sou · GTB3120 · 2006-01-01 00:00:00 — Där finns endast bestämmelser i 18 kap. handelsbalken lag som kunde vara tillämpliga på vissa frågor. tillsattes där en kommitté som fick i uppdrag att utarbeta ny lagstiftning på området som skulle vara så lik som möjligt den som fanns i , och men någon kommissionslag har inte införts. Från agenternas och handelsresandenas organisationer framför- des önskemål om en översyn av lag, framför allt avseende provision och uppsägningstid samt gränsdrag- ningen mellan anställda och icke anställda handelsresande. Fram- ställningarna ledde inte till något resultat , då reger- ingen tillkallade en kommitté, Kommissionslagstiftningssak- kunniga, som lämnade förslag i betänkandet Ändringar i kommis- sionslagen (SOU 1970:69). Översynen var främst inriktad på frå- gor om förutsättningarna för uppdragsavtalets upphörande och de 1 NJA II 1914 s. 161. Gällande rätt och självreglering rättsliga verkningarna av det. Förslagen i betänkandet ledde till lag- stiftning som trädde i kraft (SFS 1974:219). Bland annat ändrades lagens bestämmelser om rätten till provision och annan ersättning, om uppdragets upphörande och om parternas rättigheter vid avtalets upphörande. , som påbörjade sitt arbete , lämnade delbetänkandet Handelsagentur och kommission (SOU 1984:85) samt slutbetänkandet Kommission och dylikt (SOU 1988:63). I delbetänkandet avhandlades främst de obligationsrättsliga frå- gorna i förhållandet mellan en uppdragsgivare och en uppdragsta- gare. Kommittén föreslog att lagen inte skulle omfatta civil kommis- sion utan endast sådan som utförs av en näringsidkare, handels- kommission. Enligt förslaget skulle inte heller anställda handelsre- sandes förhållanden regleras i lagen. De självständiga handelsresan- dena skulle ingå i begreppet agenter. Däremot ansågs i motiven till förslaget att bestämmelserna kunde tillämpas analogt vid såväl civil kommission som för anställda handelsresande. I slutbetänkandet behandlade kommittén förhållandet till tredje man (53–64 §§), bl.a. när en rörelse bedrivs genom ett s.k. kommis- sionärsbolag. båda betänkanden har remissbe- handlats. Den stora ändringen i kommissionslagen som har skett efter remissbehandlingen är att det skapats en särskild lag om han- delsagentur.2 Bakgrunden till lagen (1991:351) om handelsagentur var att hade antagit ett direktiv om sam- ordning av medlemsstaternas lagstiftning rörande handelsagenter (86/653/EEG). Övriga förslag i betänkandena har beretts vidare inom . Någon ny kommissionslag har inte antagits. Reglerna om handelsresande i den ursprungliga kommis- sionslagen har dock slopats, eftersom handelsresande har antagits vara anställda och därmed skyddade av lagen (1982:80) om anställ- ningsskydd. Till följd av andra lagstiftningsärenden har kommissionslagen ändrats i begränsade avseenden. Genom införandet av en ny kon- 2 Lagen om handelsagentur trädde i kraft . Gällande rätt och självreglering sumentköplag (1990:932) fick en konsument möjlighet att under vissa förutsättningar rikta krav för fel i en inköpt vara även mot näringsidkare i ett tidigare säljled (46 §). En bestämmelse infördes i kommissionslagen, varigenom en konsument, som hade köpt en vara från någon som sålt varan i kommission för en när- ingsidkares räkning, fick samma möjlighet att rikta krav mot huvud- mannen som mot kommissionären (56 a §). Vissa ändringar har också gjorts i kommissionslagen till följd av lagen (1998:1479) om kontoföring av finansiella instrument (se t.ex. 31 §). Med kommissionär förstås i kommissionslagen den, som åtagit sig ett uppdrag att för annans räkning men i eget namn sälja eller köpa varor, värdepapper eller annan lös egendom. Den, för vars räkning försäljningen eller inköpet skall ske, kallas kommittent (4 §). I bestämmelsen ställs alltså följande fem kriterier upp för kommis- sion. 1.Det skall föreligga ett uppdrag. 2.Uppdraget skall utföras för annans räkning. 