sou · GTB3111 · 2006-01-01 00:00:00 — Slutligen kan nämnas att Utlandskontoret vid är svenskt förmedlande och mottagande organ beträffande konventionen om indrivning av underhållsbidrag i utlandet.14 10.2.3.1En centralmyndighet för flera internationella instrument En svensk centralmyndighet måste utses som kan samarbeta med centralmyndigheterna i de andra fördragsslutande staterna enligt bestämmelserna . Bland centralmyndig- heternas uppgifter ingår, precis som när det gäller Haag- konvention, att hjälpa till med att leta efter barn som olovligen har förts till det egna landet eller som olovligen hålls kvar där och att söka få till stånd lösningar på frivillig väg. Centralmyndigheterna skall också stå till tjänst med upplysningar om gällande lagstiftning om vårdnad m.m. i det egna landet. Även det är en uppgift som redan åvilar centralmyndigheten enligt . enligt II-förordningen har också lik- artade uppgifter som enligt , något som är naturligt eftersom II-förordningen har utarbetats med som förebild. Med hänsyn till att centralmyn- digheten ställs inför likartade frågor enligt de olika internationella instrumenten bör utgångspunkten, som det också anges i direk- tiven för denna utredning, vara att en och samma myndighet skall vara centralmyndighet enligt , II- förordningen, och Europaråds- konventionen. 13Se 3 och 4 §§ lagen med anledning av tillträde till om skydd av barn och samarbete vid internationella adoptioner. 14Se kungörelsen (1958:522) angående tillämpning av konventionen av om indrivning av underhållsbidrag i utlandet. Samarbete och tillhandahållande av information enligt Uppgiften att vara centralmyndighet enligt Haagkonven- tion ställer höga krav på att centralmyndigheten har en bred kompetens och sakkunskap. Förutom kunskap om själva konventionen krävs god juridisk kunskap med avseende både på internationell familjerätt och den nationella rätt som omfattas av konventionens tillämpningsområde. arbete kommer i mycket stor utsträckning att innebära internationella kontakter, såväl med olika centralmyndigheter som med andra myndigheter. Ett väl utvecklat internationellt kontaktnät är därför av stor vikt för att centralmyndighetens uppgifter skall kunna utföras på bästa sätt. Det är för detta ändamål också viktigt att det finns goda språkkunskaper i organisationen. Detta gäller givetvis även om skulle reservera sig mot användandet av franska språket i meddelanden som skickas till centralmyndigheten (se vidare avsnitt 11.6.2). Det är också en fördel om central- myndighetens organisation är stabil och dess personalomsättning inte alltför stor. 10.2.3.3 En myndighet utanför Arbetet för centralmyndighetens del torde enligt utredningens bedömning inte komma att bli så omfattande att det kan motivera bildandet av en ny myndighet. Frågan som utredningen har att be- döma är i stället hos vilken befintlig myndighet uppgiften att vara centralmyndighet lämpligast bör ligga. En omständighet som talar för att lägga uppgiften på en myndighet utanför är den allmänna strävan som finns att inte skall ägna sig åt arbete av löpande art, av förvaltningskaraktär. En tänkbar möjlighet skulle kunna vara att uppgiften läggs på Myndigheten för internationella adoptionsfrågor (nedan ), som har centralmyndighetsuppgiften enligt . Om uppgiften att vara centralmyndighet enligt , II-förordningen, Haag- konvention, och Haag- konvention på så sätt skulle utföras av en och samma myndighet, ligger det nära till hands att förlägga även andra internationella familjerättsliga frågor dit. Som exempel kan tänkas uppgiften att vara förmedlande organ i fråga om indrivning av underhållsbidrag i Samarbete och tillhandahållande av information enligt utlandet (en uppgift som sköts av Utlandskontoret vid Försäk- ringskassan ). Genom att på ett sådant sätt samla sakkunskap på den internationella familjerättens område hos en enda myndighet skulle samordningsfördelar kunna uppnås. En sådan ordning skulle dock medföra en väsentlig förändring av MIA:s verksamhet. är