sou · GTB3114d8 · 2006-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen motsvarar närmast 1 § första stycket BoL, dock anges inte längre att bidrag lämnas av allmänna medel (jfr A 2 kap. 4 §). 3 kap. 7 § Bestämmelsen motsvarar 3 § första stycket BoL. Uttrycket man och kvinna som är gifta med varandra har dock bytts ut mot personer som är gifta med varandra. Vi förtydligar därigenom att bestämmelsen skall tillämpas även på personer som har ingått registrerat partnerskap, vilket dock redan följer av lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap. 5 kap. 7 § Enligt 5 § andra stycket BoL skall tillägg för barns förmögenhet fördelas lika mellan makar. Det saknas en uttrycklig regel som anger hur tillägget för den del av makarnas förmögenhet som över- stiger skall fördelas på makarna. Vi anser att en sådan regel bör införas. Av första stycket framgår därför att tillägg för makars förmögenhet skall fördelas på makarna i förhållande till deras respektive andel av den sammanlagda förmögenheten. Enligt vägledning 2004:10 bör bestämmelsen tillämpas så (a.a. s. 49 50). 5 kap. 13 § Första stycket motsvarar 4 § tredje stycket BoL. I RÅ 2003 ref. 41 har studiebidrag som utbetalats i slutet av inte ansetts ingå i den bidragsgrundande inkomsten vid bestämmandet av det slutliga bostadsbidraget , när studiebidraget varit avsett för studier utomlands nästföljande år. I andra stycket kodifieras denna praxis. 6 kap. 12 § Bestämmelsen motsvarar 23 § andra stycket BoL, dock anges inte längre att bidraget i nu aktuella fall skall användas för hushållets bästa. Vi anser att denna typ av ändamålsbestämmelser bör tas bort. 19 § BoL som reglerar hur den försäkrade skall ansöka om bostads- bidrag har i stora delar förts över till H 7 kap. Vidare följer av H 7 kap. 7 § bl.a. att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om uppgifter i ansökan. Med hänsyn till detta har 19 § andra stycket första meningen BoL, enligt vilken en ansökan som avser makars bostad skall vara gemensam om det inte finns särskilda skäl att ansökan görs av ena maken, ansetts kunna föras över till förordning. 10 kap. 15 § Bestämmelsen motsvarar 15 § BTPL. I stället för att återge punkterna 1–3 hänvisas dock till 5 kap. 13 § 1–3 som innehåller motsvarande regler. Det kan anmärkas att 15 § BTPL innehåller en felaktig hänvisning till den numera upphävda 3 kap. 14 § IL. 11 kap. 4 § Bestämmelsen motsvarar närmast 28 § BTPL. I RÅ 2003 ref. 3 har utgående bostadstillägg till pensionärer i avsaknad av ansökan inte ansetts kunna höjas för förfluten tid. Ett tillägg görs i bestäm- melsen som kodifierar denna praxis. I 16 § tredje stycket BTPL finns en upplysning om att det i lagen (1999:332) om ersättning till steriliserade i vissa fall finns bestäm- melser om beräkning av förmögenhet för den som har fått ersätt- ning enligt den lagen. Någon liknande bestämmelse finns inte införd i t.ex. ÄfsL eller BoL. Inte heller har i BTPL införts någon motsvarande upplysning om lagen (2005:466) om beräkning av inkomstprövade socialförsäkringsförmåner m.m. för neurosedyn- skadade. Det kan alltså konstateras att den nuvarande lagstift- ningen inte är konsekvent i detta avseende. Vi anser dock att det inte finns anledning att belasta lagtexten med hänvisningar till någon av de nu aktuella lagarna, vilka i annat fall hade fått anmärkas på flera andra ställen i balken. 4.9Avdelning H Vissa gemensamma bestämmelser I avdelning H har samlats dels bestämmelser om förmåner och handläggning som är gemensamma för de förmåner som omfattas av avdelningarna B G, dels särregler. Vidare innehåller denna avdelning vissa organisatoriska bestämmelser som finns i bl.a. 18 kap. AFL, AOL, och LSKK. 4.9.2Underavdelning II Gemensamma bestämmelser om förmåner Kapitlet ersätter en stor mängd bestämmelser i nu gällande lag- stiftning som anger att ersättning skall dras in, reduceras eller utbetalas till annan i fråga om försäkrade som är häktade, intagna i anstalt eller vårdas på institution. Många av de nu gällande lagarna innehåller identiska bestämmelser härom och genom att dessa samlas i ett kapitel kan mängden författningstext kraftigt redu- ceras. 