sou · GTB354 · 2006-01-01 00:00:00 — Medgivande får följaktligen inte lämnas om det kan befaras att den intagne kommer att avvika, återfalla i brott eller missbruka alkohol, narkotika eller andra beroendeframkallande medel eller om särskilda skäl i övrigt talar mot verkställighet utanför anstalt. Särskild hänsyn skall tas till att det är fråga om personer som är dömda för allvarlig brottslighet till långa straff. Samhällsskydds- aspekterna skall därför tillmätas stor vikt och individuella riskbedömningar skall utgöra en viktig del av prövningen. Av bestämmelsens tredje stycke följer att ett beslut om verkställighet genom intensivövervakning inte får stå i strid med de särskilda villkor som gäller för verkställigheten enligt 7 § KvaL. Enligt 33 b § KvaL skall i fråga om formerna för verkställigheten i de flesta avseenden lagen om intensivövervakning med elektronisk kontroll tillämpas. Vid bedömningen av vilka villkor och föreskrifter som skall gälla för verkställigheten skall dock särskilt beaktas att syftet med verkställighetsformen är att underlätta den intagnes anpassning i samhället. I 56 a § KvaL föreskrivs att den dömde skriftligen skall ansöka om verkställighet genom intensivövervakning. Kriminalvården har dock ett ansvar att bistå dem som behöver hjälpa med att utforma en ansökan. Av 58 § KvaL framgår att det är KVS som prövar ansökningarna och att styrelsens beslut får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Det åligger den lokala att verka för att de dömda som kan komma i fråga för verkställighetsformen informeras om innehållet i lagen om intensivövervakning med elektronisk kontroll. Myndigheten skall också göra den utredning som behövs för prövningen av en ansökan om sådan verkställighet. har tillträtt flera internationella konventioner som är av betydelse för kriminalvårdens verksamhet. Några av de rekommendationer och liknande dokument som utarbetats av mellanfolkliga organisationer, t.ex. , Inter- nationella () och , är också av intresse för denna verksamhet. I detta avsnitt redovisas centrala delar av det omfattande materialet. Först kommer det regelverk som har anknytning till skyddet av mänskliga rättigheter att redovisas. Därefter lämnas en kort redogörelse för internationellt samarbete beträffande verkställighet av kriminalvårdspåföljder. Som medlem i FN har åtagit sig att främja den allmänna respekten för och iakttagandet av mänskliga rättigheter och grundläggande friheter, utan åtskillnad med avseende på ras, kön, språk eller religion (artikel 55 och 56 i ). I FN:s allmänna förklaring om mänskliga rättigheter, som antogs av generalförsamlingen , finns det några bestämmelser som är av särskilt intresse för kriminalvården. I artikel 5 anges att ingen får utsättas för tortyr eller grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Enligt artikel 12 får inte någon utsättas för godtyckliga ingripanden ifråga om privatliv, familj, hem eller korrespondens och inte heller för angrepp på heder och anseende. I samma artikel anges att envar har rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden eller angrepp. Av artikel 29 framgår bl.a. att envar, vid utövandet av sina fri- och rättigheter, får underkastas endast sådana inskränkningar som blivit fastställda i lag i uteslutande syfte att trygga tillbörlig hänsyn till och respekt för andras fri- och rättigheter samt för att tillgodose det demokratiska samhällets rättmätiga krav på moral, allmän ordning och allmän välfärd. De rättigheter som anges i deklarationen har sedermera utvidgats och preciserats i en rad konventioner och deklarationer som antagits av och andra organ. Av de som ratificerat kan först nämnas den internationella konventionen () om medborgerliga och politiska rättigheter. I artikel 7 finns en liknande bestämmelse om skydd mot tortyr m.m. som den i artikel 5 deklaration. Vidare skall enligt artikel 10 envar som berövats sin frihet behandlas humant och med aktning för människans inneboende värde. Av samma artikel framgår att det väsentliga syftet med behandlingen av fångar skall vara deras bättring och sociala rehabilitering. Vidare följer att ungdomsbrottslingar skall hållas åtskilda från vuxna och ges en efter deras ålder och rättsliga ställning avpassad behandling. Enligt artikel 8 a. får ingen nödgas att utföra tvångsarbete eller annat honom påtvingat arbete. Med sådant arbete förstås dock, enligt artikel 8 c, ej arbete eller tjänstgöring som regelmässigt utkrävs av den som är berövad sin frihet till följd av ett av domstol i laga ordning meddelat beslut eller av den som är villkorligt frigiven (jmf konventioner om tvångs- eller obligatoriskt arbete). I artikel 17 anges bl.a. att ingen får utsättas för godtyckliga eller olagliga ingripanden i sitt privat- och