nu specialiserad på frågor kring inter- nationella adoptioner med uppgift att skapa en hög kvalitet i den internationella adoptionsverksamheten i . En av huvudupp- gifterna är att auktorisera och ha tillsyn över adoptionsorganisa- tionernas verksamhet. Om centralmyndighetsuppgiften enligt m.fl. konventioner läggs på innebär det att skulle få ett avsevärt bredare ansvarsområde och dess arbete en annan inriktning. Som nämnts ovan har UD uppgiften att vara central- myndighet enligt II-förordningen, Haag- konvention och . UD hanterar också icke- konventionsbundna bortföranden av barn. förfogar genom UD över ett rikt kontaktnät världen över och har utfört uppgiften att vara centralmyndighet enligt i första hand på ett förtjänstfullt sätt. Vidare har genom den egna verksamheten tillgång till erforderlig kompetens för att kunna utföra uppgiften att vara centralmyndigheten enligt på bästa sätt. Det kan tilläggas att en majoritet av EU:s medlemsstater har utsett sina respektive Justitiedepartement att vara centralmyndighet enligt II-förordningen. Om utvecklingen blir likartad i för- hållande till kan det antas vara lättare för centralmyndigheten att fullgöra sina uppgifter om den är placerad inom än om den är en fristående myndighet. Mot denna bakgrund anser utredningen att uppgiften att vara central- myndighet enligt bör skötas av . Med hänsyn till att är organiserat som en myndighet bör det vidare, med de synpunkter som lämnats, överlämnas till att avgöra var centralmyndighets- funktionen lämpligast bör ligga. Samarbete och tillhandahållande av information enligt Bedömning: Bestämmelsen om centralmyndigheternas sam- arbete och upplysningsskyldighet kräver inga lagändringar. Inte heller uppgifterna för centralmyndigheten i fråga om att under- lätta samförståndslösningar m.m. kräver några kompletterande bestämmelser i lag. Centralmyndigheterna skall samarbeta med varandra och främja samarbetet mellan de behöriga myndigheterna i sina stater för att uppnå målen med . De skall i samband med tillämpningen av konventionen vidta lämpliga åtgärder i syfte att tillhandahålla upplysningar om den lagstiftning och de tjänster som finns i deras stater till skydd för barn (artikel 30). Centralmyndigheterna skall vidare vidta alla lämpliga åtgärder för att underlätta den kommunikation och lämna det stöd som föreskrivs i konventionen. Den skall genom medling, förlikning eller liknande åtgärder underlätta samförståndslösningar till skydd för barnets person eller egendom i situationer som omfattas av konventionen. Den skall vidare på begäran av en behörig myndig- het i en annan fördragsslutande stat bistå med att ta reda på var ett barn befinner sig, om det kan antas att barnet befinner sig och behöver skydd på den anmodade statens territorium (artikel 31). Uppgifterna skall fullgöras antingen direkt eller genom andra myn- digheter eller organ. I konventionen anges inte vad som avses med andra organ. Bestämmelsen har tillkommit med hänsyn till att det i vissa länder finns privata organisationer med behörighet inom barnskyddsområdet. Det ansågs därför inte vara önskvärt att på förhand utesluta sammanslutningar som inte är myndigheter eller andra offentligrättsliga organ. Varje fördragsslutande stat får över- väga hur uppgifterna skall fullgöras i den egna staten.15 15 Se , Explanatory Report, paragraf 140. Samarbete och tillhandahållande av information enligt 10.3.2.1 Samarbete och upplysningar om lagstiftning Samarbetsbestämmelserna förutsätter ett samarbete mellan de för- dragsslutande staternas centralmyndigheter. Några ytterligare be- stämmelser i nationell lag behövs inte för att tillgodose detta ändamål. När det gäller den svenska centralmyndighetens informations- skyldighet om innehållet i svensk rätt så finns motsvarande skyl- dighet enligt II-förordningen, och Europarådskonventionen.16 omfattar visserligen flera rättsområden men centralmyndigheten kan fullgöra sin uppgift enligt artikel 30 utan att det behövs någon komplette- rande bestämmelse i lag. 10.3.2.2 Underlättande av kommunikation Uppgiften enligt artikel 31 a att under- lätta kommunikation och lämna föreskrivet stöd med avseende på artiklarna 8 och 9 och i övrigt har sin motsvarighet i II- förordningen (artikel 15 II-förordningen), och innebär således inte någon nyhet. Uppgiften följer direkt av konventionen och kan inte förutses kräva någon ytterligare lagstiftning. 