sou · GTB3104d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Angående listhanteringen har flera uppgivit att de fått lämna samma information som de ringde till UD: namn på den/dem de saknade, ålder, vistelseort, om de åkt reguljärt med charter eller var backpackers samt namn och telefon till anmäla- ren. Många upplevde brister i organisationen hos UD vad gällde hanteringen av informationen som lämnades och även samman- blandning av personuppgifter förekom.446 Det inträffade att UD- tjänstemän ringde upp och bekräftade att anhöriga fanns med på saknadelistan; därefter ringde andra tjänstemän och frågade om de fortfarande var saknade. Motsatt information gavs också; att perso- ner var välbehållna, vilka sedan visade sig ha omkommit.447 Detta skapade i sin tur mer stress och nervositet för de redan oroliga an- höriga. Flera upplevde att deras uppgifter inte togs emot på ett professionellt sätt.448 En man fick besked från vänner till hans son, som pratat med en UD-tjänsteman, att hans son med flickvän och dennes familj var välbehållna. Tjänstemannen hade talat om att han hade tagit emot ett fax där det stod att alla var välbehållna. Vid cirka sju tillfällen kontrollerade de anhöriga uppgifterna med UD för att försäkra sig om att det verkligen stämde. Därefter åkte de ut till för att invänta sina släktingars ankomst. De väntade i skift i . Någon information om passagerarna på hemvän- dande plan kunde inte ges ut. Vid telefonkontakter med UD fick de olika besked angående sina anhöriga. De sades vara välbehållna, återfunna, på sjukhus och saknade. När de påpekade för en tjänsteman att det inte var någon ordning på infor- mationen som lämnades ut, svarade handläggaren att det var 10 000 lappar överallt. Sedermera visar det sig att flera av deras anhöriga var avlidna.449 Ett flertal har uppgivit att kontakterna med UD var mycket märkliga och flera har återgett underliga utsagor från tjänste- männen. Exempelvis ringde en man till UD för att anmäla sina släktingar som saknade. Då han började räkna upp namnen på dem, blev han avbruten av tjänstemannen med orden att hur många namn som helst kunde de inte ta emot.450 En kvinna som ville anmäla sin dotter som saknad fick till svar: Spara dina tårar tills hon kommer hem, hon kommer att behöva din hjälp. Sedermera visade det sig att hennes dotter omkommit.451 Fort- farande uppfattade inringande ett ointresse för upp- gifter som ville lämnas angående Asien-resenärer. När en kvinna fick uppmaningen av sin sons resebolag att ringa UD och efter lång väntan i kö kom fram till en tjänsteman fick hon till svar att det var bra att han var hemma, men inga uppgifter togs emot.452 Det förekom också att UD-tjänstemän själva påpekade, när an- höriga ifrågasatte information angående sina släktingar, att det inte gick att lita på uppgifterna från departementet.453 Flera av de anhöriga som ringde UD har uppgivit att de önskat en återkoppling på sina samtal, helst från en och samma person. De ville att denne återkommande skulle informera om vad UD gjorde och vilka planerna på insatser var.454 Ett flertal har erfarenhet av att UD lovade att ringa tillbaka men inte höll det löftet.455 Men det finns också personer som påpekar att de möttes av både förståelse och medkännande av UD-handläggarna som svarade i telefon och tog deras uppgifter.456 Några av dem som försökte nå UD och som inte lyckades komma fram eller som inte fick den information som de eftersökte, be- slutade sig för att själva resa till och leta efter sina släktingar och vänner eller för att finnas tillgängliga som stöd för dem som befann sig på sjukhus. En man sökte efter information om katastrofen och en saknad syster bland annat hos UD och men fick ingen. Mannen och hans bror beslutade sig då för att resa ned till . De sökte systern bland listor vid Provincial i , på sjukhusen, på uppsamlingsplatser och på konsulatet vid . De letade bland de av- lidna vid templen utan att finna henne. De reste hem och fortsatte sitt sökande med hjälp av Internet. På