sou · GTB373d8 · 2006-01-01 00:00:00 — Ett tydligare fokus på föräldraskapets icke förhandlingsbara och gemensamma skyldigheter och tydliga instruktioner kring hur detta kan kommuniceras, kan lägga grunden för en ökad profes- sionalisering av uppdraget och ge stöd åt de som ska utföra det. Före förlossningen vid såväl de enskilda besöken som i föräldra- grupperna saknas ett tydligt fokus på det kommande gemensamma föräldraskapet. En tydligare kommunikation kring att kvinnans förmåga att bära och föda barn inte betyder att hon blir en kvalita- tivt annan slags förälder än mannen är fullt möjligt i detta skede. En barnmorska säger att: Barnmorskans uppgift är att tvinga fram reflexion – Hur gör jag? Vad känner jag? Varför känner jag så? Hur var de egna föräldrarna? Professionell kompetens och medvetenhet hos personalen kring hur upplevelsen och hanterandet av föräldraskap samvarierar med samhällsstrukturer och med hur kvinnor och män gör kön, kan öppna upp för verklig reflektion och uppmuntra till medvetna beslut där konsekvenser för såväl föräldrar som barn inkluderas. Samtal och reflexion kring detta kan påbörjas redan vid inskriv- ningssamtalet och tas upp i form av kortare processamtal vid besöken under senare delen av graviditeten. I föräldragrupperna i MVC:s regi deltar i regel såväl mammor som pappor. Även om många föräldrar är mentalt fokuserade på den kommande förlossningen är det fullt möjligt att könsteoretiskt kompetent MVC-personal initierar diskussioner och problema- tiserar sådant som ofta bara blir. Svensk forskning visar exempel- vis tydigt att det som föräldrar inte pratar eller förhandlar om ofta fördelas synnerligen könstypiskt och upplevs som något som är naturligt och självklart (se exempelvis Bekkengen, 2002; Elvin- , 2005). Att tidigt i det blivande föräldraskapet börja fundera över varför vissa upplevelser, beslut och förhållningssätt känns mer självklara än andra och vad detta får för konsekvenser , lägger grunden för medvetna beslut. MVC-personalen bör vid såväl de enskilda besöken som i för- äldragrupperna förmedla forskningsbaserad kunskap kring för- äldraskap och kön. I samband med att man pratar om anknytning och amning kan man till exempel diskutera detta utifrån ett lik- hetsperspektiv istället för att betona mammans biologiska för- språng. Forskningen kring oxytocinnivåer i blodet visar exempelvis att detta anknytnings- och beröringshormon ökar hos såväl kvin- nor som män som bär sitt spädbarn mot kroppen (studier kring detta bedrivs exempelvis vid , och obstetrik). Detta kan man reflektera över utifrån utgångspunkten att vi alla utifrån vårt agerande och förhållningssätt inte bara skapar framtida förutsättningar och möjligheter, utan faktiskt också kan påverka rent fysiologiska processer genom vårt agerande. Medvetna och tydliga diskussioner kring gemensamt föräldra- skap måste fortgå även vid övergången till BVC. En grundläggande utgångspunkt för alla samtal vid såväl MVC som BVC bör vara att föräldraskapet är ett gemensamt ansvar förenat med gemensamma skyldigheter. Det är fullt möjligt att kommunicera kring varför för- äldraskapet så lätt upplevs som något som angår mamman mer än pappan, varför pappor kan känna sig som tillräckligt goda fäder trots ett mycket lågt uttag av föräldraledighet, varför mammor ofta tror att de är bättre på att läsa av barnet än vad pappor är, varför pappor uppfattas som hjältar när de gör samma sak som mammor gör av bara farten och tusen andra frågor som har att göra med för- äldraskapet som bekönad position. När det gäller BVC:s föräldragrupper bör man fundera på hur dessa skulle kunna organiseras för att också inkludera män. Att lägga träffarna på kvällstid är ett alternativ som dock innebär att BVC:personalens arbetstidsförläggning tillåter detta. Vid vissa BVC-mottagningar där man prövat att lägga föräldrautbildnings- träffarna på kvällstid har det heller inte visat sig vara särskilt fram- gångsrikt med avseende på pappors deltagande. Att ha