10.3.2.3 Möjligheten att delegera till andra organ I vissa fall ger konventionen möjlighet att delegera central- myndighetens uppgifter till andra organ. Det ligger närmast till hands att i delegera uppgifterna till socialnämnden, som inom ramen för har en allmän skyldighet att se till att barn som vistas i kommunen inte far illa. Detta är en fråga som blir aktuell med avseende på vissa specifika artiklar. För svensk del är det vidare på det sättet att kommunen får sluta avtal med annan om att utföra kommunens uppgifter inom , men att uppgifter som innefattar myndighetsutövning inte får överlämnas till ett bolag, en förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild 16 Se artikel 54 II-förordningen, 2 § 4 verkställighetsförordningen och artikel 7 andra stycket e samt artikel 3.2 b . Samarbete och tillhandahållande av information enligt individ (2 kap. 5 § socialtjänstlagen). Det är därmed inte tillåtet att delegera myndighetsutövning till ett enskilt rättssubjekt. Även uppgiften att genom medling, förlikning eller liknande åtgär- der underlätta samförståndslösningar (artikel 31 b Haag- konvention) har en motsvarighet i II-förordningen (artikel 55 II-förordningen). Beträffande ärenden enligt och gäller i att länsrätten, innan den förordnar om verkställighet eller överflyttning, får uppdra åt en ledamot eller suppleant i social- nämnden eller en tjänsteman inom att verka för att den som har hand om barnet frivilligt skall fullgöra vad som åligger honom eller henne (16 § verkställighetslagen).17 En motsvarande möjlighet finns för rätten i verkställighetsmål (21 kap. 2 § föräldra- balken). Det kan noteras att vårdnadskommitté har föreslagit att möjligheten att förordna en medlare skall finnas i vårdnadsmålet i stället för i verkställighetsprocessen (SOU 2005:43 s. 261 ff och s. 387 ff). Inom EU pågår ett arbete med ett direktiv om vissa aspekter på medling i civilrättsliga tvister. Syftet är att underlätta tillgången till tvistlösning genom att främja användningen av medling och genom att säkra ett gott samspel mellan medling och domstolsförfaranden. Direktivet skall vara tillämpligt på civilrättens område. Vidare skall nämnas att kommunen skall sörja för att föräldrar erbjuds samarbetssamtal för att nå enighet i frågor om vårdnad, boende och umgänge (5 kap. 3 § socialtjänstlagen) och att insatser inom med stöd av socialtjänstlagen för barn och ung- domar i första hand skall göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare. Det ovan anförda innebär alltså att det inte införs en ny slags myndighetsuppgift genom (även om den uppgiften kan vara ny för en viss myndighet). Det nya är emellertid att det införs en generell bestämmelse, som skall gälla över konven- tionens hela tillämpningsområde. Enligt utredningens direktiv skall frågan utredas om vissa uppgifter, t.ex. att bistå med medling, för- 17 Enligt artikel 7 andra stycket c skall centralmyndigheten, direkt eller genom mellanhand, vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att barnet frivilligt återlämnas eller få till stånd en uppgörelse i godo. Samarbete och tillhandahållande av information enligt likning och andra uppgörelser i godo, bör handhas av centralmyn- digheten eller av andra myndigheter eller organ, samt vilka dessa i så fall bör vara. Frågan om medling har närmast betydelse för det privaträttsliga området. Utredningen anser inte att det är lämpligt att föregripa arbetet inom EU, utan anser att de möjligheter som redan enligt gällande rätt finns för svenska myndigheter att verka för samför- ståndslösningar bör vara tillräckliga för att