sou · GTB3108 · 2006-01-01 00:00:00 — Målet rör inte ett konsumentförhållande, men återges ändå efter- som frågeställningarna i målet avser en kontohavares betalnings- ansvar vid obehörig användning av kontokort. SOU 2005:108 Praxis från domstol och B-skolan (B) innehade genom avtal med kortföretaget (E) kontokort. Ett av kontokorten innehades av B:s intendent . lämnade N plånboken i bilen på sin arbetsplats. parkerade han bilen vid sin villa och glömde då ta med sig plånboken. Påföljande morgon upptäcktes att bilen var stulen. Han anmälde genast stölden. upptäckte han att plånboken i vilken kontokortet förvarades var borta. N spärrade då kortet. hade kontot påförts genom att en obehörig person använt kontot. B har under protest betalat detta belopp jämte en räntefaktura om till E. B yrkade vid att E skulle förpliktas att till B utge jämte ränta. Som grund för sin talan anförde B att N inte varit grovt oaktsam och att förlusten av kortet anmälts till E. B anförde att jämkning hursomhelst skall ske till , eftersom det säljföretag hos vilket de obehöriga trans- aktionerna genomförts inte gjort erforderliga kontroller. E bestred yrkandena samt anförde som grund för sitt bestridande att kortinnehavaren förfarit grovt oaktsamt och att B enligt kontokortsavtalet därför är ansvarigt för de obehöriga transaktioner som genomförts. E anförde vidare att förlustanmälan inte skett , vilket även detta enligt avtalsvillkoren innebär att B är betalningsansvarigt. Slutligen anförde E att säljföretaget genomfört erforderliga kontroller, men man vitsordade att namn- teckningarna på köpnotorna inte överensstämde med N:s. Tingsrätten förpliktade genom dom (mål nr T 10-743-93) E att till B utge yrkat belopp jämte ränta och ersättning för kostnader. I sina domskäl anförde tingsrätten i huvudsak följande. Tingsrätten anser till en början att N lämnat en godtagbar förklaring till att plånboken lämnats i bilen, nämligen att det inte fanns någon lämplig plats att hänga av sig kläder i konferenslokalen. Tingsrätten anser dock att N förfarit i vart fall oaktsamt genom att inte ta ur plånboken från bilens handskfack när han parkerade bilen vid sin bostad. Bilen har dock parkerats alldeles intill villan i ett villaområde där man normalt inte förväntar att bilstölder sker. Tingsrätten finner därför att grov oaktsamhet Praxis från domstol och inte kan läggas N till last, varför betalningsskyldighet för B inte föreligger på denna grund. Tingsrätten finner inte anledning ifrågasätta N:s uppgift att han de påföljande dagarna efter stölden inte haft någon anledning att ta fram sin plånbok. N har också efter upptäckten att hans plånbok stulits i samband med bilstölden anmält förlusten av kontokortet. Tings- rätten finner därför att det ej heller på denna grund föreligger betalnings- skyldighet för B. E överklagade tingsrättens dom till med yrkande att käromålet skulle ogillas. B bestred ändring. Hovrätten ändrade tingrättens dom och ogillade käromålet. Hovrätten uttalade i sina domskäl i huvudsak följande. Punkt 8 i kontokortsavtalet motsvarar i aktuella delar bestämmelsen i 34 § konsumentkreditlagen. 1976/77:123, s. 191, anges såvitt avser grov oaktsamhet att Vid bedömningen av huruvida sådan oaktsamhet föreligger bör beaktas att kontokort i regel är avsedda att lättillgängligt kunna medföras i olika sammanhang, ofta för att användas i stället för pengar vid smärre inköp. Det bör därför krävas mera försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall anses föreligga. Som exempel kan nämnas att kontokortet har lämnats kvar i ficka, väska, fordon e.d. som inte stått under uppsikt. Enligt hovrättens mening måste N, som lämnat kvar kortet i en bil som inte stod under uppsikt, anses ha förlorat detta genom grov oaktsamhet. Enligt punkt 8 i ovan nämnda kontokortsbestämmelser är B således skyldigt att betala yrkade belopp. Fråga är då om E på sätt B påstått varit medvållande till att obehörig person kunnat handla på kortet och att B:s betalningsskyldighet därför