familjeliv, sitt hem eller sin korrespondens och att envar har rätt till lagens skydd mot sådana ingripanden (jmf artikel 12 deklaration och artikel 8 i ). I propositionen angående godkännande av konventionen anfördes beträffande artikel 10 (prop. 1971:125 s. 32 f.) att det kan vara förenligt med unga lagöver- trädares intressen att placeras i anstalt med äldre lagöverträdare och att inte bör binda sig för att avstå från att tillämpa kriminologiska behandlingsmetoder som innebär att unga och gamla lagöverträdare blandas med varandra. Ett förbehåll ansågs därför motiverat. beslutade i enlighet med förslaget. Konventionsstaterna har åtagit sig att avge rapporter rörande de åtgärder som de vidtagit för att genomföra de i konventionen inskrivna rättigheterna samt rörande de framsteg som gjorts i fråga om åtnjutandet av dessa rättigheter. Den kommitté för mänskliga rättigheter () som tillsattes genom konventionen granskar och kommenterar rapporterna. femte rapport lämnades och kommittén kommenterade den . har vidare ratificerat konventionen mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, som antogs av generalförsamlingen och trädde i kraft , även för . Med tortyr avses i konventionen varje handling genom vilken allvarlig smärta eller svårt lidande, fysiskt eller psykiskt, medvetet tillfogas någon för vissa angivna syften, t.ex. som straff för en gärning som han eller en tredje person har begått eller misstänks ha begått eller av något skäl som har sin grund i någon form av diskriminering. Tortyr innefattar inte smärta eller lidande som uppkommer enbart genom eller är förknippade med lagenliga sanktioner. Enligt artikel 4 skall varje konventionsstat säkerställa att alla tortyrhandlingar utgör brott. Detsamma gäller försök eller medverkan till sådana handlingar. I artikel 10 finns en bestämmelse om att varje konventionsstat skall säkerställa att undervisning och information om förbudet mot tortyr till fullo innefattas i utbildningen av bl.a. personer som kan delta vid behandling av enskilda personer som blivit utsatta för någon form av frihetsberövande. I samma artikel nämns också att varje konven- tionsstat skall införa detta förbud i de regler eller instruktioner som utfärdats rörande sådana personers skyldigheter och uppgifter. Enligt artikel 11 skall varje konventionsstat i syfte att förhindra fall av tortyr systematiskt se över förhörsregler, instruktioner, metoder och rutiner liksom procedurer för fängsligt förvar och behandling av personer som blir föremål för någon form av gripande, kvarhållande eller frihetsberövande. Av artikel 16 framgår att varje konventionsstat på liknande sätt som angivits skall förhindra också andra handlingar som innebär grym, omänsklig eller för- nedrande behandling eller bestraffning men som inte kan betecknas som tortyr. En förutsättning för att bestämmelserna i konven- tionen skall vara tillämpliga är att en företrädare för det allmänna begått, uppmanat, samtyckt eller lämnat sitt medgivande till handlingarna. Konventionsstaterna har även beträffande denna konvention åtagit sig att avge rapporter. Den genom konventionen tillsatta Committee against Torture granskar och kommenterar rapport- fjärde rapport lämnades och kommittén kommenterade den . Inom ramen för FN:s verksamhet har det också utarbetats konventioner till skydd för vissa utsatta grupper, t.ex. internationella konvention om avskaffande av alla former av rasdiskriminering, konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor samt konvention om barnets rättigheter. har tillträtt nämnda konventioner. Specifika regler som rör kriminalvården finns i barn- konventionen, som trädde i kraft , även för . Med barn avses i konventionen varje människa under . Enligt artikel 3 skall barnets bästa komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn. Av artikel 9 följer att konventionsstaterna skall respektera rätten för det barn som är skilt från den ena av eller båda föräldrarna att regelbundet upprätthålla ett personligt förhåll- ande till och direkt kontakt med båda föräldrarna, utom då detta strider mot barnets bästa. Om ett sådant åtskiljande är följden av att en förälder eller båda eller barnet är frihetsberövat skall konventionsstaten på begäran ge föräldrarna, barnet eller, om så är lämpligt, någon annan medlem av familjen de väsentliga upplys- ningarna om den frånvarandes vistelseort, såvida inte lämnandet av upplysningarna skulle vara till skada för barnet. I artikel 37 nämns bl.a. att varje frihetsberövat barn skall be- handlas humant och med respekt för människans inneboende värdighet och på ett sätt som beaktar behoven hos personer i dess ålder. Särskilt skall varje frihetsberövat barn hållas åtskilt från vuxna, om det inte kan anses vara till barnets