en sida där det fanns foton på avlidna samt deras smycken, klockor etcetera fann de sin syster.457 En kvinna vars vänner saknades for till efter det att vännernas familjer förgäves hade försökt få kontakt med UD. Kvinnan fann relativt snabbt sina omkomna vänner när hon var på plats, men fick arbeta hårt med att få dem hemtransporterade.458 En morfar och far försökte förtvivlat nå sina släktingar i och få information från ambassaden och UD. Han bokade en resa till , men vid avresan fann man att giltig- hetstiden på hans pass gått ut och han kom inte med flighten. På plats gick han igenom sjukhus, upp- samlingsplatser samt letade i listor efter sina anhöriga. Han sökte , innan han reste hem. Det visade sig senare att alla hade omkommit i katastrofen.459 14.4Mottagande på flygplatserna ur de anhörigas perspektiv På byggdes snabbt en organisation av olika aktörer upp för att ta emot de hemvändande skadade och chockade resenärerna från . Det upprättades även ett kris- och anhörigcenter för oroliga släktingar och vänner som väntade på på att ta emot de hemvändande. Det kunde bli en lång väntan i ovisshet, ibland i och för somliga i . I kriscentret fanns det hundratals människor som var där för att hjälpa anländande och väntande. Bland annat fanns personal och frivilliga från Röda korset, representanter för försäkringsbolag, flygbolag, researrangörer med flera. Stödet till dem som väntade kunde vara att agera medmänniska, att någon pratade med dem och hjälpte till med att få fram information som de efterfrågade. Det fanns även stöd i form av gratis hotellrum, filtar, madrasser samt hygienartik- lar med mera. Filtar och kramdjur delades i huvudsak ut till de ankommande. Insamlingen av allt detta material sköttes både av etablerade stora organisationer som Röda korset och av små fri- villiga, exempelvis insamlingsstiftelsen . Planeringen av kriscentrat på kritiseras av ett par fri- villiga som arbetar som socialarbetare och polis. De anser att det den 28, då de anlände till flygplatsen, fanns bra hjälp för de drabbade men inte för de anhöriga. Personal från Luftfarts- verket som försökte vägleda de anhöriga hade ingen erfarenhet av krisstöd och tog inte initiativ till kontakt med de anhöriga. Volon- tärerna hjälpte personer som var i behov av stöd och ringde också in personer med erfarenhet och kunskap om krishantering för tiden fram till . De tror också att anhöriga som varit i stort behov av hjälp inte uppmärksammades och att frivillig personal som skulle hjälpa drabbade som anlände inte var tillräckligt förbe- redda. De anser också att det fattades en länk från mottagningen på till hemkommunerna där det fortsatta hjälparbetet skulle ske.460 Det fanns även UD-personal på plats. En man uppger att de efter tre dagars orolig väntan på flygplatsen träffade en tjänsteman från UD. Trots att denna måste ha sett i vilket dåligt skick de befann sig i, uppträdde hon utan förståelse. Utan att våga möta deras blickar sade hon att hon inte kunde hjälpa dem. Hennes uppträdande gent- emot dem gjorde mannen så upprörd så att han var tvungen att gå därifrån.461 hade en liknande organisation uppbyggd. Till flyg- platsen kom evakueringsflyg direkt från eller via . Det kom även drabbade med inrikesflyg från , andra flyg- platser eller med ankommande flyg från andra länder. På fanns frivilliga från Röda korset på plats. Därefter beslutade myndigheterna att ta emot resten av anländande på . Där samarbetade både det svenska och danska Röda korset med att ge medmänskligt och materiellt stöd. 14.5Erbjudanden om frivilliga insatser Många personer ringde och erbjöd sig att hjälpa till som frivillig- arbetande i . Dessa personer ringde såväl UD som polisen och olika frivilliga organisationer, vilka i sin tur hänvisade till varandra.462 En stor frustration uppstod hos dem som önskade hjälpa till, men vars insatser inte kunde tas om hand. Vissa åkte då själva till katastrofområdet och letade sig fram till uppgifter på plats. En kvinna med erfarenhet som psykolog