3.Uppdraget skall utföras i eget namn. 4.Uppdraget skall gälla försäljning eller köp. 5.Objektet skall vara varor, värdepapper eller annan lös egendom. Innebörden av att det skall föreligga ett uppdrag är att det inte är kommission om en person handlar för annans räkning på eget bevåg. Normalt torde i sådant fall rättsfiguren negotiorum gestio föreligga. Om någon som normalt sysslar med kommission yrkes- mässigt i ett enskilt fall genomför en transaktion för en tidigare kunds räkning men utan att det aktuella avtalet kan anses föranlett av något uppdrag från kunden, torde inte kommissionslagen vara tillämplig. Vilka förpliktelser som uppkommer mellan kommis- sionären och huvudmannen får då i stället prövas efter vad som gäller i allmänhet vid handlande utan uppdrag. De flesta av bestämmelserna i den gällande kommissionslagen är tillämpliga på såväl varaktiga som enstaka kommissionsuppdrag. Vissa bestämmelser gäller bara för varaktiga uppdrag. Gällande rätt och självreglering bestämmelser handlar om kommissionärens rätt till efterprovision m.m. efter uppdragets slut (27 § andra till femte stycket), om upp- sägningstid (50 §) och om kommissionärens rätt till ersättning för investeringar när uppdraget upphör (52 §). Vad som utmärker ett varaktigt uppdrag sägs inte i lagtexten. Av motiven framgår att ett uppdrag som endast avser ett visst inköp eller en viss försäljning inte räknas som varaktigt.3 Varaktighet är en förutsättning för att det skall vara fråga om handelsagentur (1 § lagen om handelsagentur). Av motiven till den lagen framgår följande om den närmare innebörden av detta uttryck.4 Kravet att uppdraget skall vara varaktigt innebär inte att avtalet måste ha ingåtts eller för en mycket . Även ett agenturavtal som ingåtts för exempelvis en säsong eller en kampanj är att anse som varaktigt i lagens mening. Bedömningen huruvida uppdraget är varaktigt eller inte får i första hand ske utifrån vad parterna avtalat. Det förhållandet att en rad enstaka uppdrag från samma huvudman följer på varandra innebär inte i sig att det finns ett varaktigt avtalsförhållande mellan par- terna. På områden där det är vanligt med varaktiga uppdrag kan dock upprepade enstaka uppdrag tyda på att parterna har för avsikt att etablera ett varaktigt avtalsförhållande. I det praktiska rättslivet har begreppet för annans räkning inne- burit de största svårigheterna. Frågan har betydelse bl.a. för om huvudmannen skall ha separationsrätt eller inte (se 53 och 57 §§). Frågan om handel för annans räkning avser dels om det har träffats ett avtal om kommission, dels om en viss enskild transaktion där- efter gjorts för huvudmannens räkning. Här skall endast den första frågan behandlas. I motiven till kommissionslagen diskuteras gränsen mellan kommissionsavtal och försäljning i s.k. fast räkning i samband med 53 §. Det sägs att det kan ligga i åtminstone det ena partens intresse att framställa ett avtal som kommission, när det i själva verket är fråga om en försäljning. Skälet är framför allt att svensk rätt inte godtar äganderättsförbehåll när köparen får förfoga över varan före 1974:29 s. 70. 1990/91:63 s. 51 f. Gällande rätt och självreglering Man anmärker emellertid att det mycket väl kan vara fråga om kommission även om syftet med avtalskonstruktionen har varit att leverantören skall få säkerhet i varan. Det krävs dock att mottagaren verkligen skall handla för leverantörens, kommitten- tens, räkning och inte för egen räkning.5 I ett äldre rättsfall, NJA 1908 s. 449 hade ett parti hudar levererats till en näringsidkare som sedermera gick i konkurs. Leverantören yrkade att från konkurs- boet få ut hudarna och påstod att dessa hade lämnats i kommission. I avtalet angavs att varorna överlämnades i kommission, ett pris för varorna och att mottagaren inte skulle bli ägare till varorna förrän köpeskillingen hade betalats. Mottagaren fick emellertid fritt bereda varan och tillgodogöra sig arbetsprodukten. Samtliga instanser fann att det var fråga om ett köp och inte om kommission. I äldre juridisk litteratur har vissa utåt synliga omständigheter framhållits som avgörande för frågan om mellanmannen skall handla för annans räkning. har diskuterat förutsättning- arna för att ett kommissionsavtal skall anses föreligga.6 Enligt honom måste krävas att varorna hålls åtskilda (eftersom det annars inte är möjligt att bestämma vad som skall anses som kommitten- tens egendom). Det skall också krävas att kommissionären för särskilda räkenskaper. nämner ytterligare omständigheter som bör tillmätas särskild betydelse. En omständighet är att kommissionären inte är skyldig att betala andra varor än han kunnat avsätta till tredje man och att han därför i regel bör ha returrätt. Andra omständigheter, som menar att man bör fästa särskild vikt vid, är att kommittenten regelbundet har kon- trollerat att hans varulager hållits åtskilt från kommissionärens egendom och att kommissionären regelbundet har redovisat de försäljningar som han gjort. ansåg däremot i sin beskrivning av gällande rätt att avgörande är vad parterna avtalat.7 Huruvida mel- lanmannen hållit godset avskilt och fört särskilda räkenskaper, eller huruvida huvudmannen utövat kontroll eller inte, kunde enligt kommittén enbart ha betydelse som bevisfakta om avtalets inne- börd. Om en kommissionär sammanblandar kommittentens varor 5NJA II 1914 s. 273. 6Schmidt, F., Om ägareförbehåll och avbetalningsköp, 1938 s. 208 f. 7Kommission och dylikt (SOU 1988 s. 63) s. 51 f. Se även Håstad, T., Sakrätt avseende lös egendom, 5 upp., , 1994 s. 144 f.f. Gällande rätt och självreglering med sina egna är det i princip ett avtalsbrott men ändrar inte avta- let. påpekade låter sig uppfattning knappast förenas med lagen (1944:181) om redovis- ningsmedel där problemet är detsamma. Vid bedömningen av om redovisningsskyldighet föreligger enligt den lagen är avtalet det centrala, medan det inte har någon omedelbar betydelse för frågan om redovisningsskyldighet finns om medel hållits avskilda, om sysslomannen fört särskilda räkenskaper eller om huvudmannen utövat kontroll. Omständigheter som inträffat efter det att avtalet om ett kommissionsuppdrag har träffats är alltså inte rättsfakta utan bara bevisfakta för själva uppdraget. I uttrycket för annans räkning måste enligt kommittén ligga att huvudmannen skall ha ett verkligt intresse av försäljningen till, respektive köpet från, tredje man. Denna fråga får avgöras efter en sammanvägning av alla relevanta omständigheter vid avtalets ingå- ende. Vid är de väsentligaste faktorerna dels om kommissionären har rätt att returnera gods som inte kunnat säljas samt risken för att huvudmannen verkligen får godset i retur, dels huvudmannens intresse av vilka villkor – främst vilket pris – mellanmannen lyckas uppnå vid försäljningen till tredje man. Vid inköpskommission är de väsentligaste faktorerna vid sammanväg- ningen dels om huvudmannen har rätt att avvisa ett köp som mel- lanmannen gjort samt risken för att detta sker, dels mellanmannens rätt att själv överta gods som köpts in till huvudmannen samt ris- ken för att detta sker, dels huvudmannens intresse av vilka villkor, främst vilket pris, som mellanmannen lyckas uppnå vid inköpet från tredje man. Av rättspraxis framgår att, om kommissionären måste överta varor som han inte kan avsätta till tredje man, det inte är fråga om kommission utan om överlåtelse i fast räkning (se rättsfallen NJA 1909 s. 413, 1913 s. 137, 1935 s. 230, 1937 s. 591, 1940 s. 164 och 312, 1945 s. 406 och 2000 s. 685)8. 