sou · GTB33 · 2006-01-01 00:00:00 — Principen innebär en tillämpning av lagen på den plats där egen- domen var belägen för den händelse vars sakrättsliga verkningar skall bedömas (, Svensk internationell privat- och processrätt, 5 uppl. s. 277). rei sitae regeln medför bl.a. att ett köp som skett i en annan stat än skall bedömas enligt den andra statens lag. Att köpet under sådana förhållanden eventuellt skulle ha varit ogiltigt vid en tillämpning av svensk lag saknar alltså betydelse. Om egendom stjäls i och sedan förs ut ur landet och säljs utomlands, blir möjligheterna att göra ett godtrosförvärv beroende av reglerna i det land där försäljningen sker. Även andra frågor med anknytning till överlåtelsen, såsom möjligheten att återfå egendomen mot lösen, torde få avgöras enligt det landets lag. Om däremot egen- dom som har stulits utomlands förs till och säljs här, torde principen om lex rei sitae innebära att de svenska reglerna om god- trosförvärv blir tillämpliga eftersom överlåtelsen ägt rum i . Även i fråga om godtrosförvärv av saker som befinner sig på genomfart i ett land, s.k. res in transitu, torde den faktiska lex rei sitae vid tiden för transaktionen ofta tillämpas, t.ex. när en godtroende köpare i ett land där saken befann sig inte kände till att den inköpta varan befann sig under genomfart till ett annat land (, a.a. s. 282). rei sitae regeln bör tillämpas även i fråga om en utomlands fullbordad hävd till en lös sak. Detta innebär att svenska domstolar normalt skall erkänna en äganderätt till en lös sak som uppkommit genom hävd utomlands, oavsett om saken senare förflyttas till och de svenska förutsättningarna för hävd inte är uppfyllda. Det är tidpunkten för hävdetidens utgång som ligger till grund för tillämp- ningen av lex rei sitae regeln, eftersom det är då den påstådda förändringen i de sakrättsliga förhållandena har ägt rum (, a.a. s. 277 f.). I hävdetiden räknas även besittning i andra länder in (, a.a. s. 278). 2.8Lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål Enligt 4 kap. 19 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål får bl.a. egendom som skäligen kan antas vara frånhänd någon genom brott tas i beslag och återlämnas till en stat som har ansökt om rättslig hjälp. Genom bestämmelsen ges svensk åklagare möjlighet att agera på begäran av en stat där en stöld av t.ex. ett kulturföremål har ägt rum. Bestämmelsen innebär dock inte någon absolut rätt för den aktuella staten att få tillbaka föremålet. Hänsyn till tredje mans berättigade intresse måste tas (prop. 1975:32 s. 72 f.). En ansökan om rättslig hjälp i görs av en utländsk åklagare, undersökningsdomare, annan domare eller domstol eller av någon annan som enligt en internationell överenskommelse som är bindande för får göra en sådan ansökan (2 kap. 3 §). Ansökan skall som huvudregel ges in till som vidarebefordrar ansökan till behörig myndighet (2 kap. 6 §). Egendom får enligt 4 kap. 16 § bl.a. tas i beslag och återlämnas till den ansökande staten om egendomen skäligen kan antas vara från- händ någon genom brott. För att en ansökan om rättslig hjälp i form av beslag skall kunna beviljas finns ett krav på dubbel straffbarhet. Detta innebär att den gärning som ansökan avser måste motsvara ett brott enligt svensk lag (2 kap. 2 §). Undantag görs emellertid om ansökan gjorts av en stat som är medlem i EU eller av eller , om det för gärningen kan dömas till fängelse i den ansökande staten (4 kap. 20 §). 3Internationellt samarbete rörande omsättningen av kulturföremål För att kunna upprätthålla någon kontroll över den gränsöverskri- dande omsättningen av kulturföremål och världens kulturarv krävs ett internationellt samarbete. I det följande lämnas en översiktlig redogörelse för det inter- nationella samarbete som är av betydelse för utredningens uppdrag. Avsnittet innehåller inga uppgifter om samarbete mellan de nor- diska länderna. Detta beror på att det inte bedrivs något organiserat samarbete inom ramen för t.ex. eller rörande omsättningen av kulturföremål. Det bör emellertid noteras att () till- sammans med och dess motsvarigheter i , och samt och Europol genomför ett forskningsprojekt om brott som hotar kulturarvet. På grundval av olika undersökningar skall projek- tet resultera i att en brottsförebyggande handlingsplan formuleras. 