och psykoterapeut kände att hon kunde göra en insats. ringde hon samtliga hjälporganisationer och erbjöd sina tjänster. Hon ringde också UD, stadsdelsnämnder, reseföretag och , som alla antecknade hennes namn. Röda korset er- bjöd henne att gå ut med insamlingsbössa, vilket hon gjorde i 4–. Till slut reste hon ned själv.463 Från tog Röda korset och andra organisationer emot spontana erbjudanden om hjälp via en nyuppförd hemsida, som de gemensamt tagit fram för att upparbeta kontakter för frivilligarbete. Röda korsets organisation arbetar efter en policy där i princip all personal som de skickar ut, har utbildats inom organisationen, detta för att garantera en hög kvalitet på hjälparbetet. Röda korsets tillämpade denna policy även när perso- nal skickades ned för hjälparbetet i . Det fanns ingen organisation för att ta hand om de anhöriga som kom till konsulatet på för att söka efter sina släktingar och vänner. En ideell förening, Victims Aid Initiative, TVAI, fyllde detta vakuum.464 Föreningen syftar till att stödja personer som på olika sätt drabbades av , och bildades dagarna efter katastrofen. En kvinna med kontakter vid ett av de stora reseföretagens hotell vid på kon- taktade företaget som erbjöd plats för verksamheten vid hotellet. Hon samlade sedan via kontakter ett antal erfarna volontärer, bland andra erbjöd sig en svensk läkare med praktik på samma strand att hjälpa till. Personalen stödjer drabbade och anhöriga genom att bland annat besöka katastrofområdena tillsammans med dem, ge stödsamtal, ordna andakter och minnesceremonier.465 15 Förändrad bild av ? Många drabbade säger att deras bild av har förändrats efter katastrofen. Några uttrycker att de skäms för att vara svenskar.466 En kvinna säger att UD och regeringens brist på handlande har fått henne att vilja flytta från . Hon har aldrig känt sig så utlämnad och besviken tidigare.467 En man pekar på att hans tilltro till myndigheternas förmåga att hantera krislägen är i botten, efter Palmemordet, Estonia och tsunamikatastrofen.468 Några har ställt sig frågor angående vår nationstillhörighet. En kvinna uttrycker det som att hon vill vara stolt över att vara svensk, men att känslan har fått sig en knäck. Hon frågar sig vad för land hon tillhör. Hon betonar att det inte handlar om att svenskarna har gjort sig beroende av att andra tänker för dem, utan om ett urbehov av att känna att man har en familj i vid mening som bryr sig, att känna sig bekräftad trots att man hamnat i kris. Hon menar att hon kan godta att man från svensk sida inte hade tillräcklig kapacitet att göra något åt en situation, om man bara hade brytt sig och inte intagit en så kall attityd.469 En man frågar sig vad samhället är till för och anser att ledningen för landet måste vara klar över vad samhället ska skydda.470 Det finns de som kräver en offentlig ursäkt från makthavarna. Vissa vill ha ursäkten för att själva kunna gå vidare och släppa sin vrede över makthavarnas oförmåga att se sina egna brister. De vill att ledarna tar ansvar för att de inte kom till platsen förrän sent och att de inte skyller ifrån sig.471 En del menar att det är mänskligt att fela, men att det är viktigt att kunna erkänna misstag. En man anser att det är kränkande att inte landets högsta politiska ledning kan medge sina misstag.472 En kvinna påpekar att man från skolåldern lär sig ta ansvar och rättar till fel om det går. Går det inte, erkänner man detta.473 En man påpekar att det inte var någon som tog ansvar. Han tror inte att något land kunde hantera situationen riktigt snabbt, men man kan vara ödmjuk och ärlig, säga att det blev fel i stället för att försvara sitt beteende. Allt sköts över på honom själv, en person som var skadad och traumatiserad, att hantera situationen. Han hade haft en tro att hans land, med hjälp av hans skattepengar skulle ha ställt upp.474 En man pekar på sitt tappade förtroende för myndigheterna och menar att katastrofen har exemplifierat en paragrafstyrd och in- flexibel byråkrati. Utan att vilja