bästa att inte göra detta och det skall, utom i undantagsfall, ha rätt att hålla kontakt med sin familj genom brevväxling och besök. Också beträffande har konventionsstaterna åtagit sig att avge rapporter. Den genom konventionen tillsatta (of the Child) granskar och kommenterar rapporterna. tredje rapport om åtgärder och framsteg för att förverkliga konventionen lämnades . Vid sidan om konventionerna har det inom ramen för FN utarbetats flera resolutioner och liknande dokument av rådgivande karaktär som berör kriminalvårdspåföljder. På FN:s första kongress angående förhindrande av brott och behandlingen av brottslingar antogs resolutionen Standard Minimum Rules for the Treatment of Prisoners. SOU 2005:54 Internationella åtaganden finns det bestämmelser om bl.a. inkvartering, idrott, sjukvård, disciplin och straff, tvångsmedel, religion, förvaring av internernas ägodelar, förflyttning av interner, anstaltspersonal, arbete, utbild- ning och rekreation. En engelsk version av resolutionen finns bilagd betänkande Verkställighet av fängelse- straff (SOU 1993:76). har vidare antagit bl.a. följande dokument: Standard Minimum Rules for the Administration of Juvenile (), de s.k. Beijingreglerna Body of Principles for the Protection of All Persons under of Detention or Imprisonment () Basic Principles for the Treatment of Prisoners () Rules for the Protection of Juveniles Deprived of their () Standard Minimum Rules for Non-custodial Measures (), de s.k. Tokyoreglerna Internationella arbetsorganisationen () är för sysselsättnings- och arbetslivsfrågor. antog en deklaration om grundläggande principer och rättigheter i arbets- livet samt riktlinjer för dess uppföljning. I deklarationen slås fast att alla medlemsländer genom sitt medlemskap i och sin anslutning till stadga har en förpliktelse att respektera, främja och genomföra de grundläggande rättigheter som är tema för de åtta centrala rättighetskonventionerna, däribland av- skaffandet av tvångs- och obligatoriskt arbete. De konventioner som är av intresse för detta tema är konvention (nr 26) angående tvångs- eller obligatoriskt arbete och konvention (nr 105) angående avskaffande av tvångsarbete. Båda konven- tionerna har tillträtts av . bildades med syfte att bl.a. upprätta ett dokument om mänskliga rättigheter. Den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () antogs i och har genom tolv tilläggsprotokoll utökats . gäller konventionen som svensk lag och enligt 2 kap. 23 § regeringsformen får lag eller annan föreskrift inte meddelas i strid med åtaganden på grund av konventionen. Enligt artikel 3 i får ingen utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. , som inrättades genom Europa- konventionen för att säkerställa att förpliktelserna i konventionen fullgörs, har konstaterat att endast behandling eller bestraffning som kännetecknas av betydande hårdhet eller hänsynslöshet omfattas av artikel 3. Det som närmast ligger till hands är fysisk misshandel och domstolen har i ett flertal avgöranden tagit ställning till påstådd misshandel under frihetsberövanden. Det kan vidare tänkas att isolering av intagna på fängelser eller häkten kan utgöra en kränkning av artikel 3, men någon sådan bedömning har domstolen trots många klagomål inte gjort. Detsamma gäller frihetsberövande av svårt sjuka eller äldre människor. Av artikel 4 följer att ingen får tvingas att utföra tvångsarbete eller annat påtvingat arbete. Härmed förstås dock inte arbete som vanligtvis utkrävs av den som är frihetsberövad enligt artikel 5 eller som är villkorligt frigiven från sådant frihetsberövande. I artikel 8 stadgas att var och en har rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens samt att offentlig myndighet inte får inskränka åtnjutande av denna rättighet annat än med stöd av lag och om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt med hänsyn till statens säkerhet, den allmänna säkerheten, landets ekonomiska välstånd eller till före- byggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral eller för andra personers fri- och rättigheter. Av praxis framgår att för att ett ingrepp inte skall anses utgöra en kränkning av artikel 8 måste det vara grundat på en inhemsk lag som uppfyller rimliga anspråk på rättssäkerhet. Lagen måste ge skydd mot godtycke, vara tillgänglig för allmänheten och så utformad att inskränkningen i rimlig utsträckning är förutsebar. Vidare krävs att ingreppet är ägnat att tillgodose något av de uppräknade allmänna och enskilda intressena samt att det föreligger ett angeläget samhälleligt behov av det. Exempel på ingrepp som avses i bestämmelsen är telefonavlyssning, postkontroll och husrannsakan. Särskild stor frihet måste råda när det gäller en fånges rätt till korrespondens med sin advokat. Sådana