3.1.1Den rättsliga regleringen avseende handeln med kultur- föremål inom EU Gemenskapens inre marknad definieras som ett område utan grän- ser där fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital är säker- ställd enligt olika bestämmelser i om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Enligt artikel 30 i (tidigare artikel 36) får medlemsländerna vidta åtgärder för att förbjuda eller begränsa rörligheten inom gemenskapen för nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde om detta motiveras av det nationella intresset att skydda dessa föremål. Åtgärderna får dock inte medföra kontroller vid gemenskapens interna gränser. För att nå en balans mellan principen om fri rörlighet och bort- tagna inre gränskontroller å ena sidan och kulturarvsskyddet (skyddet för nationella skatter) å andra sidan har kommissionen tagit initia- tiv till två rättsakter – rådets förordning (EEG) nr 3911/92 av om export av kulturföremål och rådets direktiv /7/EEG av om återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium. Förordningen (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål är direkt tillämplig i samtliga EU-stater. Som EG-förordning varken behöver eller får den omsättas i staternas egna nationella rättsregler. Den gäller alltså direkt och binder såväl medlemsländerna som fy- siska och juridiska personer under ländernas jurisdiktion. Avsikten med förordningen (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål är att skapa ett enhetligt kontrollsystem som gör det möjligt för medlemsstaterna att vid gemenskapens yttre gräns för- hindra olovlig export av kulturföremål till länder utanför gemen- skapen. De kulturföremål som omfattas av förordningen är i allt väsentligt desamma som kan bli föremål för återlämnande enligt 6 kap. kulturminneslagen (avsnitt 3.1.2). Sålunda krävs det enligt förord- ningen exportlicens vid utförsel av vissa kulturföremål från gemen- skapen. Beslut om sådan s.k. EG-licens fattas i av samma myndigheter som beslutar om tillstånd enligt kulturminneslagen (avsnitt 3.1.2). Om någon särskild tillståndsmyndighet inte pekas ut beträffande ett visst föremål, ankommer det på Riksantikvarieämbe- tet att besluta om tillstånd (26 § kulturminnesförordningen). Genom direktivet 93/7/EEG om återlämnande av olagligt bort- förda kulturföremål införde EG – som kompensation för de bort- tagna inre gränskontrollerna – en möjlighet för ett medlemsland att från ett annat medlemsland återfå kulturföremål som i strid med ett förbud mot utförsel förts över gränsen till det senare landet. Bestäm- melserna avser föremål som utgör nationella skatter och därför i enlighet med kan undantas från den fria rörligheten av varor. Sådana nationella skatter kan – om de faller in under de kategorier och värdegränser som beskrivs nedan – under vissa an- givna förutsättningar komma att återlämnas till det land de olagligen förts bort från. De kulturföremål som omfattas av förordningen respektive direk- tivet finns förtecknade i bilagor till respektive rättsakt. Föremålen har, beroende på typ av föremål, delats in i olika kategorier. Före- målets ålder och värde har vidare betydelse för om ett föremål skall anses som ett kulturföremål. inte avsedd att tillämpas såsom en gemensam definition av vad som är en nationell skatt (jfr terminologin ovan enligt artikel 30 i Rom- fördraget), utan det står medlemsländerna fritt att inom dessa ramar själva definiera vilka föremål som skall anses utgöra nationella skat- ter. 3.1.2Förordningen (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål Avsikten med förordningen (EEG) nr 3911/92 om export av kultur- föremål (bilagan ändrad genom förordningen (EG) nr 2469/96) är som framgått ovan, att skapa en kontroll vid gemenskapens yttre gränser och göra det möjligt att förhindra export av vissa kultur- föremål som räknas upp i en bilaga. Såväl definitiv som tillfällig export regleras. När ett kulturföremål enligt definitionen i förord- ningen (EEG) nr 3911/92 skall transporteras över den yttre gränsen för EU, dvs. exporteras till tredje land, är det obligatoriskt för exportören att ha en licens och en exportdeklaration som följer det aktuella föremålet. Begreppet kulturföremål enligt förordningen (EEG) nr 3911/92 De kategorier av föremål som definieras som kulturföremål enligt artikel 1 finns förtecknade i förordningens bilaga och omfattar bl.a. föremål som härrör från arkeologiska utgrävningar och föremål som ingått i söndertagna konstnärliga, historiska eller religiösa minnes- märken som är äldre än . Förteckningen är i stort sett identisk med den som finns i bilagan till direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål, men direktivet omfattar även integrerade delar av offentliga samlingar och kyrkliga inventarier. Begreppet kulturföre- mål har enligt direktivet trots detta en snävare innebörd, eftersom det enligt detta dessutom krävs att föremålen av den egna staten klassas som nationella skatter (se avsnitt 3.1.3). Bilagan till direktivet återges i sin helhet i samband med genomgången av direktivet. Enligt artikel 2 i förordningen (EEG) nr 3911/92 kräver samtliga kul- turföremål enligt förteckningen i bilagan till förordningen – oavsett om de av det egna landet bedöms vara nationella skatter eller ej – exportlicens för utförsel till tredje land. Undantag kan göras för vissa arkeologiska föremål som är äldre än men är av begrän- sat vetenskapligt eller arkeologiskt intresse. Av artikel 2.4 framgår att det inte behövs någon exportlicens med stöd av förordningen beträffande sådana nationella skatter som inte omfattas av förteck- ningen i förordningens bilaga. I dessa fall tillämpas i stället respek- tive lands nationella bestämmelser. Detta innebär att den ansvariga myndigheten kan avslå en ansökan om exportlicens för kulturföre- mål om utförseln strider mot den nationella lagstiftningen till skydd för nationella skatter. Kommissionens förordning (EEG) nr 752/93 om tillämpningsföre- skrifter för rådets förordning (EEG) nr 3911/92 om export av kultur- föremål (ändrad genom kommissionens förordning (EEG) nr 1526/98) innehåller tillämpningsföreskrifter för förordningen (EEG) nr 3911/92. Dessa föreskrifter består i huvudsak av regler om vilka slags export- licenser som kan utfärdas med stöd av förordningen (EEG) nr 3911/92 och anger hur licenserna skall upprättas, utfärdas och användas. Genom förordningen (EEG) nr 1526/98 infördes också ett system med s.k. öppna licenser för att underlätta tillfälliga exporter av kul- turföremål som avses användas och/eller ställas ut i tredje land. innebär att den ansökningsblankett som används vid exportlicensprövningen är gemensamt utformad för samt- liga EU-länder. Tillstånd till export av kulturföremål med stöd av förordningen (EEG) nr 3911/92 prövas i av samma myndigheter som hand- lägger ansökningar om tillstånd till utförsel av kulturföremål enligt 5 kap. kulturminneslagen (avsnitt 2.1.2). Sålunda kan exporttillstånd beviljas av , , Stiftelsen diska museet, Kungl. Ansökningarna ges in till som fördelar dem med utgångs- punkt från vilken kategori av kulturföremål som ansökan avser. En- ligt uppgifter handlägger Stiftelsen i dag merparten, , av licensansökningarna (, , Utförsel av kulturföremål m.m. i strid mot villkor till tredje land, s. 12). 