 1998/99:114). Det kan med visst fog hävdas att UV på grund av sin storlek och sin i princip riksomfattande verksamhet har en fördel jämfört med övriga undersökare. Ett sätt att skapa bättre konkurrens skulle kunna vara att den framtida statliga uppdragsverksamheten delas upp på självständiga mindre organisatoriska enheter. En sådan organisationsförändring torde emellertid medföra att den statliga undersökningsverksamheten inte kan stå som garant för ett statligt åtagande som innebär att det alltid finns undersökare till alla Den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten Den arkeologiska uppdragsvolymen kan nämligen, som vi redovisat i kap. 6, uppvisa mycket stora variationer från till ett annat. Även stora regionala skillnader finns inom landet. Som ett exempel kan nämnas att den totala beräknade kostnaden för uppdragsarkeologin enligt RAÄ uppgick till medan motsvarande siffra för var drygt 199 miljoner kr.7 För att en undersökande institution långsiktigt skall kunna garantera att det alltid finns undersökare till alla under- sökningar krävs att verksamheten har en sådan organisation och dimensionering att den kan hantera och överleva de stora variationerna i uppdragsvolym. En statlig undersökningsverk- samhet uppdelad på självständiga mindre enheter blir naturligtvis mer sårbar och kan inte anses uppfylla dessa krav. Vår bedömning är att det såväl för skyddet för fornlämningarna som för samhällsutvecklingen är av avgörande betydelse att staten garanterar KML:s tillämpning på så sätt att det alltid finns undersökare som kan anförtro att utföra en arkeologisk undersökning. Trots de nackdelar det kan innebära ur konkurrenssynpunkt anser vi därför att statens arkeologiska undersökningsverksamhet även i fortsättningen bör bedrivas under ett huvudmannaskap och som en sammanhållen organisation. Vår uppfattning är att den framtida statliga arkeologiska uppdragsverksamheten inledningsvis i princip skall motsvara den verksamhet som bedrivs inom UV. Den främsta anledningen till detta är att det i vissa delar av landet finns få undersökare som kan konkurrera om samma uppdrag samt få undersökare som resursmässigt klarar av riktigt stora undersökningar. Den framtida statliga arkeologiska undersöknings- verksamheten måste kunna garantera att det finns undersökare med erforderlig kompetens att tillgå till undersökningar var helst i landet de skall utföras, oberoende av deras storlek och rådande konjunkturer. Detta förutsätter att den framtida statliga verksamheten dimensioneras därefter. Vid valet av organisationsform för den framtida statliga under- sökningsverksamheten bör beaktas att det är fråga om en verksamhet som är konkurrensutsatt. Den framtida organisations- formen måste därför vara ändamålsenlig för sådan verksamhet. 7 RAÄ (2005); Uppdragsarkeologi 2003 och 2004. Uppgifter om den uppdragsarkeologiska verksamheten och handläggning av ärenden enligt 2 kap. 11-14 §§ KML . Den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten 8.4Alternativa verksamhetsformer för den statliga arkeologiska undersökningsverksamheten I detta avsnitt redogör vi för våra överväganden i fråga om alternativa framtida verksamhetsformer för den verksamhet som bedrivs av UV. När det gäller att finna lämplig organisations- form är de grundläggande förutsättningarna enligt direktiven att verksamheten även fortsättningsvis skall bedrivas i statlig regi samt att någon ny myndighet inte får bildas. Detta medför att alternativen för den framtida verksamhetsformen är begränsade. De alternativ som vi har funnit i realiteten är möjliga för den statliga undersökningsverksamheten är myndighet, inklusive anknytning till redan befintlig myndighet, och statligt aktiebolag. Utöver myndighets- och aktiebolagsformen har vi undersökt ytterligare ett antal alternativa verksamhetsformer respektive huvudmannaskap, nämligen stiftelseformen, anknytning till länsmuseerna och anknytning till universiteten/högskolorna. Dessa lösningar har förts fram av personer verksamma inom den uppdragsarkeologiska verksamheten. Vi inleder vår redogörelse för olika verksamhetsformer och huvudmannaskap med dessa tre lösningar. Stiftelser regleras i stiftelselagen (1994:1220), som trädde i kraft . bildas genom att egendom enligt förordnande av en eller flera stiftare avskiljs för att varaktigt förvaltas som en självständig förmögenhet för ett bestämt ändamål. Stiftelsens egendom skall anses vara avskild när den har tagits om hand av någon som har åtagit sig att förvalta den i enlighet med stiftelseförordnandet.