3 kap. 4 § I paragrafen anges att bestämmelserna om sjukpenning i 3 kap. 12– 14 §§ tillämpas även i fråga om graviditetspenning och tillfällig föräldrapenning. När det gäller graviditetspenning bör påpekas att denna förmån följer reglerna för sjukpenning utan att detta behöver anges särskilt, jfr B 3 kap. 11 §. I det nu aktuella avsnittet behandlas emellertid förmånerna enligt den ordning som de avhandlas i balken. Med hänsyn till detta har vi valt att omnämna även graviditetspenning i den nu aktuella bestämmelsen. 3 kap. 5 § Bestämmelsen motsvarar 4 kap. 18 § fjärde stycket, dock anges inte längre att föräldrapenningen, i det nu avsedda fallet, skall användas till kvinnans och barnets nytta. Någon ändring i sak är inte avsedd. 3 kap. 13 § Bestämmelsen motsvarar 3 kap. 15 § andra stycket första meningen AFL. Bestämmelsen har dock avfattats i enlighet med övriga bestämmelser som innebär att den försäkrade skall betala för sitt uppehälle när han eller hon vistas i ett familjehem eller hem för vård och boende inom . 3 kap. 15 § Bestämmelsen är ny och anger att bestämmelserna om sjukpenning i 3 kap. 12 14 §§ skall tillämpas även i fråga om rehabiliterings- penning. Vi anser att den nuvarande skillnaden mellan sjukpenning och rehabiliteringspenning är omotiverad och föreslår därför att samma regler skall gälla för båda dessa förmåner. 3 kap. 20 § Av första stycket framgår att bestämmelserna om indragning m.m. av sjukpenning i 12 14 §§ också gäller beträffande sjukpenning som lämnas från arbetsskadeförsäkringen. Detta innebär en för- ändring av rättsläget. I samband med att möjligheten att få arbets- skadesjukpenning enligt 3 kap. 8 § LAF upphävdes (SFS 1993:357) försvann även hänvisningen i LAF till bestämmelserna i bl.a. 3 kap. 15 § AFL. Vi anser emellertid att det saknas skäl till varför dessa bestämmelser inte skall gälla beträffande sådan sjukpenning som fortfarande kan beviljas med stöd av LAF. I övrigt gäller att de nuvarande bestämmelserna om sjukersätt- ning och aktivitetsersättning respektive livränta är likalydande i aktuellt hänseende. Hänvisningarna i andra stycket till 16 19 §§ ersätter således bestämmelser i 6 kap. 8 och 9 §§ LAF. 3 kap. 22 § Bestämmelsen motsvarar 12 § NVL. Vi har noterat att bestäm- melserna om betalning för uppehälle i 13 kap. 15 § andra stycket AFL enligt nu gällande lagstiftning inte gäller närståendepenning till skillnad från smittbärarpenning, men föreslår ingen ändring härvidlag. Vi gör den bedömningen att det i praktiken inte torde vara aktuellt att lämna närståendepenning till någon som vistas på familjehem eller hem för vård och boende inom . 3 kap. 37 § Bestämmelsen anger hur reduktionen skall göras när ersättning skall betalas ut endast för del av kalendermånad. Vidare anges att ersättning skall avrundas till närmast högre krontal, vilket innebär en förändring av rättsläget när det gäller handikappersättning och vårdbidrag. Vi föreslår således att även dessa ersättningar skall avrundas till närmast högre krontal i stället för, såsom , till bara krontal. 3 kap. 38–40 §§ Bestämmelserna anger hur den försäkrade skall betala för sitt uppehälle. Det bör noteras att bestämmelserna i 38 och 39 §§ inte är aktuella beträffande närståendepenning. Däremot ser vi ingen anledning till att bestämmelserna i 39 § inte skall gälla för rehabi- literingspenning och föreslår därför en ändring i detta hänseende. När det gäller dagersättningarna i 39 § andra stycket första meningen görs ett tillägg så att det framgår att avdraget får utgöra högst en tredjedel av ersättningens belopp efter skatteavdrag. Därmed uppnås en språklig överensstämmelse med bestämmelserna i andra meningen som avser övriga förmåner. reglerna gäller efter skatteavdrag har motiverats med att det inte förekommer rätt till avdrag vid inkomsttaxeringen för personliga levnadskostnader (jfr prop. 2001/02:164 s. I 40 § anges att om den försäkrade får flera ersätt- ningar enligt denna balk skall endast ett avdrag göras från de sammanlagda förmånerna. I förhållande till nu gällande lagstiftning kommer denna regel uttryckligen att gälla även för dagersättningar. 