skall jämkas. En kortinnehavare som när grov oaktsamhet har konstaterats invänder att han inte skall vara betalningsskyldig på grund av kortföretagets eller säljföretagets vårdslöshet, har bevisbördan för sin invändning, i vart fall då som i förevarande mål det inte är fråga om en konsumentkredit. I lagrådets yttrande över förslaget till konsumentkreditlag (prop. 1976/77:123 s. 365) anges i anslutning till 24 § (nuvarande 34 §) att om kreditgivaren genom vårdslöshet medverkat till den oriktiga debiteringen av kontot, kan detta uppenbarligen komma att inverka på bedömningen av kontohavarens ansvar. I den rättsvetenskapliga litteraturen finns såvitt gäller ansvaret för affärsinnehavare och kreditgivare med hänsyftning till lagrådets mening uttalat möjligt är att dessa båda, liksom eljest enligt lagen bör identifieras, så att kontokortföretaget ansvarar för affärs- innehavarens vårdslöshet. (, Speciell avtalsrätt I, 1982, s. 237). E har i målet uppgett att de aktuella köpnotorna uppfyller samtliga de krav kortföretaget ställer för giltigt kortköp, dvs. kortavtryck, auktorisation, företeende av legitimation samt underskrift. Praxis från domstol och invänt mot detta. Mot bakgrund härav har B inte förmått visa att E varit försumligt då de mottagit fakturorna och betalat dessa. Enligt hovrättens mening är utrymmet för att anse att ett kontokortföretag skall ansvara för en affärsinnehavares vårdslöshet starkt begränsad, i synnerhet när det som i förevarande fall inte är fråga om en konsumentkredit. B har emellertid inte ens förmått visa att säljföretaget varit vårdslöst då det accepterade kortet som betalningsmedel. Vid sådant förhållande äger E rätt att debitera B för de ifrågavarande inköpen. Käromålet skall därför lämnas utan bifall. Domen vann laga kraft. , dom , mål nr T 669/96 Banken yrkade vid att E skulle förpliktas att till banken utge jämte ränta. Banken anförde som grund för käromålet i första hand att E själv genomfört de i målet aktuella inköpen med sitt och i andra hand att E förlorat kortet genom grov oaktsamhet. E bestred käromålet och anförde som grund för sitt bestridande att hans kontokort jämte identitetshandlingar stals från en låda i hans rum på ett behandlingshem samt att han inte förfarit grovt oaktsamt genom att under en kort lämna kortet utan uppsikt. Tingsrätten biföll genom dom (mål nr T 9-228- 95) käromålet och anförde i sina domskäl bl.a. följande. E har stått under uppsikt på behandlingshemmet de obehöriga transaktionerna skett. Att E skulle ha hunnit med att göra alla inköpen utan att detta skulle uppmärksammas av personalen på behandlings- hemmet förefaller inte sannolikt. E har därmed gjort åtminstone sannolikt att hans kontokort har använts av någon därtill obehörig person (jfr rättsfallet NJA 1992 s. 267). Då bolaget inte förmått visa att underskrifterna på inköpsnotorna är E:s övergår tingsrätten till att bedöma huruvida kortet har förlorats genom dennes grova oaktsamhet. Av vittnesförhör har framkommit att det relativt ofta inträffade att patienterna bestals på tillhörigheter som förvarades i rummen, vilka av behandlingsskäl inte gick att låsa. Patienterna upplystes om detta sam- tidigt som de rutinmässigt uppmanades att låsa in sina värdesaker i ett tillgängligt kassaskåp. Även E har upplysts om detta. Att han trots detta lämnat plånboken med kontokortet utan tillsyn i sitt olåsta rum finner tingsrätten så försvårande att grov oaktsamhet måste anses föreligga. E överklagade tingsrättens dom till med yrkande att käromålet skulle ogillas. Banken bestred ändring. Praxis från domstol och Hovrätten ändrade tingsrättens dom och ogillade käromålet. Hovrätten uttalade i sina domskäl i huvudsak följande. Hovrätten gör samma bedömning som tingsrätten när det gäller frågan om E:s kontokort använts av någon obehörig. När det gäller bolagets andrahandsgrund, nämligen om E förlorat kontokortet genom grov oaktsamhet, ger utredningen i hovrätten inte vid handen att de intagna på behandlingshemmet rutinmässigt informerades om stöldrisken eller vikten av att förvara sina värdesaker i kassaskåpet. Det har inte heller framkommit att E fått en sådan uppmaning. Frågan är då om den omständigheten att det varit fråga om ett behandlingshem för narkotika- missbrukare gör att det varit grovt oaktsamt av E att förvara plånboken på sätt han gjort. Enligt vad E obestritt uppgett brukade han aldrig lämna sin plånbok på rummet annat än vid toalettbesök på den intilliggande toaletten. Även om detta får anses oaktsamt kan oaktsamheten dock inte bedömas som grov. Käromålet skall därför ogillas. Domen vann laga kraft. , dom , mål nr T 72/92 Kortföretaget (E) yrkade vid att G skulle förpliktas att till E utge jämte ränta. E anförde som grund för sin talan att G enligt avtalsvillkoren är skyldig att betala för belopp som påförts hans konto genom korttransaktioner samt att G förlorat kortet genom grov oaktsamhet och inte underrättat E om att kortet förlorats. G medgav att utge ett mindre belopp men bestred i övrigt käromålet. G anförde som grund för sitt bestridande att han inte orsakat förlusten genom grov oaktsamhet och att han även i övrigt iakttagit kortbestämmelserna genom att efter förlusten anmäla denna till E. Tingsrätten biföll genom dom (mål nr T 2-253-91) käromålet, utom vad beträffar ett mindre belopp som omfattades av ett delslutbevis i ett mål om betalningsföreläggande. Tingsrätten anförde i sina domskäl i huvudsak följande. Kortet har med all sannolikhet förkommit under G:s tågresa 1989 från till . G har själv uppgivit att han delat sovkupé med ett flertal främmande resenärer och att han förvarat kortet i en plånbok i sin jackficka, vilken han hängt ifrån sig vid huvudändan av britsen . En kontohavare som vill gardera sig mot ett påstående om att ha förfarit grovt oaktsamt bör därför vidtaga vissa säkerhetsåtgärder, exempelvis förvara kortet i en påse om halsen eller Praxis från domstol och Tingsrätten finner därför att den omständigheten att G under nattlig tågresa lämnat kortet utan uppsikt utgör en sådan försvårande omständighet som gör att han skall anses ha varit grovt oaktsam. G överklagade till med yrkande att E:s talan skulle ogillas. E bestred ändring. Hovrätten fastställde tingsrättens domslut. Enligt hovrätten föranledde vad som förekommit i hovrätten inte en annan bedöm- ning än den tingsrätten gjort. Domen vann laga kraft. () har avgjort ett stort antal ärenden som rör en kontohavares betalningsansvar vid obehörig användning av kontokort. Nedan följer en sammanställning av ett antal ärenden som tar upp vissa hos nämnden återkommande frågeställningar. Sammanställningen omfattar 1999 och pleniavgöranden samt vissa andra ärenden. avgjorde sex ärenden i plenum. Nämnden bestod vid dessa avgöranden av nämndens ordförande, vice ordförande, sexton avdelningsordförande samt sex övriga ledamöter. Samtliga ärenden gällde i första hand frågan om huruvida konto- havaren hade förlorat kontokortet genom grov oaktsamhet, men vissa andra frågeställningar kom också att diskuteras. Tillgrepp av kontokort ur bil (ärende nr 1999-2533) Bakgrund, yrkande och inställning N skulle hämta sin son på dagis. Hon parkerade bilen på en parkeringsplats utanför daghemmet. Hon var inne på daghemmet i . När hon kom tillbaka till bilen hade någon brutit sig in i den och stulit hennes handväska, med bl.a. ett bankomatkort. Det visade sig senare att uttag hade gjorts Praxis från domstol och med hjälp av hennes kort till ett belopp om sammanlagt . N yrkade att banken skulle ersätta henne för det uttagna beloppet. Banken bestred yrkandet. Banken hävdade att N förlorat kortet genom grov oaktsamhet då hon uppenbarligen inte hade haft bilen med handväska och kort under tillförlitlig uppsikt. ARN:s majoritet (nämndens ordförande, vice ordförande, tio avdelningsordförande samt tre övriga ledamöter) lämnade N:s yrkande utan bifall med hänvisning till att hon förlorat kortet genom grov oaktsamhet. anförde som skäl till beslutet följande. Ärendet gäller vilket ansvar en kontohavare har för uttag som gjorts obehörigen från kontohavarens konto i banken med hjälp av ett kontokort som kontohavaren förlorat. Bestämmelser av betydelse för bedömningen av den frågan finns i 34 § konsumentkreditlagen (1992:830). Dessa bestämmelser innebär, såvitt är fråga i detta ärende, att ett avtalsvillkor som innebär att en kontohavare skall vara betalnings- skyldig för ett belopp som har påförts kontot genom att ett kontokort har använts av någon obehörig person får göras gällande endast om kontohavaren genom grov oaktsamhet har förlorat kortet. Ett avtalsvillkor av nu berört slag finns i det kontoavtal som N tecknat med banken. Bestämmelserna i 34 § konsumentkreditlagen gäller formellt bara i konsumentkreditfall men anses analogt tillämpliga också på kontokort som inte är knutna till en kredit (se prop. 1991/92:83 s. 93 och 144). Det saknar därför betydelse huruvida N:s kontokort är kopplat till en kredit eller ej. N skall således anses ansvarig för de obehöriga uttag som skett med hennes kontokort endast om hon förlorat kortet genom grov oaktsamhet. I förarbetena till 34 § konsumentkreditlagen anges bl.a. att det bör krävas mera försvårande omständigheter för att grov oaktsamhet skall anses föreligga, eftersom kontokort i regel är avsedda att lättillgängligt kunna medföras i olika sammanhang. Som exempel på sådana omständigheter som kan vara mera försvårande anges i förarbetena att kontokortet har lämnats kvar i ficka, väska, fordon e.d. som inte stått under uppsikt (se prop. 1976/77:123 s. 191). I det nu aktuella fallet lämnade N kvar kontokortet i handväskan i sin bil som hon parkerat på parkeringsplatsen vid ett daghem där hon skulle hämta sin son. När hon återkom till bilen upptäckte hon att någon hade brutit sig in i bilen och stulit hennes handväska med kontokortet. Enligt nämndens mening måste det anses vara oaktsamt att lämna kvar kontokortet i bilen på det sätt som N gjort. Frågan är emellertid om Praxis från domstol och denna oaktsamhet är att anse som grov. Vid den bedömningen finner nämnden skäl att utgå från att det normalt får anses grovt oaktsamt att lämna kvar kontokortet i en bil som inte stått under uppsikt (jfr vad som anförts om uttalanden i förarbetena). Ett skäl till det är att det är känt att det är lätt att bryta sig in i bilar. Det är också känt att inbrottsfrekvensen i bilar är hög. Det kan emellertid inte uteslutas att det i ett enskilt fall kan föreligga sådana omständigheter att det finns anledning att frångå den normala bedömningen av vad som får anses vara grovt oaktsamt. Vad som återstår att undersöka är därför om det i N:s fall kan föreligga sådana omständigheter. N lämnade sin bil utan uppsikt på en plats där en inte försumbar stöldrisk förelåg. Utöver att låsa bilen vidtog hon inga särskilda åtgärder för att motverka denna stöldrisk. Hennes beteende att lämna kvar väskan med kontokortet i bilen kan inte heller anses utgöra ett normalt aktsamt beteende. Det fanns utan tvekan möjlighet för henne att motverka stöldrisken genom att medföra kontokortet när hon lämnade bilen. Mot den bakgrunden finner nämnden att det inte finns anledning att frångå den ovannämnda normalbedömningen i fall av detta slag. Nämnden finner således att N får anses ha förlorat kontokortet genom grov oaktsamhet. Hennes yrkande kan därför inte bifallas. Två reservationer antecknades enligt följande. Skiljaktig mening - 1 Fyra avdelningsordförande och tre övriga ledamöter ansåg att N:s yrkande bort bifallas och att sista stycket i nämndens bedömning bort utformas på följande sätt. Stölden av kontokortet inträffade när N hade stannat till med sin bil vid daghemmet och gått in för att hämta sin son där. Det kan inte anses onormalt att man därvid lämnar kvar sina tillhörigheter i bilen. Vidare bör beaktas att hon lämnade sin bil endast . Till bilden hör också att hon vid tillfället var försenad och stressad, ett tillstånd i vilket man ofta gör sig skyldig till förbiseenden. Hon låste bilen när hon lämnade den. Det förelåg, såvitt framgår av utredningen i ärendet, inte heller några särskilda omständigheter som gjorde att hon vid tillfället bort iaktta större försiktighet än normalt. Mot nu angiven bakgrund finner nämnden att den oaktsamhet som N visat i samband med förlusten av kontokortet inte kan anses grov. Hennes yrkande skall därför bifallas. Praxis från domstol och Skiljaktig mening - 2 Två avdelningsordförande var skiljaktiga och ansåg att N:s yrkande bort bifallas med följande motivering. Också enligt vår mening kan det anses oaktsamt att lämna kvar kontokortet i bilen på det sätt som N har gjort. Frågan är emellertid om denna oaktsamhet är att anse som grov. Detta måste bedömas med utgångspunkt i dels hur allvarlig en oaktsamhet i allmänhet skall vara för att kunna betecknas så, dels om de faktiska omständigheterna i ärendet motsvarar vad som sålunda krävs för att en oaktsamhet skall kunna betecknas som grov. Frågan hur allvarlig en oaktsamhet skall vara för att kunna betecknas som grov måste enligt vår mening bedömas inte bara i ljuset av vad som sägs i förarbetena till den nu aktuella bestämmelsen, 34 §, i konsumentkreditlagen (1992:830, KKrL). Hänsyn måste också tas till den generella synen i svensk rätt på detta begrepp. Av intresse är vidare vilken innebörd begreppet bör ges enligt förarbetsuttalanden till andra bestämmelser i där uttrycket används. Begreppet grov oaktsamhet i svensk rätt Det råder i svensk rätt en stor restriktivitet när det gäller att beteckna ett vårdslöst (oaktsamt) förfarande som grovt vårdslöst (se bl.a. prop. 1982/83:159 s. 95; jfr Håstad, Den nya köprätten, 4 uppl. 1998 s. 126). Det gäller inte bara i konsumentförhållanden utan också i kommersiella förhållanden (se t.ex. NJA 1979 s. 483 spec. s. 512, ). I rättsfallet NJA 1992 s. 130, se s. 137, gör HD en belysande genomgång av bedömningen på olika områden – skadestånds- och försäkringsrätten, transporträtten samt köp- och tjänsteområdet. Det rättsfallet avsåg begreppets innebörd inom entreprenadrätten och då i första hand om grov vårdslöshet förutsätter byggfusk. HD kom fram till en något mindre restriktiv tillämpning med hänvisning till att det var fråga om ett kommersiellt avtalsförhållande. Även om begreppet grov oaktsamhet inte kan ges en enhetlig innebörd på alla områden där det används (jfr senast nämnda HD-avgörande) finns ändå vissa gemensamma drag. Det sägs ibland att det skall vara fråga om en särskilt markant avvikelse från normal aktsamhet (se , Om jämkning av skadestånd, 1982, s. 77). Grov vårdslöshet inom försäkrings- och skadeståndsrättens område har beskrivits så, att den vanligen består i ovanlig hänsynslöshet genom tagande av risker för andra och för försäkringstagaren själv. Stundom är det fråga om handlande som ligger på gränsen till uppsåt (– med som ordförande – betänkande SOU 1977:84 s. 235). Det talas också om oaktsamhet eller hänsynslöshet av mycket allvarligt slag (SOU 1986:56 s. 587); se även SOU 1989:88 s. 181, , Försäkringsrätt, 5 uppl. 1999 s. 68 f. och 107 samt , Nedsättning av försäkrings- ersättning, 1998, bl.a. s. 486 ff.). Praxis från domstol och Begreppet grov vårdslöshet förekommer också inom värdepappers- rätten. Sålunda innehåller växellagen (1932:130: VL) och checklagen (1932:131, CL) bl. a. bestämmelser som innebär att en förvärvare av en växel eller check kan göra ett exstinktivt godtrosförvärv under förutsättning att han eller hon inte var i ond tro eller förfor med grov vårdslöshet (16 § andra stycket VL och 21 § andra stycket CL). VL innehåller också en bestämmelse om när betalning kan ske med befriande verkan, trots att växelinnehavaren inte är rätt innehavare av växeln. Det kan ske om den som infriar växeln inte handlar svikligt eller med grov vårdslöshet (40 § tredje stycket VL). Godtroskraven ställs i de angivna fallen lågt (se , Obehöriga förfaranden med värdepapper, andra uppl., 1981 s. 235 ff.). En annan författare uttalar att det är en grundtanke att man ställer relativt små krav på vaksamhet hos en bank eller annan som förvärvar en innehavarcheck eller en ordercheck (, Checkrätt för bankmän, 1970, s. 24). Det kan noteras att grov vårdslöshet från en säljares sida på konsu- mentköpets område betecknas som synonymt med illojalt handlande (24 § konsumentköplagen [1992:932, KKL] och prop. 1989/90:89 s. 116). Begreppet grov oaktsamhet i KKrL Begreppet grov vårdslöshet förekommer på tre ställen i KKrL. Enligt 16 § andra stycket får en köpare som av grov oaktsamhet låter bli att skaffa sig kunskap om att säljaren saknar rätt att ta emot betalningen inte tillgodoräkna sig betalning som görs till säljaren. I förarbetena anges som fall då den regeln kan bli tillämplig exempelvis att köparen av nonchalans eller uppenbart ointresse ignorerar meddelanden om vem som är rätt betalningsmottagare (prop. 1991/92:83 s. 126). Vidare föreskrivs i 21 § andra stycket att kreditgivaren har rätt att få betalt om ställd säkerhet avsevärt försämras och konsumenten har orsakat detta uppsåtligen eller av grov vårdslöshet. I motiven sägs att med det senare uttrycket bör förstås detsamma som i allmänhet avses med detta uttryck. Det skall sålunda vara fråga om ett handlande eller en underlåtenhet som innebär eller gränsar till total likgiltighet för vad som händer med säkerheten i fråga. Om konsumenten har visat nonchalans för det värde som säkerheten representerar för kreditgivaren, sägs det vidare, är detta en omständighet som talar för att hans vårdslöshet skall anses som grov. Däremot kan slarv, glömska och allmänt dåligt handlag inte konstituera grov vårdslöshet (senast a. prop. s. 132 f.). Begreppet grov vårdslöshet i 34 § KKrL exemplifieras i förarbetena med att kortet lämnats kvar i ficka, väska, fordon e.d. som inte stått under uppsikt (se prop. 1991/92:83 s. 144 med hänvisningar till prop. 1976/77:123 s. 190 f.). Förarbetsuttalandena till de tre bestämmelserna är, sedda samman- tagna, enligt vår mening delvis motsägelsefulla, något som kan ha sin orsak i att de har gjorts i samband med två olika lagstiftningsärenden. De exempel som ges proposition synes nämligen närmast vara att hänföra till sådant slarv som enligt kommentaren till 21 § andra stycket inte faller under uttrycket grov vårdslöshet i den bestämmelsen. Praxis från domstol och Även om de bestämmelser i som här är i fråga har olika funktioner, står det likväl klart att uttalandena i förarbetena lästa för sig skapar olika kvalifikationsgrunder för vad som skall anses som grov vårdslöshet. Det kan sättas i fråga om det är en lämplig eller ens avsedd ordning. Som har anförts inledningsvis har N förfarit oaktsamt genom att lämna kvar kontokortet i bilen på det sätt som skett. Kontokortet – och hennes handväska – har dock lämnats kvar i bilen utan uppsikt . Detta är ett ganska allmänmänskligt beteende som ligger långt ifrån ett risktagande av sådant och så allvarligt slag som i svensk rätt kan innebära grov oaktsamhet. Det kan inte heller med rätta göras gällande att man här kan tala om en mycket allvarlig oaktsamhet, likgiltighet, uppenbart ointresse, illojalitet eller liknande för- hållanden. Vid en rimlig tolkning av 34 § KKrL, och därmed också det aktuella avtalsvillkoret, i ljuset av den snäva innebörd som begreppet grov oaktsamhet har i svensk rätt, liksom av de samlade förarbetsuttalandena till de olika bestämmelserna i som tar sikte på grovt oaktsamma beteenden, måste en oaktsamhet vara av mera kvalificerat slag än vad som är fallet här för att kunna betecknas som grov. Det kan tilläggas att det från konsumentskyddssynpunkt knappast heller ter sig rimligt att begreppet grov vårdslöshet ges ett vidare tillämpningsområde när det får betydelse för bedömningen av en konsuments handlande än när det åberopas mot en näringsidkare (se t.ex. 24 § KKL). Detsamma gäller begreppets innebörd i förhållande till den som tillämpas i kommersiella rättsförhållanden. Det är inte heller rimligt att begreppet ges en vidare innebörd på en viss del av konsumenträttens område än det annars har.