gradera trauman och sorg, undrar han om det kan finnas så många värre saker än att förlora sin familj. Om man i ett sådant läge inte kan få psykosocialt stöd från sam- hället, när ska man då få det?475 Många frågar sig varför tog sådan tid med att komma till undsättning. Andra länder klarade av att ge sina medborgare stöd fortare.476 Även skräcken för att bli lämnad utan hjälp återfinns bland berättelserna. För en familj var den största skräcken inte att de visste att de skulle dö i vågen, utan dygnen därefter, då de för- sökte hålla sig vid liv men ingen kom till undsättning.477 Den svenska handlingsförlamningen var för en man nästan värre än katastrofen.478 Flera tar upp rekryteringen av personer till tjänster inom utlands- myndigheterna.479 Experter och myndigheter som kommer till ett katastrofområde, vare sig det är i eller utomlands, måste veta hur de ska handla i olika situationer och kunna bemöta drabba- de och frivilligarbetande som är först på plats.480 Flera har också påpekat att det inte alltid var rätt personer som skickades ned från . Det går inte att skicka ner alla personer som ställer upp som frivilliga. Vissa nedsända UD-tjänstemän har exempelvis inte varit kapabla att handha situationen och möta människor i kris.481 En man har beskrivit en situation genom vilken han vill exempli- fiera det svenska agerandet under katastrofen: På under nyårsdagens morgon försökte volontärer ordna mat åt 35 svenskar som kom med luftbroinsatsen och som skulle vänta på sitt anslutningsflyg. Men det blev ingen mat, eftersom volontärerna inte kunde få besked från UD angående vem som skulle betala för den.482 Ett fåtal personer som vänt sig till kommissionen har emellertid menat att man inte kan förvänta sig att samhället ska ta hand om allt. Skulle det finnas en organisation som åker runt i världen vid katastrofer? Visst hade det varit underbart med en busslast specia- lister, men kom de inte och man fick som privatperson handla själv, anser en man. Han menar däremot att det visades en stor medmänsklighet i samband med katastrofen. Hjälp kom från alla håll, såväl från thailändare som från andra svenskar. Han tycker att situationen har fått honom att tro på mänskligheten. Folk öppnade sina hjärtan och alla som drabbades knöts samman.483 En kvinna som förlorade flera anhöriga sörjer dem och är ledsen över det in- träffade, men tycker inte att hon kan klandra regeringen för det. Hennes anhöriga ville åka till och visste att det fanns risker. Naturen kan man inte rå på och hon menar att media försöker sprida och förstärka en föreställning om att vi i är osårbara.484 16 Tacksamheten över frivilliga insatser Många är de skildringar som kommissionen tagit del av som beskriver den stora tacksamhet som åtskilliga svenskar känner över den generösa thailändska hjälpen. Flera har beskrivit att den enda hjälp de anser sig ha fått är från volontärerna och den thailändska lokalbefolkningen som på ett osjälviskt sätt ställt upp med gratis transporter, mat och dryck, boende, kläder med mera. En man har återgett hur han och hans familj satt på ett berg och thailändare kom dit med varm mat kycklingbröst, ris och drick- yoghurt. Han hade gett sig själv ett löfte tidigare under katastrof- dagen att aldrig mer besöka . Åtskilliga gånger under från via Krabi till fick familjen hjälp av lokalbefolkningen. Bland annat fick han ringa hem till gratis. En thailändsk statligt anställd fiskare skjutsade honom fram och tillbaka till en bank. Personalen på banken meddelade att de tyvärr inte kunde hjälpa honom med att transferera pengar då de inte var knutna till Western Union men erbjöd honom pengar ur egen plånbok. När en thailändsk kvinna önskade mannen och hans familj lycka till och avslutade med att säga: Please come back! svarade han: Självklart, självklart kommer vi tillbaka!485 En kvinna berättar hur jobbigt det var att komma hem efter kata- strofen, men att all den hjälp och värme som hon fått från thai- ländarna har underlättat. Tacksamheten och viljan att återgälda hjälpen är stor.486 Nedan följer några utdrag om tacksamheten gentemot den thai- ländska befolkningen. När första vågen drog sig tillbaka stod jag naken utan en tråd på kroppen, jag bad en thailändare om ett par byxor och utan att tveka gav han mig ett par shorts. När vi kämpade oss upp mot bergen möttes jag av en thailändsk kvinna som gav mig sin enda vatten- flaska. vi kom till toppen av berget vinkade en familj in oss till deras hem där dom tog hand om oss . De lagade mat över öppen eld då all el var utslagen. Min sänggranne på sjuk- huset var en thailändare som hade hela sin familj bredvid sig . Hans dotter gav mig frukt och även juice. Jag är oändligt tacksam för dessa insatser och den medmänsklighet som visades mig i denna svåra stund.487 På sjukhuset i var det många frivilliga som hjälpte till. Den inhemska befolkningen gjorde mest! Ställde upp långa bord med mat, vatten, kläder, kom upp på avdelningarna med mat, vatten, tandborstar, kammar, flipflop-tofflor m.m.488 Att se alla frivilliga thailändare kasta vad de hade för händerna och bara se till att hjälpa alla, är något jag aldrig kommer att glöm- ma.489 Dottern fick hjälp direkt av några thailändare. De spolade av henne, gav henne kläder och mat. De visade henne vart hon skulle springa. Jag fick plats i en bil som tänkte köra oss till sjukhuset i men som fick vända och åkte upp i bergen i stället. Det visade sig vara ett nybygge där många samlades . Efter kom en thailändsk kvinna och penslade mina sår med jod.490 Kommissionen har även tagit del av många berättelser där skadade och drabbade på olika sätt skildrar hur fantastisk volontärernas insats i samband med katastrofen var. På plats fanns bland annat charterresenärer, reguljärt resande, backpackers och svenskar boen- de i som iklädde sig rollen som frivilliga hjälparbetande. Läkare, sjuksköterskor, brandmän som själva befann sig på semester gick in i sina yrkesroller och hjälpte till.491 Privatpersoner som turistat på annan ort avbröt sina semestrar och reste till katastrofområdet för att bidra med sin hjälp.492 En man har be- skrivit hur alla hjälpte alla direkt efter katastrofen; det verkade inte finnas några gränser för vad människor var beredda att göra för att hjälpa till i den akuta situationen. Alla som hade något delade med sig.493 En annan man önskar han kunde tacka alla volontärerna; de är hjältar. De fanns där, de lyssnade, de hade en vilja att förstå och hjälpa till, trots att det ibland fanns språkbarriärer. Volontärerna hanterade ett organiserat kaos. Alla fick uppmärksamhet, trots att många av volontärerna var mycket slitna.494 DEL 2 Enskilda personers berättelser Den förmiddagen spelade och längre in i res- orten. och jag hade tagit en lång promenad på stranden och när vi kom tillbaka ville vara kvar och jag gick för att hämta och samt lite strandsaker. kommer och vill spela med och . Jag går och sätter mig i en strandstol högt upp. Stranden var i olika nivåer och jag satt ovanför en cemen- terad vall där det fläktar skönt och man har en vid utsikt. Tid- vattnet gick ovanligt långt ut och jag pratade med en kanadensisk kvinna om hur stora förändringar det kan bli med tidvattnet när det är fullmåne, vilket det var. Jag skönjer att horisonten blir vit. Det vita visar sig vara en våg och vi talade om att det var väldigt vad tidvattnet kommer. Jag ser svart rök från tre båtar som kör för fullt. Båtarna försvinner i vattnet. Det samlas folk och någon säger något om en jordbävning. Jag springer upp för att hämta de andra för jag tror bara att det är en stor våg och aldrig att den ska nå den höga stranden. När jag kommer till biljarden springer jag tillbaka för jag tänker att jag skall hämta min väska med kamera i. Jag ser en båt på stranden som kastas omkull av vågen. Jag hinner inte längre än till en cementerad duschstång vid poolen. Jag håller fast mig allt vad jag orkar och jag kan inte hålla mig kvar. Vattnet kommer med oerhörd kraft, det var som på film. Jag slungas bakåt och är plöts- ligt under vattnet. Det var då jag inte minns något. I vattnet sen förstår jag att jag har åkt under en bungalow. Jag bara far runt som i en tvättmaskin. Jag tänkte att nu är det kört. Jag tänkte att det blir inte mer . På något sätt samlar jag mig och tänker att jag måste skydda mitt huvud. Jag tar mig upp bakom en bungalow, jag vet inte vilken för jag har förts långt in, och jag hinner ta ett andetag innan jag sköljs med igen och ner under vattnet. Det finns inget att hålla sig i och vattnet var så starkt och det kom delar av väggar och golv från sönderslagna bungalows. Samma sak händer . Jag trodde att och hade råkat ut för samma sak och jag såg deras små huvuden fara runt i vattnet i mitt huvud. Hela min kropp skrek efter dem. Jag visste att de inte skulle klara sig – den vetskapen och smärtan i min kropp ger mig kraft – jag måste rädda dem! Vattnet rör sig nu mer snett och jag får tag i en palm. Jag ser människor längre in som står på något högt och jag skriker: Min familj, har ni sett min familj! Pratar någon svenska! Och sedan på engelska och det lilla jag kan på thai. Det fastnade plankor och bråte vid palmen och vattnet är så strömt att jag inte kan ta mig runt palmen. Jag vågar inte vara kvar. Kylskåp och TV-apparater kommer farandes tillsammans med bungalowdelar. Jag släpper palmen och tar mig till ett betonghus som står. Där är en man som försöker få mig med sig in mot torra land. Jag vill inte, jag måste leta efter de andra. Jag får hans flytväst framför mig, mot stranden är ett tvåvåningshus och det står en man på andra våningen. Jag skriker åter efter min familj. Jag känner att jag inte vill vara rationell och klok. Jag vill skrika ut min smärta, hur mitt hjärta håller på att gå sönder. Jag ser simfenor som ligger och flyter som jag tar. Jag tänker att det är bra när jag skall leta eftersom vattnet är så strömt. Jag tar ett steg, första gången jag sätter ner fötterna, det gick till midjan, mannen i huset säger: Gå inte du kan skära dig. Jag har flytvästen på mig och föser mig över till huset. Jag springer upp på andra våningen, ser en man med svarta badbyxor, tror det är och skriker. Det är inte han. Jag ser biljardhyddan med rasat tak. Jag ser att vår bungalow står. Mannen säger: Kanske är de där, men jag visste att de inte var där. Övervåningen på huset är helt torr, jag ser en massa par skor och jag tänker att jag skall ta på mig ett par eftersom jag inte har några och jag skulle behöva skydda fötterna när jag skall leta. Men jag såg bara ett stort par och ett litet och på något sätt hann jag inte. Från balkongen ropar jag till dem jag ser, det är inte så många där, ner för trapporna och jag vet inte vad jag skall göra. Hur skall jag kunna leta på detta stora vattenfyllda område? jag härifrån kanske jag inte kan komma tillbaka och hur skall jag få hjälp att leta? Några thailändare langar vattenflaskor och alla säger att jag måste åka. Det kan komma en ny våg. Jag försöker balansera mig och ta in i mina tankar. Jag vet att han sätter säkerhet framför allt och att det finns en möjlighet att han och barnen kom undan. Jag slits mellan att stanna här och fortsätta leta efter dem, eller gå med de här människorna. Mannen som lugnande säger: They are okey Vad vet han om det – jag blir nästan arg på honom. Kommer det en ny våg kommer jag inte orka – då dör jag. Det var ett fruktansvärt svårt beslut att ta – jag visste att de var döda, jag var tvungen att hitta dem NU om jag skulle kunna rädda dem. Hur skulle jag kunna få någon att hjälpa mig leta i det här Är de döda tar jag mitt liv. Jag skrek och skrek och skrek som ett djur. Och jag övergav mina barn – jag gav mig iväg. Jag övergav dem och gick med de andra. Jag kommer upp på en väg och skriker till alla: looksao, lookchai, my family, my daughter, my son. Har ni sett dom sju och elva, blonda. Har ni sett dom? Jag möter den kanadensiska kvinnan som saknar sina för- äldrar. Hon finner senare sin mamma och dagen efter hittar de mannen död. Det gör så ont i fötterna på vägen.