4 kap. 5 § Första stycket motsvarar 17 kap. 1 § andra stycket AFL, 12 kap. 8 § LIP och 7 kap. 9 § EPL. Vi föreslår dock att reglerna skall gälla även beträffande närståendepenning och smittbärarpenning, vilket är en förändring av rättsläget. I rättsfallet RÅ 2001 ref. 58 har socialnämnd ansetts berättigad att uppbära retroaktivt beviljat vård- bidrag även om mottagaren inte erhållit socialbidrag för hela den tid vårdbidraget avser. Vi anser att denna praxis bör kodifieras. Ett tillägg görs därför så att det framgår att retroaktivt beviljad ersättning får betalas ut till socialnämnden även om bistånd inte har mottagits under hela den aktuella tiden. Bestämmelserna om utbetalning till socialnämnden gäller inte beträffande assistansersättning enligt eller sjuklön från en arbetsgivare enligt SjLL. För att rättsläget inte skall förändras görs undantag för dessa förmåner i andra stycket. 4 kap. 7 § Bestämmelsen motsvarar 7 kap. 7 § EPL, dock anges inte längre att ersättning skäligen får sättas ned. Bakgrunden till detta är att vi anser att det allmänt gäller att alla åtgärder som myndigheter vidtar skall vara proportionerliga. 4 kap. 12–15 §§ 12 § första stycket motsvarar närmast 20 kap. 5 § AFL. Den nuvarande terminologiska konstruktionen, att beloppet skall anses förverkat, är inte helt adekvat, eftersom det är preskription och inte förverkande i egentlig mening som åsyftas. Vi har därför valt att avfatta denna bestämmelse och 13 15 §§ på ett sätt som motsvarar 15 kap. 17 § LIP (jfr bilaga 7 till prop. 1997/98:151 s. 162). 15 § motsvarar 4 a § andra meningen FBH. 5 kap. 2 § Bestämmelsen motsvarar bl.a. 20 kap. 4 § första stycket AFL och vi avser inte att ändra rättsläget. Emellertid har vi inte i förslaget tagit med någon motsvarighet till den återkravssituation som grundar sig på att någon på annat sätt har förorsakat att ersättning utgått obehörigen eller med för högt belopp. Skälet till detta är att det framkommit att denna återkravsgrund inte används och att det är svårt att hitta något fall då den kan behövas, utöver de situationer där den faller in redan under tillämpningsområdet för paragrafens andra stycke (jfr bilaga 7 till prop. 1997/98:151 s. 161). finns inga bestämmelser i lag om återkrav av bilstöd. Sådana bestämmelser finns endast i 16 § FBH. Förevarande para- graf ersätter även den bestämmelsen. 5 kap. 3 § Bestämmelsen motsvarar 8 kap. 5 § första stycket EPL och 14 kap. 6 § andra stycket LIP. Vi föreslår dock att ett tillägg görs så att även livränta till efterlevande omfattas av tillämpningsområdet. 5 kap. 11 § Bestämmelsen motsvarar 20 kap. 4 § andra stycket AFL och andra generellt utformade bestämmelser om eftergift av återkrav. Bestäm- melsen ersätter även 16 § FBH. 5 kap. 15 § I nu gällande lagstiftning finns en mängd olika regler för när s.k. kvittning får förekomma. I 20 kap. 4 § tredje och fjärde styckena AFL ges möjlighet att kvitta en felaktig utbetalning mot en senare utbetalning till samma person. Till 20 kap. 4 § AFL ansluter en mängd återkravsbestämmelser. Undantag gäller dock för barn- bidrag, förlängt barnbidrag, assistansersättning, bilstöd, bostads- bidrag och underhållsstöd. Bilstödsreglerna saknar kvittnings- bestämmelse, och ett återkrävt bilstöd kan således inte kvittas ens mot senare bilstöd. I övrigt har följande kommit fram. Bostads- bidrag kan kvittas mot alla förmåner, men kvittning mot bostads- bidrag tillåts endast för återkrav av bostadsbidrag och underhålls- stöd. Barnbidrag kan kvittas mot allt utom bostadsbidrag, assistansersättning och underhållsstöd. Mot barnbidrag kan kvittning göras för barnbidrag, bostadsbidrag och underhållsstöd. Förlängt barnbidrag följer