8 Jfr Håstad, Sakrätt avseende lös egendom, 6 uppl. 1996, s. 147 f. Gällande rätt och självreglering Utmärkande för begreppet kommission i juridisk mening är vidare att kommissionären skall handla i eget namn.9 I kommissionslagens förarbeten anges att uppdragstagaren handlar i eget namn när han vid förhandlingarna med tredje man antingen helt förtiger att han handlar för annans räkning eller visserligen låter tredje man få veta att han handlar för annans räkning men ändå ställer sig själv i för- grunden på så sätt att det är klart mellan honom och tredje man att denne enbart skall ha med uppdragstagaren att göra.10 Rättsförhållandet mellan huvudmannen, mellanmannen och tredje man blir ett helt annat vid kommission än när mellanmannen handlar i huvudmannens namn. Vid avtal i eget namn blir mellan- mannen avtalspart och ansvarig för fullgörelsen, vid avtal i huvud- mannens namn blir denne förpliktad (se 10 § avtalsla- gen). En mellanman som krävs på fullgörelse kan vilja freda sig och påstå att han handlade i huvudmannens namn. Den som avtalar presumeras emellertid handla i eget namn.11 Om han vill hävda att handlingen har gjorts i någon annans namn anses han vara tvungen att visa att motparten haft detta klart för sig senast för rättshandlingen. kan huvudmannen göra gällande att ett avtal med tredje man ingåtts i mellanmannens namn, för att endast denne skall ansvara mot tredje man (se 56 § och rättsfallet RH 1996:142). Kommissionslagen är tillämplig på uppdrag som avser köp och för- säljning. Som exempel på när lagen av den anledningen inte blir till- lämplig nämndes i förarbetena till kommissionslagen att en spedi- tör transporterar gods åt någon annan genom att ingå fraktavtal för annans räkning men i eget namn.12 Som ytterligare exempel nämn- 9Gadde, E., m.fl. Lagen om kommission, handelsagentur och handelsresande, , 1952 s. 18 f. 10NJA II 1914 s. 168 f. 11Grönfors, K., Ställningsfullmakt och bulvanskap, 1961, s. 164 f. 12NJA II 1914 s. 162. Gällande rätt och självreglering des att en person ingår ett försäkringsavtal för annans räkning men i eget namn.13 Varor, värdepapper eller annan lös egendom Lagen omfattar endast uppdrag som gäller lös egendom. Det finns ingen definition av begreppet värdepapper, vare sig i kommissions- lagen eller i någon annan lagstiftning. Uttrycket har likväl använts i olika sammanhang som en synonym för finansiella instrument. Anledningen till att värdepapper nämns uttryckligen i kommis- sionslagen, trots de omfattas av lös egendom, är att värdepappers- handel i mycket stor utsträckning förmedlas i kommission. All lös egendom kan alltså bli föremål för kommissionshandel enligt lagens bestämmelser och det finns inga särregler för kommission avseende viss sorts lös egendom. Begreppet lös egendom bestäms negativt på det sättet att det omfattar alla förmögenhetsrättigheter som inte är att hänföra till fast egendom. Lös egendom är således tillgångar av högst skiftande art: lösa saker (lösöre), byggnader på annans mark, arrende och hyresrätter, andra nyttjanderätter, panträtter, löpande skuldebrev, aktier och andra andelsrätter, enkla fordringar, immaterialrätter m.m.14 konstaterade i delbetänkandet15 att den yrkesmässiga förmedlingen av värdepapper reglerades i särskild ordning. På grund av detta behövdes det, enligt kommittén, inte några ytterligare lagbestämmelser. Kommittén ansåg dock att de föreslagna reglerna om kommission gav uttryck för allmänna prin- ciper med stor räckvidd och att man därför kunde få ledning i dessa, t.ex. när man skulle fastställa parternas rättigheter och skyl- digheter eller vad som gällde vid uppdragets upphörande. Kom- mittén föreslog att lagen inte skulle omfatta värdepapper men att bestämmelserna ändå skulle gälla vid yrkesmässig förmedling av värdepapper genom en hänvisning. I slutbetänkandet ifrågasatte kommittén (i ny sammansättning) det tidigare ställningstagandet och ansåg att en ny kommissionslag 13I betänkandet Kommission och dylikt (SOU 1988:63) behandlas ytterligare exempel som faller utanför kommissionslagens direkta tillämpningsområde, se särskilt s. 197 f. om uthyr- och tjänstekommission. 