brev får öppnas endast om det finns misstankar om att kuvertet innehåller något otillåtet föremål och myndigheterna får läsa breven endast under exceptionella förhållanden. Det ankommer på fängelseförvaltningen att föra register över vilka försändelser som inkommit och överlämnats till adressaterna. I konventionen finns det också bestämmelser om bl.a. rätt till en rättvis rättegång och till ett effektivt rättsmedel, om frihet att utöva sin religion samt om förbud mot diskriminering. har vidare ratificerat Europeiska konventionen till förhindrande av tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, som antogs av . Konventionen syftar till att komplettera det skydd som Europa- domstolen kan erbjuda av artikel 3 i . Genom konventionen inrättades or Degrading Treatment or Punishment () som genom besök skall förstärka frihets- berövade personers skydd mot tortyr m.m. Kommittén besöker platser i konventionsstaterna där frihetsberövade personer är placerade. Efter avslutat besök avger kommittén en rapport till den stat som har granskats. I rapporten kan kommittén rekommendera olika förbättringar. Kommitténs fjärde besök i ägde rum – på bl.a. Tidaholmsanstalten. En rapport lämnades . I rapporten kritiserades bl.a. förhållandena på säkerhetsavdelning och behandling av isolerade fångar. Kommittén framförde också vissa synpunkter beträffande handläggning och överklagande av disciplinära påföljder. har även utarbetat ett stort antal resolutioner och rekommendationer beträffande kriminalvårdspåföljder. Här kan särskilt nämnas ministerrådets rekommendation (nr 3 ) om Europeiska fängelseregler och rekommendation (nr 16 ) om europeiska regler för samhällssanktioner och rättsliga åtgärder. Innehållet i fängelsereglerna motsvarar till stor del FN:s Standard Minimum Rules for the Treatment of Prisoners. Syftet med rekommendationerna är att skapa en minimistandard för behandlingen av frihetsberövade respektive för bl.a. frivårdspåföljder. Medlemsstaternas regeringar rekommenderas att bl.a. låta sig vägledas av de principer som finns i reglerna vid lagstiftning och i praxis. Med medverkan av EU pågår inom ett arbete med att upprätta en europeisk fängelsestadga. Arbetet skall vara avslutat . 4.3Internationellt samarbete beträffande verkställighet av kriminalvårdspåföljder En frihetsberövande påföljd som ådömts någon i en annan stat kan under vissa förutsättningar verkställas i . En frihetsberövande påföljd som ådömts någon i kan också komma att verkställas utomlands. Regler om överförande av straffverkställighet finns i lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Lagen skiljer på överförande av verkställighet enligt europeiska konvention om brottsmålsdoms internationella rättsverkningar och enligt europeiska konvention om överförande av dömda personer. Till sistnämnda konvention finns ett tilläggsprotokoll . Överförande av straffverkställighet med stöd av lagen kan, om det finns synnerliga skäl, äga rum utan att det finns en generell överenskommelse med den främmande staten. Lagen tar dock främst sikte på samarbete med de stater som har tillträtt någon av de två konventionerna eller med stater som annars har träffat ett bilateralt avtal med, t.ex. . För överförande med stöd av överförandekonvention krävs normalt att såväl den dömde som doms- och verkställighets- landet samtycker till överförandet. Om verkställighet skall ske i övertas som regel den utländska påföljden och regeringen meddelar föreskrifter för den fortsatta verkställigheten. Den sker sedan efter svenska regler, men upphör om domslandet t.ex. beviljar nåd eller amnesti eller tar upp domen till ny prövning. I samband med att tillträdde tilläggsprotokollet till över- förandekonventionen finns det numera i nämnda lag bestämmelser som innebär att fängelse under vissa förutsättningar får verkställas i utan den dömdes samtycke. På motsvarande sätt kan göra en framställning om att verkställighet av en dom till fängelse överförs till en annan stat. Den dömdes uppfattning i frågan kan beaktas i den helhetsbedömning som görs när regeringen beslutar i ärendet eller när en framställning görs av KVS eller . Ett överförande av verkställighet enligt brottmåls- domskonvention skiljer sig åt jämfört med överförande- konventionen. En framställning kan göras endast av domslandet och den anmodade staten är i princip förpliktad att överta verkställigheten efter en framställning. Överförande av straffverk- ställighet enligt brottmålsdomskonventionen förekommer mycket sällan, vilket beror på att endast ett fåtal stater har tillträtt denna konvention. Inom är det möjligt att verkställa domar och beslut i brottmål i ett annat nordiskt land än i det land där domen eller beslutet meddelades. Detta sker med stöd av enhetlig