barnbidragsreglerna. Assistansersättning tillåter ej kvittning, men kan kvittas mot allt utom barnbidrag, bostadsbidrag och underhållsstöd. Underhållsstöd kan kvittas mot allt. Övriga förmåner kan kvittas mot alla förmånsslag utom barn- bidrag, bostadsbidrag, assistansersättning och underhållsstöd. Vi har inte funnit några bärande skäl för att behålla dessa onödigt komplicerade regler. Det är svårt att finna någon linje beträffande de fall när kvittning är respektive inte är tillåten. Därför föreslår vi att en generell bestämmelse införs som möjliggör kvitt- ning i samtliga de fall när den ersättningsberättigade är återbetal- ningsskyldig för en ersättning som utgetts på grund av denna balk eller någon annan författning. Det bör framhållas att kvittning får göras endast med skäligt belopp. Av andra stycket framgår att kvittning, liksom inte får ske beträffande bl.a. ersättning för tandvård. Vi anser dock att samma regler bör gälla för övrig ersättning som beslutas med stöd av de regler i nuvarande 2 kap. AFL som vi föreslår skall bilda en egen lag. 4.9.3Underavdelning III Gemensamma bestämmelser om handläggning m.m. I underavdelning III har samlats merparten av de bestämmelser som rör bl.a. handläggning av ärenden, beslut samt ändring, omprövning och överklagande av beslut. Det har dock inte ansetts ändamålsenligt att samla alla bestämmelser som i någon mening avser handläggningen av ärenden. Sålunda finns i avdelningarna B–G särskilda handläggningsbestämmelser i avsnitten om bl.a. SOU 2005:114 Författningskommentar till balken underhållsstöd, sjuklön, sjukersättning och aktivitetsersättning samt arbetsskada. I vissa delar bygger våra förslag på överväganden som gjorts av Utredningen om en översyn av processuella regler inom socialför- säkringen, m.m. (handläggningsutredningen). Regeringen har till oss överlämnat handläggningsutredningens betänkande En hand- läggningslag – förfarandet hos försäkringskassorna (SOU 2001:47). Det betänkandet innehåller bl.a. ett förslag till lag om handlägg- ningen av ärenden hos de allmänna försäkringskassorna m.m. (HandL). Det kan anmärkas att handläggningsutredningen valt att i lagtexten använda det allmänna begreppet part för att beteckna i första hand den försäkrade. Terminologin anknyter till förvalt- ningslagens uttryckssätt. Någon egentlig saklig ändring är inte avsedd. Vi har emellertid genomgående valt att använda uttrycket den försäkrade i motsvarande situationer. Skälet till detta är att vi regelmässigt använder uttrycket den försäkrade i förmånsavdel- ningarna. 7 kap. 4 § Bestämmelsen motsvaras närmast av ett förslag från handlägg- ningsutredningen (3 § första och andra styckena HandL). Som motivering till sitt förslag anför utredningen bl.a. följande (SOU 2001:47 s. 462 463). I paragrafen regleras anhängiggörandet av ärenden hos försäkrings- kassan på annat sätt än när kassan tar upp ett ärende självmant (ex officio). Sådant anhängiggörande skall ske genom ansökan. Bestäm- melsen stämmer överens med vad som gäller för många förmåner, bidrag och ersättningar . För andra ersättningar innebär kravet på ansökan en förändring. Bestämmelserna i handläggningslagen utgår från synsättet att sökandens begäran skall vara den yttre ram inom vilken handläggningen av ett ansökningsärende skall hållas. Någon uttrycklig bestämmelse som slår fast detta förhållande har inte ansetts nödvändig. Konsekvensen av utredningens synsätt blir att inte kan gå utöver vad sökanden begär i ett ärende som initierats på sådant sätt. Det senast anförda skall inte tolkas så att sökandens begäran i ansökan inte kan ändras under ärendets hand- läggning. Många förmåner etc. är komplicerade till sin natur och det kan vara svårt för den enskilde att överblicka konsekvenserna av olika alternativ. På samma sätt som gäller skall i sådana fall tillsammans med sökanden ta reda på vilken förmån denne önskar. Om ett sådant arbete leder fram till att sökanden vill ändra sin begäran står det givetvis henne eller honom