uppfylla konventionens krav, i vart fall . Detta innebär också att centralmyndighetens roll i detta avseende bör vara att förmedla kontakter och inte att vara medlare. Det kan dock noteras att utredningen, till skillnad års vårdnadskommitté, anser att det är viktigt att rätten alltjämt bör ha möjlighet att använda medling på verkställighetsstadiet. Det skulle t.o.m. kunna ifråga- sättas om konventionens krav uppfylls om medling inte finns att tillgå i verkställighetssituationerna. I offentligrättsliga sammanhang är ambitionen att i möjligaste mån försöka nå samförståndslösningar. Något reellt medlingsför- farande är inte aktuellt. 10.3.2.5 Hjälp med att lokalisera barnet När det slutligen gäller centralmyndighetens möjlighet att hjälpa till med att ta reda på var ett barn befinner sig (artikel 31 c ), så finns ingen direkt motsvarighet i II- förordningen. I förhållande till stater som är anslutna till och finns emellertid en sådan skyldighet för centralmyndigheten.18 För att lokalisera ett barn som är försvunnet i brukar centralmyndigheten bl.a. kontakta (som ansvarar för folkbokföringsverksam- heten), polisen och , liksom i vissa fall skolor och sociala myndigheter i de områden där barnet kan tänkas vistas. Med hänsyn till att den nu gällande ordningen med att lokalisera barn enligt uppgift från UD i de allra flesta fall fungerar utan komplikationer, finns enligt utredningens bedömning inte 18 skall utan dröjsmål vidta eller låta vidta alla mått och steg som myndigheten anser lämpliga för att få reda på var barnet befinner sig (2 § 4 verkställighets- förordningen och artikel 5.1 a ), och direkt eller genom mellanhand vidta alla lämpliga åtgärder för att utröna var ett olovligen bortfört eller kvarhållet barn befinner sig (2 § 4 verkställighetsförordningen och artikel 7 andra stycket a ). Samarbete och tillhandahållande av information enligt anledning att införa kompletterande bestämmelser i lag när det gäller förfaranden enligt . 10.4Information om ett enskilt barn Förslag: En myndighet som får en begäran om en rapport om barnets situation, en begäran att överväga åtgärder till skydd för barnet eller en begäran om upplysningar om barnet, antingen direkt från en utländsk myndighet eller genom centralmyndig- heten, och som inte anser sig vara behörig skall överlämna begäran till den svenska centralmyndigheten. Centralmyndig- heten skall överlämna begäran till behörig myndighet. Detta skall gälla även för andra förfrågningar eller underrättelser som skickas till svensk myndighet enligt bestämmelserna . En bestämmelse införs i lag om att det är socialnämnden som är skyldig att ta ställning till en begäran om en rapport om ett barn med hemvist i . Bestämmelsen görs inte sekretess- brytande. Bedömning: Inkommande framställningar med begäran om en rapport eller om att åtgärder skall vidtas bör inte centraliseras till centralmyndigheten. Bestämmelsen som ger svenska myndigheter möjlighet att begära information från utländska myndigheter kräver inte några kompletterande bestämmelser i lag. Det gör inte heller bestämmelsen som ålägger svenska myndigheter underrättelse- skyldighet gentemot utländska myndigheter när ett barn utsätts för allvarlig fara, eller bestämmelsen som föreskriver att en myndighet inte får begära eller överlämna upplysningar i vissa angivna fall. Det finns ett antal bestämmelser i konventionens samarbetskapitel som innebär att myndigheterna i en fördragsslutande stat kan be- gära att få information från myndigheterna i en annan fördrags- slutande stat. I vissa fall är det dessutom en skyldighet för myndig- Samarbete och tillhandahållande av information enligt heterna i en fördragsslutande stat att lämna information över gränserna. 