lagstiftning i respektive land. De svenska reglerna återfinns i lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. Verkställighet av frihetsstraff kan på begäran av domslandet äga rum i det nordiska land där den dömde är medborgare eller där denne har sitt hemvist. Domen kan också verkställas i det land där den dömde uppehåller sig, om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligast. Den dömdes samtycke till överförandet är inget krav. Bifalls framställningen om verkställighet av frihetsberövande straff i omvandlas påföljden till fängelse på lika . Straffet verkställs därefter som om straffet hade utdömts genom en svensk lagakraftvunnen dom. Det nordiska samarbetet kan också omfatta anordnande av övervakning för personer som har dömts till villkorlig dom eller skyddstillsyn eller för dem som blivit villkorligt frigivna. Den dömde kan själv ansöka hos KVS om överförande av sin straffverkställighet från till en annan stat. Om den staten samtycker till överförandet fattar KVS beslut om överförandet av straffverkställigheten. Ett avslagsbeslut överklagas till regeringen. KVS kan från början hänskjuta frågan till regeringen för prövning. Överförande från till en annan stat kan också inledas av den andra staten. En begäran om överförande av straffverkställighet från en annan stat till kan inledas av den dömde eller en behörig myndighet i den staten. Regeringen prövar om ett överförande kan ske. Överförande från eller till en nordisk stat handläggs och beslutas av KVS. Här kan också nämnas lagen (1978:801) om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet. Samarbetet enligt lagen avser för det första verkställighet i av utländsk brottmålsdom varigenom den dömde har erhållit villkorligt anstånd med ådömande av straff eller verkställighet av frihetsstraff eller på annat liknande sätt ålagts att under en prövotid undergå kriminalvård i frihet, för svensk del skydds- tillsyn och fängelse sedan den dömde har villkorligt frigivits, från till ett annat land och vice versa. utländsk brottsmålsdom avseende frihetsberövande påföljd, sedan den dömde enligt beslut i den främmande staten har frigivits villkorligt eller annars överförts till kriminalvård utom anstalt. För det andra kan samarbetet avse verkställighet i främmande stat av svensk dom på skyddstillsyn eller svensk dom på fängelse, sedan den dömde enligt beslut här i landet har frigivits villkorligt. Lagen bygger på den europeiska konventionen om övervakning av villkorligt dömda eller villkorligt frigivna personer. Beslut om verkställighet av svensk dom i utlandet fattas av KVS. Ett avslagsbeslut får överklagas till regeringen. Beslut om verkställighet i fattas efter ansökan av behörig myndighet i den andra staten av regeringen. I lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål finns bestämmelser som under vissa förutsättningar medger överförande av frihetsberövande från eller till för förhör i samband med en förundersökning eller en rättegång. En ansökan om överförande prövas av regeringen. Beträffande ansökan från stat som är medlem i Europeiska Unionen eller från sker dock prövningen av åklagare. Chefen för kan vidare medge tillstånd för transport genom av en frihets- berövad person. trädde rambeslut (2002/584/RIF av ) om en europeisk arresteringsorder och över- lämnande mellan medlemsstaterna i kraft. I arresteringsordern finns vissa bestämmelser om straffverkställighet vid överlämnande av en eftersökt person från eller till ett annat medlemsland i EU. Bestämmelser om överlämnande från finns i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder och förordningen (2003:1179) med samma namn. Beträffande överlämnande till finns bestämmelser i förordningen (2003:1178) om överlämnande till enligt en europeisk arresteringsorder. Med arresteringsorder förstås enligt nämnda lag ett rättsligt avgörande med begäran om att en myndighet i en annan stat skall gripa och överlämna en eftersökt person för lagföring eller verkställighet av en frihetsberövande påföljd. I lagen finns bl.a. regler om att särskilda villkor för överlämnande får ställas. Exempelvis får som villkor vid överlämnande för lagföring ställas att den utfärdande myndigheten lämnar garantier för att den eftersökte kommer att återföras till för verkställighet. Tingsrätten beslutar efter framställning från åklagaren frågan om överlämnande och kan ge tillstånd till utländsk myndighet att lagföra eller straffa den som har överlämnats även för gärningar som inte omfattas av överlämnandet (utvidgat överlämnande) eller att överlämna personen till en annan medlemsstat i EU (vidareutlämnande). Om rätten på vissa grunder avslagit en begäran om överlämnande skall ansvarig myndighet besluta om överförande för verkställighet av påföljden till .