vissa träffar på kvällstid borde dock vara möjligt. Dessa träffar kan då användas för att under professionell handledning diskutera det gemensamma föräldraskapet i enlighet med de riktlinjer som skisserats ovan. När det gäller enkönade träffar i form av så kallade pappagrupper kan man tänka sig att utveckla denna verksamhet till att också omfatta mammor – så kallade pulserande föräldrautbildning. Det finns inget som säger att pappor i högre utsträckning än mammor har behov av att samtala med andra mer erfarna föräldrar. En pulse- rande föräldrautbildning leds av en erfaren mamma som tillsam- mans med en erfaren pappa leder diskussionerna. Att ha erfarenhet av föräldraskap kan dock aldrig vara tillräckligt för en organiserad verksamhet. Utvecklandet av en gemensam utbildning inom grundläggande könsteori, kritisk utvecklingspsykologi, jämställd- het och föräldraskap är nödvändig för att lägga grunden för att en pulserande föräldrautbildning kan ha effekter för föräldrars upp- fattning om och agerande kring gemensamt föräldraskap. Givet att målsättningen är ett jämnare uttag av föräldrapenningen kan man utifrån vad som framkommit i rapportern dra följande slutsatser: Det krävs utbildnings- och handledningsinsatser för MVC- och BVC-personal för att öka den teoretiska kompetensen kring för- äldraskapet som bekönad position samt hur frågor kring gemen- samt ansvarstagande och delat föräldraskap kan kommuniceras med föräldrar på ett professionellt sätt. Det krävs tydliga formuleringar i uppdragsbeskrivningar och styrkort kring vad gemensamt föräldraskap och ansvarstagande innebär och hur detta ska kommuniceras vid såväl enskilda besök som i föräldrautbildningssammanhang vid MVC och BVC. Det krävs ett tydligare fokus på föräldraskapets icke förhand- lingsbara och gemensamma skyldigheter i kommunikationen med föräldrar vid såväl enskilda besök som i föräldrautbildnings- sammanhang vid MVC och BVC. Det krävs professionell kompetens hos personalen vid MVC och BVC kring att kommunicera med blivande och nyblivna föräldrar om hur upplevelsen och hanterandet av föräldraskap samvarierar med samhällsstrukturer och med hur kvinnor och män gör kön. Krav på att könsteoretiskt kompetent MVC-personal initierar diskussioner och problematiserar sådant som föräldrar uppfattar som självklart och oförhandlingsbart för att uppmuntra till reflexion och medvetna beslut. Krav på en aktiv strävan efter att inkludera pappor i BVC:s för- äldrautbildningar och att undvika att pappor blir ett samtalsämne för mammor. Krav på en viss återhållsamhet när det gäller enkönad verksam- het. Bekkengen, L. (2002). Man får välja. Om föräldraskap och för- äldraledighet I arbetsliv och familjeliv. Binz, A. & , A.(2004). En riktig pappa. En studie I två delar om företeelsen pappautbildning. Pedagogiska Insitutionen, Univeristet (1993). Bodies that matter. On the discursive limits of sex. Bredmar, M. (1999). Att göra det ovanliga normalt. Kommunikativ varsamhet och medicinska uppgifter i barnmorskans samtal med gravida kvinnor. Akademisk avhandling, , Tema Kommunikation (2004), Amningspraktikens villkor. En intervjustudie av en grupp kvinnors föreställningar om förväntningar på och erfarenheter av amning. Akademisk avhandling, didaktik, (2005). Världens bästa pappa? Om mäns relationer och strävan efter att göra rätt. (1999). Man blir pappa. Föräldraskap och maskuli- nitet i förändring. ; Nordic Academic Press Hammarlind, A. & , L. (2004). Var och hur? (2004). Rekrytering av företagsledare. En studie i homosocialitet. Akademisk avhandling, , Handelhögskolan Håll kärleken levande. Utbildningsmaterial från Relamore Media , C. (1999). Perceiving motherhood and fatherhood. Swedich young working parents with young children. Akade- misk avhandling, , Lenz-Taguchi, H. (2004). In på bara benet. En introduktion till feministisk poststrukturalism. & , E. (1994). Att bli tre på MVC – intervjuer med blivande fäder. (2000). Barnmorskebesök i samband med graviditet. En kvalitativ studie. , duktiv och perinatal omvårdnad (1995). Families of the lesbian babyboom. Parents division of labour and childrens adjustment. Developmental Psychology, 31, s. Plantin, L. (2001). Om mäns upplevelser och erfarenheter av faderskap. Akademisk Avhandling, . Trygga Barns hemsida (), Vad är bäst för de yngsta barnen? I kommittédirektiven (Dir. 2004:44) till Föräldraförsäkringsutred- ningen (S 2004:02) sägs bl.a. följande: Översynen skall göras med utgångspunkt i att föräldraförsäkringen skall verka för barnets bästa och bidra till en ökad jämställdhet mellan könen. I direktiven betonas också att Översynen skall göras med bl. a. FN:s konvention om barnets rättigheter () som grund. En av grundläggande principer är att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn. (s. 7) När föräldraförsäkringssystemet infördes och ersatte moderskapspenningssystemet var en grundtanke att också fäderna skulle få möjlighet att leva nära sina små barn – och, självfallet barn nära sina fäder. En annan grundtanke var att om båda föräldrarna utnyttjade delar av föräldraförsäkringen skulle detta leda till ökad jämställdhet, i första hand mellan föräldrarna, men på också för de uppväxande barnen. Ända har dock också motargument och uppfatt- ningar framförts i den offentliga debatten att en delning av för- äldraförsäkringen endast gynnar jämställdheten mellan föräldrarna och att en delning inte är bra för barnen. En delning ligger inte i barnens intresse har det sagts. De som förespråkar en delning har inget barnperspektiv är en annan formulering. Barn har inga behov av pappan när de är små är ytterligare ett påstående. Denna typ av argumentering har förekommit i den offentliga debatten, i mass- media men också i vetenskapliga skrifter. Enkelt uttryckt kan vi säga att vad som anses bra för barn har ställts upp som om det stod i motsats till strävan efter jämställdhet mellan de vuxna. Det förefaller också vara så att många tror att de faktiskt vet vad som är barnets bästa och dessutom tror att alla är överens om detta. Samma argumentering förekommer i diskussioner om för- äldraförsäkringens framtida utformning. I föreliggande rapport redovisar jag en sammanställning och översikt över kunskapsläget vad gäller föreställningar och idéer om vad som är bra för barn. Tonvikten ligger på barnens första levnadsår. Inledningsvis finns en analys av olika begrepp som samtliga handlar om vad som är bra för små barn. Därefter följer en redovisning av hur en maktstruktur, köns- maktsordningen, som vi lever i, formar och styr våra liv in i olika, icke jämställda, mönster. Att vi lever i denna maktstruktur och att den är den mest omfattande och inflytelserika på våra liv är också min utgångspunkt. Denna könsmaktsordning styr och har styrt också forskares föreställningar om vad som är bra för barn. Därför redovisas också en analys av hur tongivande forskare ibland endast följt konven- uppfattningar. Slutligen följer en översikt i ett historiskt perspektiv över utvecklingspsykologins syn på barns första sociala relationer, med tonvikt på så kallade attachmentteorier. Utnyttjandet av föräldraförsäkringen sker framförallt under barnets första levnadsperiod. Föreställningar om vad som är bra för barnen handlar i denna rapport därför primärt om de allra minsta barnen. Föreställningar om vad som är bra för barnen kommer således i detta sammanhang att handla om hur de minsta barnen skall vårdas; av vem/vilka, hur många osv. I diskussioner om vad som är bra uppväxtvillkor för barn används en mängd begrepp som kan uppfattas som om det finns en bestämd innebörd i begreppen. Det förefaller finnas en tämligen fast bild av vad som är bra för barn, speciellt små barn. Allmänt förekommande är begrepp som barns behov, barns vilja, barns bästa, barn- perspektiv och barns rätt. I vardagligt tal, men ibland också i vetenskapliga sammanhang, används begreppen som om de hade tydliga, fastslagna innebörder. Som om det var egenskaper eller förmågor som barnet