3.1.3Direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål Direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål (ändrat genom direktivet 96/100/EG och direktivet 2001/38/EG) har till- kommit för att ge medlemsländerna möjlighet att få tillbaka kultur- föremål som har förts ut ur landet i strid med nationella förbud och restriktioner. har införlivat direktivet i svensk rätt i form av ett gällande nytt 6 kapitel i kulturminneslagen. Det har härigenom blivit möjligt för andra EU- och EES-stater att åter- kräva kulturföremål från vårt land. Genom motsvarande lagstiftning i andra länder är det möjligt för vårt land att återkräva kulturföremål som olagligen har förts bort från . Bestämmelserna i 6 kap. kulturminneslagen – och därmed också stora delar av direktivets innehåll – har behandlats i avsnitt 2.1.3. Som närmare kommer att framgå av avsnitt 4.5 sammanfaller direktivets tillämpningsområde delvis med tillämpningsområdet Unidroitkonvention om stulna eller olagligt utförda kultur- föremål. Eftersom konventionen har en s.k. utträdesklausul kan de av EU:s medlemsstater som ratificerat konventionen välja att låta direktivet ha företräde såvitt gäller tillämpningen i förhållande till andra medlemsländer inom gemenskapen. Begreppet kulturföremål enligt direktivet 93/7/EEG Direktivets tillämpningsområde är snävare än det för förordningen (EEG) nr 3911/92 även om de kategorier av kulturföremål som anges i bilagorna till respektive rättsakt i princip överensstämmer. Direktivets tillämpningsområde begränsas av att begreppet kultur- föremål enligt direktivet avser föremål som enligt den egna statens lagstiftning klassas som nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde. Därutöver krävs att föremålen antingen finns förtecknade i den särskilda bilagan till direktivet, ingår som en del i en offentlig samling i museer, arkiv eller bibliotek eller utgör kyrkliga inventarier. Av artikel 14 följer vidare att medlemsstaterna har möjlighet att utvidga återlämningsskyldigheten till att omfatta andra kategorier av kulturföremål än de som finns angivna i bilagan. Följande kategorier av kulturföremål omfattas av direktivet (se artikel 1 och bilagan till direktivet): Arkeologiska föremål som är äldre än och som härrör från -utgrävningar och fynd på land eller under vatten, -arkeologiska fyndplatser, -arkeologiska samlingar. 2.Föremål som utgör en integrerad del av söndertagna konstnärliga, historiska eller religiösa minnesmärken som är äldre än . 3.Tavlor och målningar, andra än de i kategori 3a eller 4 som utförts helt för hand, på vilket underlag och i vilket material som helst. Akvareller, gouacher och pasteller, som utförts helt för hand, på vilket underlag som helst. 4.Mosaiker andra än de som är klassificerade i kategorierna 1 och 2 som utförts helt för hand i vilket material som helst och teck- ningar som utförts helt för hand på vilket underlag och i vilket material som helst. 5.Originalgravyrer, tryck, silkscreentryck och litografier med deras respektive matriser och originalaffischer. 6.Originalskulpturer eller originalstatyer och kopior, framställda enligt samma process som originalet och som inte tillhör kate- gori 1. 7.Fotografier, film och negativ av dessa. 8.Inkunabler och manuskript, inklusive kartor och partitur, en- staka eller i samlingar. 9.Böcker som är äldre än , enstaka eller i samlingar. 10.Tryckta kartor som är äldre än . 11.Arkiv och däri ingående delar, som är , på vilket underlag och i vilket medium som helst. Samlingar och föremål från zoologiska, botaniska, mineralo- giska eller anatomiska samlingar. Samlingar av historiskt, paleontologiskt, etnografiskt eller nu- mismatiskt intresse. 13.Transportmedel som är . 14.Andra antikviteter som inte tillhör kategorierna A1–A13 och som är . Kulturföremålen i kategorierna A1–A14 omfattas av detta direktiv bara om deras värde motsvarar eller överstiger de ekonomiska gränsvärdena under B. Beträffande kategorierna A3–8 avses endast föremål som är äldre än och inte tillhör upphovsmannen. Ekonomiska gränsvärden tillämpliga på vissa kategorier under A -1 (arkeologiska föremål) -2 (delar av minnesmärken) -8 (inkunabler och manuskript) -11 (arkiv) -4 (mosaiker och teckningar) -5 (gravyrer) -7 (fotografier) -10 (tryckta kartor) -3 a (akvareller, gouacher och pasteller) -6 (statyer) -9 (böcker) -12 (samlingar) -13 (transportmedel) -14 (alla andra föremål) - 3 (tavlor) Bedömningen av huruvida villkoren för det ekonomiska gränsvärdet är upp- fyllda måste göras när återlämnande begärs. Det ekonomiska värdet är det som föremålet har i den återkrävande medlemsstaten. Den ovan redovisade bilagan till direktivet har ändrats genom Europa- parlamentets och rådets direktiv /100/EG och genom Europa- parlamentets och rådets direktiv /38/EG, bl.a. i det avseendet att akvareller, gouacher och pasteller lyfts ut till en egen kategori, betecknad 3a., eftersom dessa enligt skilda konstnärliga traditioner anses utgöra antingen målningar eller teckningar. Vidare innebär ändringarna att de medlemsstater som inte har euro som valuta skall räkna om värdegränserna till nationell valuta och att omräkning skall ske . En bestämmelse som anger vilka belopp i svenska kronor gränsvärdena motsvarar har införts i 35 a § kulturminnes- förordningen (avsnitt 2.1.3). De värdegränser som avgränsar tillämpningsområdet för direktivet är höga. Det kan därför ofta förekomma att ett föremål som uppfyller kategorikraven och utgör en nationell skatt trots detta inte kan åter- krävas på grund av att dess ekonomiska värde inte är tillräckligt högt. Kulturföremål som olagligt förts bort från en medlemsstats territo- rium skall återlämnas (artikel 2). I artikeln anges tre situationer då ett kulturföremål anses ha förts bort olagligt: a)när föremålet förts bort från en medlemsstats territorium i strid mot dess regler om skydd för nationella skatter b)när föremålet förts bort från en medlemsstats territorium i strid mot förordningen (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföre- mål c)när föremålet inte återlämnats efter en tidsbegränsad laglig utför- sel eller om brott mot något annat villkor som gäller för en sådan utförsel föreligger. Bestämmelsen under punkten b) är tillämplig också om ett kultur- föremål i något skede har passerat en stat som står utanför EU men därefter lämnar en EU-stat till tredje land i strid med förordningen (EEG) nr 3911/92. Enligt artikel 5 i direktivet har den återkrävande staten möjlighet att föra talan om återlämnande vid domstol i det land där föremålet rent faktiskt befinner sig. Vem som i en sådan situation skall föra statens talan anges inte i direktivet. Såvitt gäller svenska myndigheters be- hörighet att företräda svenska staten vid en utländsk domstol hän- visas till avsnitt 12. Återkravet skall riktas mot den som innehar föremålet. Enligt artikel 1.6–1.7 definieras innehavare som den person som fysiskt inne- har kulturföremålet för sin egen räkning. Med mellanhand avses enligt direktivet den person som fysiskt innehar kulturföremålet för annans räkning. Innehavare i direktivets mening torde därmed nor- malt vara den som har omedelbar besittning till saken. Går det fy- siska innehavet över till någon annan, anses denne inte vara inneha- vare utan mellanhand. Dessa definitioner av begreppen innehavare och mellanhand överensstämmer inte med det svenska besittnings- begreppet (prop. 1994/95:74 s. 17, avsnitt 2.5.3). I artikel 7 anges preskriptionstider för talan. Rätten till återkrav preskriberas efter det att den återkrävande staten fått vetskap om var föremålet finns eller om vem innehavaren är och under alla förhållanden senast efter det olagliga bortförandet. Om bort- förandet för återkravet inte längre skulle vara olag- ligt, kan den återkrävande statens talan inte prövas. Den som åläggs att återlämna ett kulturföremål skall – under förut- sättning att domstolen finner att han eller hon har visat vederbörlig omsorg och uppmärksamhet vid anskaffandet av föremålet – ha rätt att få skälig ersättning (artikel 9). Det ankommer enligt direktivet på respektive medlemsland att utforma de närmare bestämmelserna för hur ersättningen skall bestämmas och hur bevisbördan för akt- samheten skall placeras. Direktivet ger medlemsstaterna en möjlighet att rent fysiskt få