10.4.2.1 Rapport om barnets situation – artikel 32 i den fördragsslutande stat där barnet har hemvist och befinner sig får, efter en motiverad begäran från centralmyndigheten eller en annan behörig myndighet i en för- dragsslutande stat till vilken barnet har väsentlig anknytning, direkt eller genom myndigheter eller andra organ a)rapportera om barnets situation, b)begära att den behöriga myndigheten i dess stat överväger huruvida åtgärder måste vidtas till skydd för barnets person eller egendom (artikel 32 ). Bestämmelsen har ansetts kunna bli tillämplig när en förälder vill dämpa sin oro för sitt barns välbefinnande, om barnet har hemvist i en annan fördragsslutande stat. Det finns dock inte någon skyldighet för centralmyndigheten att svara på en sådan förfrågan.19 Som ett exempel kan den situationen tänkas att ett barn har hemvist i och befinner sig här tillsammans med sin mor. Barnets far är bosatt i ett domstolsbeslut har barnet rätt till umgänge med sin far under vissa fastställda perioder. Barnets far befarar att barnet far illa hos sin mor i . Han väcker frågan hos den australiska myndigheten, som beslutar sig för att med stöd av artikel 32 be den svenska centralmyndigheten att undersöka barnets situation. Den svenska centralmyndigheten får då, direkt eller genom myndigheter eller andra organ, lämna en rapport till de australiska myndigheterna om barnets situation – eller begära att behöriga svenska myndigheter vidtar åtgärder till skydd för barnet. På motsvarande sätt kan svenska myndigheter använda sig av artikel 32 för att få information om ett barn, om barnet inte har hemvist här men på annat sätt har en väsentlig anknytning hit. 19Se , a.a. s. 26. 20Exemplet förutsätter att både och har ratificerat Haag- konvention. Samarbete och tillhandahållande av information enligt 10.4.2.2 Inför vidtagandet av en åtgärd – artikel 34 Om en åtgärd till skydd för barn övervägs får de behöriga myndig- heterna, när det krävs med hänsyn till barnets situation, begära att varje myndighet i annan fördragsslutande stat som förfogar över upplysningar som är relevanta för skyddet av barnet överlämnar dessa upplysningar (artikel 34.1). Den myndighet som begär sådana upplysningar skall vara behörig att vidta skyddsåtgärder och faktiskt överväga att vidta sådana. Det torde således finnas ett mål eller ärende i sak. Även om det inte anges uttryckligen är det, enligt den förkla- rande rapporten, klart att det med myndigheter avses endast offentliga myndigheter – vilka också är de enda som enligt kon- ventionen kan vara behöriga att vidta åtgärder om skydd. Det är också underförstått att den myndighet som får en begäran aldrig är tvungen att tillhandahålla den begärda informationen. Det är t.ex. möjligt att statens nationella lag inte tillåter myndigheten att tillmötesgå begäran om information, särskilt när ett sådant till- mötesgående skulle innebära ett brott mot gällande sekretess- bestämmelser.21 En fördragsslutande stat får meddela att framställningar enligt artikel 34.1 till dess myndigheter endast får lämnas genom central- myndigheten (artikel 34.2). Det är möjligt för vilken behörig myn- dighet som helst att ställa en förfrågan till en myndighet i en annan fördragsslutande stat. För att lättare kunna identifiera den till- frågade myndigheten ger den andra punkten en möjlighet för staterna att förklara att en begäran enligt punkt 1 bara får ske via centralmyndigheten. 10.4.2.3 Barnet utsätts för allvarlig fara – artikel 36 Om ett barn utsätts för allvarlig fara skall de behöriga myndig- heterna i den fördragsslutande stat där åtgärder till skydd för barnet har vidtagits eller övervägs, om de får underrättelse om att barnet har bytt hemvist till eller befinner sig i en annan stat, underrätta myndigheterna i den andra staten om faran och om vilka åtgärder som vidtagits eller övervägs (artikel 36). Bestämmelsen är enligt den förklarande rapporten avsedd att tillämpas beträffande ett barn som är utsatt för en allvarlig fara. 21 Se , Explanatory Report, paragraf 144. Samarbete och tillhandahållande av information enligt kan t.ex. gälla ett barn som inte får erforderlig vård för en sjukdom som behöver behandling eller ett barn som underkastas ett ohälsosamt inflytande av en sekt.22 Ytterligare exempel kan tänkas vara