har. Begreppet barns behov kan exemplifiera detta. Barns behov uppfattas av många som något som tillhör barn. Barn har behov. Barn äger behov. Ofta slår man också fast vilka mycket specifika behov det är som barn har. Kellmer Pringle (1978) visar hur man inom psykologivetenskapen gjort listor över barns psykosociala behov och räknat upp allt från två till sextio olika behov som barn har. Andra, exempelvis Fromm (1978), argumenterar emot ett användande av sådana begrepp med en statisk syn på barn. Att ha behov ger ju en bild som om behoven finns oberoende av olika livsvillkor. Istället för att diskutera barns behov borde man därför diskutera vad barn behöver – därmed markeras att barn behöver olika saker, i olika situationer, i olika relationer och vid olika tid- punkter. Inte heller de övriga ovan nämnda begreppen har en sådan fast och entydig innebörd utan måste relateras till de villkor som barn lever i. Vare sig begreppen barns bästa, barns rätt eller barn- perspektiv är alltså begrepp som har en klar och tydlig, definitiv, innebörd. Istället uttrycker dessa begrepp olika föreställningar som är möjliga att tolka på olika sätt. Det är därför viktigt att analysera vilka dessa föreställningar är och hur de ser ut. I olika kulturer, och i olika samhällsskikt har vissa föreställningar en slags tolkningsföreträde och kan sägas utgöra en dominerande uppfattning. Därför är det väsentligt att framförallt studera dessa dominerande uppfattningar. Barns bästa – i detta sammanhang vem eller vilka människor i barnets närhet som kan tillgodose/tillhandahålla/erbjuda de opti- mala utvecklingsbetingelserna för barnet – utgörs egentligen endast av de rådande och dominerande värderingarna, uppfattningarna och föreställningarna om vad som är barns bästa – i vårt samhälle. Före- ställningarna är dessutom kultur- och tidsbundna och kan variera på en mångfald sätt varför det inte går att hitta en fastslagen bild av vad som är bäst för barn. presenteras och kommenteras bl.a. på , i UD info 1999 och i SOU 1997:116. Det framkommer att Barn- konventionen skall läsas som en helhet och att helheten visar att vi måste anlägga ett barnperspektiv. Det intressanta är emellertid att olika delar hänvisar till varandra och att egentligen inte något av de begrepp som används beskriver en entydig, konkret bild utan att det snarare är så att vi måste tolka olika begrepp i relation till kultur, tid, etc. Detta medför att inte helheten heller kan ge oss konkreta anvisningar om barnets bästa. Istället är det alltså väsentligt hur vi operationaliserar konven- Så måste vi vara medvetna om att den kan operationaliseras på många olika sätt beroende på olika premisser. Olika kulturer, olika tider och olika vetenskapliga diskurser har olika föreställningar om barns bästa. Detta leder till slutsatsen att det aldrig går att uttala sig på något generellt sätt om vad som är barns bästa – utan enbart att , i vår kultur, med den kunskap som finns så uttalar vi oss om vad som är bra för barnen. Eftersom begreppen används i är det således viktigt att se hur operationaliseras i olika kulturer, miljöer och länder. Drastiskt olika uppfostringsmönster kan i olika kulturer och nationer uppfattas som bra för barnen och som trygghetsskapande. Frågan om aga är ett tydligt sådant exempel. I vissa länder finns förbud mot att aga sina barn, exempelvis i . Här uppfattar vi det som en trygghet för barn att de inte skall utsättas för aga. I andra länder däremot uppfattas det som en trygghet för barn att veta att de kommer att korrigeras, med aga, om de beter sig, enligt den vuxne, på ett felaktigt sätt. Samma motiv används således för att motivera såväl aga som icke-aga, nämligen att de utförs för barns bästa. Sommer (2003) redovisar: I resonans med det vesterlandske humaniserede menneskesyn og sen- modernitetens tendens til emotionalitet og indlevelse er en børne- venlig indstilling opstået som et nyere historisk faenomen. Man skal ikke laengere tilbage end til for eksempel før 2 for