till- baka förlorade kulturföremål till sitt territorium. Frågan om ägande- rätten till föremålen skall enligt artikel 12 i direktivet avgöras efter återlämnandet enligt den återkrävande medlemsstatens lag. Det fram- går också uttryckligen av artikel 15 att direktivet inte skall påverka tillämpningen av de civil- och straffrättsliga åtgärder som kan vidtas enligt medlemsstaternas nationella lagstiftning av den återkrävande medlemsstaten eller ägaren av ett kulturföremål som har stulits. I de fall då medlemsstater återkrävt kulturföremål med stöd av direk- tivet har denna begäran om återlämnande hanterats inom ramen för det administrativa samarbetet mellan de nationella myndigheterna. Något återlämnande på grund av domstolsbeslut har aldrig skett. väckte talan i i och be- gärde att återfå ett föremål som påträffats i . av föremålet och de finländska myndigheterna ingick emellertid en uppgörelse i godo innan dom meddelades. 3.1.4Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) Det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet regleras genom det s.k. och omfattar förutom EU-länderna även de tre Efta- länderna , och . står dock utanför avtalet. omfattar bl.a. EU-samarbetet inom området för kultur, vilket regleras i protokoll 31 till (EGT L 205, 31.8.1995, s. 45). Detta innebär att rättsakter inom området för kul- tur har integrerats i och därmed binder samtliga medlems- länder i det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. En konse- kvens av detta är att direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål omfattar alla stater i det Europeiska ekonomiska sam- arbetsområdet. Även om , och är knutna till EES-avta- let, ligger länderna utanför gemenskapens tullområde. Detta innebär att förordningen nr 3911/92 om export av kulturföremål, som också har sin grund i den gemensamma handelspolitiken, inte binder dessa Efta-länder inom området för . 3.1.5Rättsakternas tillämpning på den olagliga handeln med kulturföremål I en rapport från kommissionen till rådet, och Ekonomiska och sociala kommittén beträffande tillämpningen av förordningen (EEG) 3911/92 om export av kulturföremål och av direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål avseende tiden fram till mitten av 1999 (KOM(2000) 325 slutlig) noterar kommissionen att medlemsstaterna och aktörerna på den inter- nationella marknaden tycks ha fått nya insikter om behovet av ett bättre skydd för kulturföremål inom EU. Kommissionen konstaterar emellertid att rättsakternas konkreta effekter när det gäller att minska den olagliga handeln med kulturföremål varit marginella men att tillämpningen av rättsakterna skulle kunna bli mer verkningsfulla om det administrativa samarbetet och informationsutbytet mellan berörda myndigheter fick en bättre struktur. Kommissionens slutsatser samt olika uppgifter om att den illegala handeln med kulturföremål har ökat kraftigt och nått oroande nivåer genom att arkeologiska fynd och konstverk i allt större utsträckning stulits och spridits inom och utanför EU för- anledde att anta en resolution angå- ende den olagliga handeln med kulturföremål (resolution utfärdad ). I resolutionen pekade på att utvidgningen av den Europeiska unionen och den inre marknadens expansion innebär en risk för att den illegala handeln kommer att öka ytterligare, eftersom det blir svårare att kontrollera handeln. betonade också att bestämmelserna i direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål är bristfälliga och bör ses över samt att samordningen mellan Europeiska unionens insti- tutionella organ och av polisens verksamhet måste förbättras. Med beaktande av kommissionens rapport och Europaparlamen- tets resolution utfärdade rådet en resolution (Rådets resolution av om kommissionens rapport om tillämpningen av förordning (EEG) nr 3911/92 om export av kultur- föremål och av direktiv /7/EEG om återlämnande av kulturföre- mål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium, EGT C 32, , s. 3).