att barnet utsätts för allvarlig fara med anledning av missbruk eller allvarlig psykisk sjukdom från föräldrarnas sida, eller att barnet är utsatt för allvarlig fara genom eget missbruk eller kriminalitet. De myndigheter som har vidtagit eller som överväger att vidta skyddsåtgärder har då en skyldighet att informera myndig- heterna i den andra staten om denna fara och om de åtgärder som vidtagits eller övervägs. Underrättelseskyldigheten har utsträckts till att gälla även fallet då barnet befinner sig i en icke-fördrags- slutande stat. För att fungera förutsätter bestämmelsen emellertid att myndigheterna i den första staten har information om barnets vistelse i den andra staten, vilket begränsar bestämmelsens tillämpningsområde i praktiken. Men ingenting hindrar myndig- heterna i den första staten från att först begära hjälp med att lokalisera barnet enligt artikel 31 c, och sedan använda bestämmel- sen i artikel 36. 10.4.2.4Hinder mot att begära eller överlämna uppgifter – artikel 37 En begäran eller ett översändande av information om barnet (särskilt beträffande artiklarna 32, 34 och 36) kan medföra oönska- de effekter.23 En bestämmelse har därför införts enligt vilken en myndighet inte får begära eller överlämna upplysningar i enlighet med konventionen om det enligt myndighetens uppfattning skulle kunna medföra fara för barnets person eller egendom, eller innebära att friheten eller livet för en medlem av barnets familj allvarligt hotas (artikel 37). Mer eller mindre tvingande föreskrifter att tillhandahålla och utbyta upplysningar finns enligt flera instrument. Det kan nämnas att centralmyndigheterna enligt artikel 55 II-förordningen 22Se , Explanatory Report, paragraf 150 23Se , Explanatory Report, paragraf 151. Samarbete och tillhandahållande av information enligt på begäran, och i enlighet med den lagstiftning som gäller i fråga om skydd av personuppgifter, skall vidta alla lämpliga åtgärder, bl.a. för att insamla och utbyta information i) om barnets situation, ii) om pågående förfaranden, eller iii) om beslut som berör barnet. Enligt gäller att centralmyndigheten, direkt eller genom mellanhand, skall vidta alla lämpliga åtgärder för att utbyta upplysningar om barnets sociala bakgrund, när det är önskvärt24 och enligt gäller att central- myndigheterna i syfte att underlätta förfarandet enligt kon- ventionen, skall se till att önskemål om upplysningar som kommer från behöriga myndigheter och som avser rättsliga eller faktiska frågor om pågående handläggning vidarebefordras.25 Det förekommer således utbyte av information även enligt andra internationella instrument. Det måste dock undersökas om en motiverad begäran enligt kan hanteras enligt gällande rätt, både när det gäller en inkommande begäran och en utgående begäran. Begäran om en rapport om ett barn eller om att den svenska myndigheten skall vidta åtgärder till skydd för barnet (artikel 32) förutsätter att barnet har hemvist i och befinner sig här. Enligt utredningens bedömning är socialnämnden i de flesta fall behörig att vidta åtgärder i de situationer som beskrivs i artikel 32 (se vidare nedan). Därav följer att det är socialnämnden som är rätt mottagare av en begäran. Det är socialnämnden i barnets hemvist- kommun som är behörig. Begäran om information inför vidtagandet av en åtgärd till skydd för ett barn (artikel 34.1), torde i de flesta fall innebära att barnet har hemvist i den andra staten och inte i . Det är den myndighet som har den relevanta informationen som är behörig mottagare av en förfrågan. I de flesta fall torde det vara en myndighet i den kommun där barnet har haft hemvist eller har någon annan anknytning till. Det finns en möjlighet för att föreskriva att inkommande framställningar enligt artikel 34.1 24Se 2 § 4 verkställighetsförordningen och artikel 7 andra stycket d Haagkonven- tion. 25Se 2 § 4 verkställighetsförordningen och artikel 3.2 a . Samarbete och tillhandahållande av information enligt endast får lämnas via centralmyndigheten.