at finde et radikalt anderledes syn på børn.Her dominerede utvetydigt et voksenperspektiv, også når det handlede om børn. Disciplinering var en selvfølge, når børn skulle retledes. I paedagogik og opdragelse var det ganske forsvarligt at slå på børn, der ikke rettede sig ind. I 1930ernes gode råd til moderen om, hvordan hun bedst skulle for- holde sig til sit barn, kunne datidens børneekspertise komme af sted med at anbefale dressur af børn under . (S. 86) Ett annat sådant exempel gäller frågan om när barn kan börja delta i förskoleverksamhet. Vad är barns bästa i sådana sammanhang? Svaret är i samklang med ovanstående att det inte finns någon en- tydig åldersgräns eller några fastslagna kriterier för när det för barns bästa är lämpligt att börja i förskolan. Istället är det viktigt hur vi operationaliserar begreppet barnets bästa i förskolesamman- hang för det enskilda barnet. I och i föräldraförsäkringsutredningens direktiv används begreppet barnets bästa. SOU 2005:73 Bilaga 5 singularformen görs just en markering av att det inte finns en gene- rell, entydig, uppfattning om vad som utgör barns bästa. Användan- det av barnets bästa pekar på att man måste ta hänsyn till det enskilda barnets livsvillkor. Barnets bästa skall därför uppfattas som en utgångspunkt eller viljeyttring – inte någon definition av vad som är barnets bästa. (2003) resonerar kring det generella och det indi- viduella: Distinktionen mellan barnets rätt och barnets behov är viktig när det handlar om etik och respekt. Forskning om barn, för deras bästa, har ofta fokuserat just behov, barns antaget generella behov. Sådan forsk- ning har sedan kunnat bli vägledande för pedagogiskt och socialt arbete med barn. Med barnrättskonventionen följde en diskussion om behovens relation till barnets rättigheter. Barnets rätt till respekt kom, som värdegrund, att bli ett alternativ till betonandet av barns behov. Problemet är att den professionelle har sina föreställningar och kunskaper om (generella) barns behov och hur de bör mötas. Man vet genom utbildning och erfarenhet vad barnet behöver. Man känner också till barns behov som generellt fenomen. Men att vidta åtgärder utifrån föreställningar om generella barns behov kan i den praktiska situationen vara raka motsatsen till att visa den respekt som barn och unga har rätt till. (S. 103) Barnets bästa har blivit ett begrepp/ett uttryck som ofta används i debatten om hur välfärdssystemet skall utformas för att verka optimalt för familjen. (2003) säger: Barnets bästa har lyfts fram som en utgångspunkt för såväl social- politiska interventioner som för enskilda institutioner inom välfärds- staten... Barndom skapas både i sociala och politiska processer och i de begrepp som väljs för att beskriva barns villkor. Det innebär att barndom konstrueras, men inte i ett språkligt eller diskursivt isolat utan i förhållande till aktörer av olika slag, institutionella ramar och till samhällets maktstruktur och system för utövning av denna makt Det handlar alltså både om att söka efter barnens perspektiv och att söka efter konsekvenserna för barnen av olika samhälleliga föränd- ringar. Barnperspektivet utgörs inte bara av barnets röst utan också av analyser där barn är i fokus. Begreppet barnets bästa har i vårt samhälle också kommit att fram- föras allt oftare som ett användbart politiskt begrepp. (a.a.) fortsätter: undertecknande av och inrättandet av () har tillsammans med propositionen om hur skall genomföras på det lokala planet gjort att barn- perspektiv har blivit ett vanligt förekommande begrepp i den politiska debatten och i styrdokument av olika slag. Empiriskt kan vi exempelvis visa att barnperspektiv och talet om barnets bästa i används då man inte kunnat uppnå konsensus i omhändertagande- ärenden. (s. 17) Det är således anmärkningsvärt att begreppen barnets bästa och barnperspektiv har kommit att användas när man vill försöka fram- häva en annorlunda eller motsatt uppfattning i något annat för- hållande där