fritt, på samma sätt som han eller hon skall kunna återkalla en ansökan med den verkan att ärendet avskrivs. En muntlig förändring av begäran måste dock dokumenteras (se 15 § FL). – Om tjänstemannen på och sökanden inte är överens om vad en begäran bör omfatta, skall sökandens viljeförklaring respekteras. I vissa fall har då en möjlighet att ex officio initiera ett nytt ärende. För detta krävs dock författningsstöd. – Om det går att utröna att en begäran hos avser en begäran om en ersättning, är ett ärende om en sådan ersättning anhängiggjort, även om ansökan är så ofullständig att den inte kan ligga till grund för en prövning i sak. Utredningen avser med ett ärende den verksamhet som inleds med ett anhängig- görande och avslutas med ett slutligt beslut, dvs. ett beslut i sak eller om avvisning eller avskrivning. Ett ärende hos är således – bortsett från administrativa ärenden och ärenden av service- natur – alltid ett ärende om någon form av ersättning. På socialförsäk- ringsområdet förekommer ett annat synsätt, nämligen att det är det slutliga beslutets karaktär som avgör vilka förfaranderegler som skall tillämpas. Om ett ärende inte har prövats i sak skall enligt detta synsätt exempelvis fullföljdsreglerna i förvaltningslagen tillämpas. I denna situation är emellertid ett ärende om en viss förmån redan anhängiggjort hos . Det är ärendeslaget som skall vara avgörande för hur handläggningen skall ske. Detta gäller såväl frågor om beslutssammansättning som handläggningsfrågor i övrigt. Med utredningens nu angivna synsätt saknar det betydelse från handläggningssynpunkt om man vid prövningen av ett ärende tilläm- par bestämmelser i författningar med avvikande förfaranderegler, exempelvis att man vid avgörandet av ett ärende om förtidspension tillämpar regler om bosättning som finns i socialförsäkringslagen. – I kravet på skriftlig ansökan ligger att en ansökan inte kan vara muntlig. Inte heller ett e-postmeddelande torde uppfylla kravet på skriftlighet. – I paragrafens andra stycke ställs vissa ytterligare krav upp på ansökans form och innehåll. Bestämmelser om egenhändigt underteck- nande finns i ett flertal författningar på socialförsäkringsområdet. Kravet på underskrift på heder och samvete motsvarar 20 kap. 8 § andra stycket AFL och 15 kap. 14 § andra stycket LIP. Som nämnts kan innehållet i en ansökan förändras under handläggningens gång. Ett krav på egenhändigt undertecknande på heder och samvete skall inte tolkas så att muntliga justeringar av en ansökan sedan ärendet anhängiggjorts är uteslutet. Tjänstemannen hos försäkrings- kassan bör dock i en sådan situation erinra om att uppgifter om faktiska förhållanden skall lämnas på heder och samvete. En annan sak är att om sökanden ansökt om en viss förmån kan denne inte formlöst låta den ansökningen avse någon helt annan förmån. Vi instämmer i utredningens förslag, men föreslår ett tillägg som innebär att samma regler uttryckligen skall gälla även för ökning av en förmån. 7 kap. 5 § Som huvudregel gäller enligt 7 kap. 4 § att den som vill begära en ersättning skall ansöka om den skriftligen. Vidare skall en ansökan bl.a. vara egenhändigt undertecknad och uppgifter om faktiska förhållanden skall lämnas på heder och samvete. För vissa förmåner gäller särskilda regler i dessa hänseende, jfr t.ex. 19 § andra stycket andra meningen BoL, 22 § tredje stycket BTPL och 12 § första stycket tredje meningen USL. För att rättsläget inte skall ändras finns i denna paragraf tilläggsvillkor för bostadsbidrag, bostadstillägg och äldreförsörjningsstöd samt förlängt underhålls- stöd. 7 kap. 6 § Kravet på skriftlig ansökan m.m. i 7 kap. 4 § bör enligt vår upp- fattning inte gälla i samtliga de situationer när rätt till en förmån enligt balken kan föreligga. När det gäller t.ex. barnbidrag skulle ett sådant krav leda till onödig administration eftersom det som regel saknas behov av närmare utredning hos för att rätten till bidrag skall kunna bedömas. Det kan påpekas att det när det gäller flerbarnstillägg finns bestämmelser om anmälan i B 9 kap. 11 §. Att den försäkrade i vissa fall kan få en förmån utan att ha ansökt om den innebär givetvis ingen inskränkning av hans eller hennes skyldighet att lämna uppgifter när begär det enligt 7 kap. 13 §. Beträffande vårdbidrag och handikappersättning, som har beviljats för begränsad tid, gäller att utan ansökan kan bevilja dessa förmåner för ytterligare tid, jfr 11 § andra stycket HVL. Vi anser att detta är en ändamålsenlig ordning och föreslår därför att detta skall gälla även enligt SFB. Vi anser också att det saknas anledning att uppställa ett krav på skriftlig ansökan i de fall när en kommun enligt nuvarande 5 § andra stycket anmält behov av assistansersättning. Som fram- går av kommentaren till avdelning D föreslår vi att den regeln förs över till LSS. I E 4 kap. 6 § finns bestämmelser om när tilläggspension lämnas utan ansökan. Slutligen finns det i kap. 15 § och F 19 kap. 2 § bestämmelser om när änkepension och premiepension till efterlevande kan läm- nas utan ansökan. Dessa bestämmelser har motsvarigheter i 12 kap. 4 § LIP och 7 kap. 1 § andra stycket EPL och vi föreslår inte heller någon ändring i detta hänseende. 7 kap. 7 § Vi anser att de närmare uppgifter som en ansökan om en viss förmån bör innehålla lämpligen kan preciseras i förordning eller myndighetsföreskrift. Som en generell begränsning gäller dock enligt 7 kap. 4 § att uppgiften skall behövas i ärendet. Med hänsyn till bl.a. den tekniska utvecklingen på IT-området och förmånernas skiftande karaktär, anser vi vidare att det bör finnas möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela ytterligare undantag från de generella krav som anges i 7 kap. 4 §. 7 kap. 8 § Vi anser att kravet på skriftlig ansökan m.m. också bör gälla för andra ansökningar än de som avser förmåner enligt SFB. Det kan t.ex. handla om ansökningar om efterlevandeskydd i form av premiepension enligt F 19 kap. eller särskilt högriskskydd enligt C 3 kap. 19 § och 8 kap. 34 §. En särskild bestämmelse behövs om detta eftersom det inte är fråga om egentliga förmåner enligt balken. 7 kap. 9 och 10 §§ Bestämmelserna motsvaras närmast av ett förslag från handlägg- ningsutredningen (4 § HandL). Som motivering till sitt förslag anför utredningen bl.a. följande (SOU 2001:47 s. 464 465). Om en ansökan är så ofullständig att den inte kan läggas till grund för någon prövning i sak, skall avvisa ansökan. Bestäm- melsen är ny för förfarandet på socialförsäkringsområdet och motsvaras endast delvis av en bestämmelse om fakultativ avvisning för bostadsbidrag (se 20 § BoL). Det vanliga är att meddelar beslut i sak och avslår ansökan på den grunden att någon prövning inte har kunnat göras. Det är emellertid mer följdriktigt att i denna situation avvisa ansökan, dels med hänsyn till vad utredningen anfört ovan om ansökans betydelse, dels med hänsyn till de föränd- ringar som föreslås i fråga om omprövning och överklagande. Skyl- digheten att avvisa ansökan är begränsad till att denna är behäftad med sådana brister att – trots vägledning från sida – någon materiell prövning inte kan ske, t.ex. att det i ett ärende om sjukbidrag saknas allt medicinskt underlag. Att i ett sådant läge företa en saklig prövning av ärendet torde inte vara meningsfullt, vare sig ur den enskildes synvinkel eller från synpunkt. – får avvisa ansökan även vid mer formella brister. Det kan här röra sig om att en ansökan inte är egenhändigt under- tecknad eller att ett läkarintyg som skall bifogas en ansökan inte kommer in men att det ändå finns ett medicinskt underlag. Även t.ex. brister i saklegitimation kan komma i fråga. Det får avgöras från fall till fall vilka brister som bör leda till avvisning. – liksom regeln i första stycket – tillämpas med viss försiktighet. Ett generellt krav för att avvisning skall få ske är att kassan förelägger sökanden att avhjälpa bristen. Bestämmelsen är i linje med vad som gäller vid avvisning på andra områden.