14Håstad, T., Sakrätt avseende lös egendom, 6 uppl., 1996, s. 29 f. och 40 f. Gällande rätt och självreglering borde omfatta all lös egendom.16 vid och några andra remissinstanser ansåg att det inte finns någon anledning att begränsa en ny kommissionslags tillämpningsområde till köp av varor. Enligt fakultetsnämnden framstod det vid en nydaning av den kommersiella mellanmansrät- ten som omotiverat att inskränka lagregleringen till en så smal sektor som varuhandeln, när mellanmän i liknande ställning används i stor utsträckning, exempelvis inom värdepappershandel. Mellanmän som ligger nära kommissionären är fullmäktig, handels- agent och mäklare. Gemensamt för kommissionären och fullmäktigen är att de handlar för annans räkning. Kommissionären sluter alltid avtal i eget namn, medan fullmäktigen inte sällan handlar som företrädare för den verklige parten. I sådana frågor som normalt uppkommer mellan en köpare och en säljare skall motparten inte vända sig mot fullmäktigen utan mot uppdragsgivaren. En handelsagent tar antingen upp anbud för huvudmannen eller sluter avtal i huvudmannens namn. Verksamheten som handels- agent kan endast bedrivas som näringsverksamhet och uppdraget måste vara varaktigt. Begreppet mäklare är inte författningsreglerat. Mäklare brukar användas som beteckning på en person som förmedlar en kontakt mellan en köpare och en säljare.17 I den meningen kan mäklarens funktion anses vara att erbjuda en marknadsplats. Fastighetsmäklares verksamhet regleras i fastighetsmäklarlagen (1995:400). Till skillnad från vad som gäller för en kommissionär är en fastighetsmäklare skyldig att ta tillvara både säljarens och köpa- rens intresse, även om han enbart fått uppdrag från en av dem. Mäklaren får inte köpa en fastighet som han har i uppdrag att för- medla (självinträde) och inte heller förmedla en sådan fastighet till någon närstående. Om en närstående till mäklaren köper en fastig- het som mäklaren har haft i uppdrag att förmedla, skall mäklaren anmäla detta till . Mäklaren får inte heller bedriva handel med fastigheter. Vidare får mäklaren i princip inte företräda köpare eller säljare som ombud. 16SOU 1988: 63 s. 207 Gällande rätt och självreglering Kommissionslagen innehåller dels frågor rörande förhållandet mellan kommittenten och kommissionären, dels frågor rörande endera av dem och den tredje man med vilken kommissionären ingått avtal i kommittentens namn. Vissa av reglerna gäller skydd mot mot- partens borgenärer eller godtrosförvärv och är således sakrättsliga. Lagen är uppdelad i sex avsnitt: Inledande bestämmelser (1–6 §§) innehåller vissa definitioner och allmänna utgångspunkter för till- lämpningen av lagen; Om kommissionärens skyldigheter (7–26 §§) innehåller regler om kommissionärens obligationsrättsliga åtagande gentemot kommittenten; Om kommissionärens rättigheter (27– 39 §§) innehåller regler till förmån för kommissionären i det obli- gationsrättsliga förhållandet till kommittenten; Om självinträde av kommissionären (40–45 §§) reglerar förutsättningar för kommis- sionärens inträde som motpart i det köp eller den försäljning som kommissionsuppdraget avser. Där regleras också hur detta får genom- föras och vad parterna har att iaktta i form av prisbestämning och tidsfrist för invändningar mot förfarandet; Om upphörande av kommissionärens uppdrag (46–52 §§) reglerar bl.a. uppsägnings- tider, rätt till viss ersättning och andra frågor vid förtida avveckling av uppdraget; Om rättsförhållandet till tredje man (53–64 §§) reg- lerar kommissionärens och kommittentens rättigheter och skyldig- heter mot tredje man, bl.a. sakrättsliga frågor. I den följande redovisningen följs lagens rubriksättning i stort sett. Viss ytterligare indelning har dock skett för att framhäva vissa bestämmelserna inbördes samhörighet. Det ingår inte i utrednings- uppdraget att överväga de frågor som gäller rättsförhållandet till tredje man. Dessa frågor skall, enligt direktiven, beröras bara i den utsträckning det kan visa sig nödvändigt med hänsyn till de bedöm- ningar som görs av förhållandet mellan kommittenten och kom- missionären. Därför redovisas inte bestämmelserna om rättsför- hållandet till tredje man.18 Inledande bestämmelser (1–6 §§) Här behandlas vissa utgångspunkter för de övriga bestämmelserna i lagen. I 1 § ges besked om i vad mån lagen är dispositiv eller tving- ande (se mer om detta strax nedan). I övrigt ingår under denna 18 Se Kommissionslagskommitténs slutbetänkande Kommission och dylikt (SOU 1988:63). Gällande rätt och självreglering rubrik definitionerna av (2 §), och handelskommissionär (4 §). föreligger om kommissionären är och uppdraget faller inom hans rörelse. Vidare föreskrivs att reklamationer och liknande meddelanden mel- lan parterna som sänds med post eller på ett annat ändamålsenligt sätt skickas på mottagarens risk (3 §). Definitionen av kommis- sionär (4 §), och därmed angivande av lagen tillämpningsområde, har kommenterats ovan. Den som yrkesmässigt driver verksamhet som handelskommissionär kan enligt 5 § bli bunden vid ett upp- drag genom s.k. negativ avtalsbindning. En sådan kommissionär som har tillfrågats om han vill ta emot ett kommissionsuppdrag måste, för att undgå att bindas vid uppdraget, utan oskäligt uppe- håll meddela den som har lämnat uppdraget att han inte vill utföra detta, ifall uppdragslämnaren är en person som kommissionären står i affärsförbindelse med. Huruvida det finns en affärsförbin- delse mellan parterna får enligt förarbetena bedömas efter omstän- digheterna i det enskilda fallet. Att parterna en eller annan gång gjort affär med varandra var inte tillräckligt men det krävs samti- digt inte ett varaktigt avtal mellan dem. Man får nog räkna med att bestämmelsen kan vara tillämplig mellan uppdragsgivare och kommissionärer på värdepappersmark- naden exempelvis om uppdragsgivaren vid ett antal tillfällen har anlitat en viss kommissionär. Något krav på att det finns ett för- valtningsavtal eller annat varaktigt förhållande mellan dem torde alltså inte kunna ställas. Enligt förarbetena utesluter den aktuella bestämmelsen inte negativ avtalsbindning även i förhållande till någon som kommis- sionären inte står i affärsförbindelse med. Detta regleras dock inte uttryckligen i lagen utan har ansetts böra överlåtas åt domstolarna att ta ställning till. Parterna är i princip fria att träffa avtal om avvikelse från lagens bestämmelser. Parterna har en långtgående möjlighet att avtala om sina inbördes rättigheter och skyldigheter. Avtalsfrihet torde också gälla i fråga om vem som bär risken för att meddelanden inte kom- mer fram (3 §). I lagens 1 § anges som huvudregel att dess bestämmelser gäller om inte annat följer av avtal eller av handelsbruk eller annan sed- vänja. Parterna har avtalsfrihet utom i de fall där begränsningar framgår av den enskilda bestämmelsen. Begränsningar i avtalsfri- heten förekommer i följande fall. Gällande rätt och självreglering Viktigast i detta sammanhang är att bestämmelserna angående vissa frågor som rör självinträde (41, 42 och 44 §§) är tvingande till förmån för kommittenten (45 §). Om kommittenten är , och uppdraget avser köp eller försäljning inom hans rörelse, begränsas avtalsfriheten för bestämmelsen i 42 § endast när kom- missionären mot bättre vetande felaktigt uppgett för kommittenten att uppdraget har utförts (44 §). Det finns också vissa bestämmelser som är tvingande till förmån för kommissionären. Enligt 27 § kan en kommissionär inte före uppdragets slut med bindande verkan avstå från sin rätt till s.k. efterprovision. Avtal om kortare uppsägningstid för s.k. varaktiga kommissionsavtal än vad som anges i 50 § gäller inte heller mot kommissionären. Kommissionären kan inte innan uppdraget upp- hör med bindande verkan avstå från sin rätt till ersättning enligt 51 § för de fall avtalet rättsstridigt sägs upp . Slutligen med- ger lagen inte heller att kommissionären före uppdragets upphö- rande med bindande verkan avstår från sin rätt att vid varaktiga uppdrag få viss ersättning för onyttiga investeringar enligt 52 §. Kommissionärens skyldigheter och uppdragets utförande (7– 20 §§) 7–9 §§ Kommissionärens allmänna skyldighet att verka för kommittentens intresse inom ramen för uppdraget framgår av 7 §. Kommissionä- ren är skyldig att aktivt verka för att uppdraget utförs till det resultat som är bäst för kommittenten.