man inte är överens – som om barnets bästa skulle lösa motsättningen mellan två uppfattningar om hur omhänder- tagande skall ordnas. Eller som om en föreställning om barnets bästa skulle ge svaret på frågan om hur föräldraförsäkringen skall utformas. På det sättet används begreppet, som nämnts, för att markera en motsättning mellan barnets bästa och strävan mot jäm- ställdhet. Schiratzki (2003) (i , red.) redovisar en analys av utarbetandet av . En analys som är mycket intressant. Varken samspelet mellan barnets bästa och barnets rättigheter eller för den delen tolkningen av barnets bästa diskuterades närmare under utarbetandet av . Två något motsägelsefulla orsaker till att dessa frågor inte var på dagordningen har presenterats. Den första skulle vara att man tog för givet vad barnets bästa var. Den andra att det fanns ett egenvärde i att inte närmare definiera barnets bästa. Barnets bästa skulle därmed kunna fastställas med hänsyn till kultur och lokala sedvänjor. Konsekvenserna av att barnets bästa inte givits en närmare definition i har, också med hän- syn till att normer för mänskliga rättigheter allmänt kan sägas vara vaga, beskrivits som alarmerande. Att barnets bästa inte definierats skulle enligt kritikerna legitimera att barn i en viss kultur behandlas på ett sätt som uppfattas som direkt oförenligt med barnets bästa i andra kulturer. Kritiken sammanfattas väl av som slagit fast att rymmer mycket konsensus av liten substans. (s. 33) Även (2000) diskuterar olika förutsättningar som måste gälla för att kunna fastställa vad som är barnets bästa och använder begreppet barnets bästa i juridiska sammanhang som en rättslig målsättning. , (2002); , (2003) och , (2003) uttalar alla samma uppfattning om barnets bästa, att det inte finns en given definition av vad som menas med begreppet samt att barn- konventionen uttrycker en viljeinriktning. I en kommentar till skriver Barnombuds- mannen (): Artikel 3 anger att det är barnets bästa som ska komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barnet. Begreppet barnets bästa är konventionens grundpelare och har analyserats mer än något annat begrepp i . Vad som är barnets bästa måste avgöras i varje enskilt fall. Englundh (2004) diskuterar: är inriktad på det individuella barnetVarje barn har rätt att säga sin mening i frågor som rör det. Hur får vi veta vad som är viktigt för barnet? Konventionstexten uttrycker att vi måste fråga barnet. Många vuxna tror att de vet vad barnet tycker och tänker och uttalar sig med självklarhet i sådana frågor. Det är emellertid inte alltid vuxna först har informerat sig om barnets synpunkter(s. 60) och dess användande av begreppet barnets bästa ger oss således liten ledning i hur vi bäst utformar barns levnads- villkor. För att få sådan kunskap måste vi istället analysera de rådande förutsättningarna för barns liv i vårt samhälle och . Det är viktigt att analysera de livsvillkor som barn lever i för att kunna utforma dessa på bästa möjliga sätt för barnen. (2004) säger i en diskussion om gemensam demokratisk värdegrund något som också gäller för exempelvis barnkonven- tionens tolkning i : Att värdena inte kan tolkas enligt givna och allmänt omfattade facit, betyder inte att de skulle sakna avgränsbart innehåll och tydliga tillämpningsområden Huvudsaken är att medlemmarna i gemenskapen delar anbefallandet av de värden som uppställts och att de kan enas om ett antal givna fall och omständigheter där dessa värden äger en avgränsbar tillämpning. 64–65) Att de flesta, ovan nämnda, forskarna intar ett kritiskt förhåll- ningssätt innebär emellertid inte att de är kritiska mot barn- konventionen som sådan utan att de understryker att en konvention inte går att skriva så att den gäller alla barn utan snarare att vi måste ha just det individuella perspektivet, att vi måste tala om barnets rätt. Hur vi följer beror således på hur vi implementerar/kodifierar/operationaliserar den. I huvudbetänkande (SOU 1997:116) sägs i Sammanfattningen: