sou · GTB3112 · 2006-01-01 00:00:00 — Till exempel i fallet , det är ofta så att om det är kurser, de inte erbjuder möjligheter för invandrare att utveckla sig, utan bara till dem från de nordiska länderna. Så vad vi vill göra är att visa dem att invandrare har samma kapacitet som svenskar och ska de erbjuda samma möjligheter. Platsen är alltså enligt informanterna fackliga kurser eller, i socio- logiska termer, platsen utgörs av de organisationsinterna karriä- rvägar genom vilka kompetens skapas och legitimeras. Resone- manget är av en annan karaktär än det som följde på det första till- vägagångssättet. Det är inte så att invandrare har en kompetens som förnekas av svenskar, utan det är i stället så att kompetens är en produkt som skapas inom och genom platser som invandrare inte har tillträde till. Vi vill också att läsaren lägger märke till uttrycket visa dem. Syftet med att visa dem är att vi – under förutsättning att lika villkor gäller – är lika kompetenta och mänskliga som de är. Men det finns dock röster som ifrågasätter eller belyser dessa strategiers begränsningar: De tror inte att vi kommer där vi kommit var- enda gång och ibland blir en av dem försenade, då säger de så duktig du är att du kommer och sen hjälper inte detta eftersom när en enda av oss råkar vara försenad, då börjar allt om från ruta ett igen. [] Vi skulle på något sätt komma åt de platser som bara svenskar sitter på. Alla som är invandrare, vi har inte haft några möjligheter att komma dit. Det spelar ingen roll vilken kompetens vi har. Men det som de ser är att vi är invandrare. Vi kan inte nå dessa platser för att de är reglerade på något sätt. Informantens berättelse problematiserar betonandet av rätten till platsen, något som präglar FAI:s världsbild. För i själva verket räcker det inte med att kräva rätten att befolka samma platser som svenskar. Så fort den underordnade gruppen kommer in flyttas platsen någon annanstans. Platsen är således varken en fast punkt eller ett bestämt rum. När frågan om nationell tillhörighet diskuteras är alltid språket ett tema för flitig debatt, så även i våra samtal med informanter. Det här är inte ett språk som vi äger, det är ett språk som vi har tagit. Ty varje individ har sin egen personliga berättelse om hur han/hon har blivit satt på plats genom språket. En del menade till och med (i enligheten med den hegemoniska fackliga diskursen) att problemet ligger i själva språket. Man kan inte organisera folk som inte för- Du kan plocka svampar hela ditt jävla liv... står varandra så är det svart på vitt. Majoriteten var dock av en annan åsikt och poängterade maktaspekten i det hela. Vi kan inte språket, vi kan det inte tillräckligt väl, vi kan, men vi bry- ter; vi kan, men förstår inte det kulturella För att de ska säga att du är okej måste du, som med allt annat, vara trehundra gånger bättre än de och prata svenska bättre än svenskar vi kan inte, och förresten, utan min brytning är jag inte jag såna invandrare som pratar perfekt svenska, de är inte invandrare man måste vara som man är. Det här med språket det är som med allt annat vill man förstå, vill man ge sig tid att förstå så gör man det Vet du en sak, jag skriver bra svenska, bättre än de flesta. I har maktutövningsformer som tar sin utgångspunkt i språket tilltagit i styrka i takt med rasifierade gruppers växande an- språk. Men språklig brytning förhindrar inte vita nordamerika- ner från status och prestigefyllda arbeten, som det för- hindrar rasifierade grupper från att få anställning som städare. Det är således inte språket som är problemet; för erfarna fackligt aktiva från rasifierade grupper som vi har intervjuat utgörs hindret i stället av motståndet mot att acceptera och viljan att förstå nyanser i det svenska språket.7 Organisationsformer och facklig exkludering Forskaren (1997) som har genomfört en intervjuun- dersökning med ett tjugotal invandrare inom Fastighets har försökt fånga vad hon definierar som kulturkrockar, något som hon bland annat menar kommer till uttryck genom att invandrare upp- täcker kallelser till fackmöten . menar att detta beror på att medlemmar i många länder i stället kallas genom direktkontakt. Ytterligare ett exempel på svårigheter utgörs av den för invandrare obegripliga svenska mötestekniken. Väl på mötet saknar åtskilliga invandrare högljudda diskussioner. Vidare, menar , har invandrare svårt att förstå spelreglerna inom facket och de har dessutom besvärligt med att greppa att man, av gammal tradition, ställer upp för facket dygnet runt. Utan tvekan har forskaren lyckats fånga den rådande konsen- susinriktade uppfattningen som uttrycks av många, såväl invand- rare som svenskar. Vi har åtskilliga gånger hört dessa och lik- 7 För vidare diskussion om koppling mellan språk och makt, se till exempel (2000) och Bjärvall (2001). Du kan plocka svampar hela ditt jävla liv... Det förvånar oss likväl att etnisk diskrimine- ring saknas på hennes lista eftersom denna, tillsammans med alla andra förklaringar, löper likt en röd tråd i invandrarnas vardags- medvetande och är ett tema för flitiga diskussioner under kafferas- ter. Den typen av tolkningar som presenterar och repre- senterar, är en god illustration över den ofta välmenande diskursen om invandrare som ett organisatoriskt problem för facket. Då vi således, genom vårt material, kan bekräfta delar av bild, tolkar vi innebörden av hennes exempel på annorlunda sätt. Det svenska facket är nämligen en väldigt centraliserad och byråkratisk organisation som kännetecknas av en växande frånvaro av aktiva medlemmars deltagande (, 2001). Majoriteten av med- lemmarna, både svenskar och invandrare, missar kallelsen på anslagstavlan. Och de absolut flesta fackligt aktiva invandrare har offrat mer än några timmars familjeliv för sitt fackliga engagemang. Även om det inom det offentliga samtalet fortfarande talas om fackföreningsrörelsen, är det viktig att ha i åtanke att den svenska fackföreningsrörelsen, i sociologisk mening, är någon social rörelse. Facklig organisering är i uppbyggd enligt en ytterst centraliserad och hierarkisk ordning (, 1998). Orga- nisationen har dessutom upplevt en historisk institutionaliserings- process som vi sett ett växande gap mellan fackets modernistiska diskurser och självbilder och det strukturerande släktskapssystemet på vilket organisationen vilar. Förekomsten av kulturkrockar, så som målar upp dem i sin beskrivning av invandrarnas möte med facket, är väsentliga bitar av den hegemoniska fackliga diskursen. En sådan är hur invandrare som grupp har svårt att anpassa och känna sig hemma i den specifika formen av fackligt arbete som såväl infor- manter som fackföreningsrepresentanter symboliserar med ordet mötesteknik. Den svenska fackföreningsrörelsen fungerar (på samma sätt som de svenska politiska partierna) genom mycket noggrant planerade och reglerade modeller för både deltagande och beslutsfattande. Modellerna, som inkluderar en strikt mötesforma- lia, kräver inte endast läskunnighet utan dessutom yrkesträning vad gäller förståelsen av byråkratisk svenska. För att kunna läsa mellan raderna i vad som ofta konstrueras som ett neutralt och objektivt språk, krävs därutöver lång erfarenhet i sådana sammanhang. De flesta svenskar saknar också denna kvalifikation. Det är så svårt allt det språket och förresten har de kokat ihop allt innan de sitter en gång, vet du vad jag gjorde, jag stoppade ett möte Du kan plocka svampar hela ditt jävla liv... och sa förlåt kamrater men jag förstår ingenting. Efteråt kom folket fram och gratulerade mig för att man tror att man är den enda som inte förstår men de [svenskar, vår anmärkning] förstår inte heller men de har lärt sig att inte visa det Detta är, enligt vår mening, allvarliga begränsningar som denna modell, förutsatt att den inte kompletteras, innebär för demokratin och fackligt deltagande även om dessa begränsningar står utanför kapitlets analytiska räckvidd. Emellertid är det av vikt att poängtera att mötesteknisk formalia inte är utmärkande för den svenska fackföreningsrörelsen utan är kännetecknande för den representa- tiva demokratin. Det ska också betonas att det som ofta uppfattas som byråkratiska regler och hinder, historisk sett har haft som syfte att dels fokusera på konkreta och möjliga beslut samt dels skydda minoriteter inom organisationer och värna om medlemmars demokratiska rättigheter. leder de till ett implicit ifråga- sättande av behovet av reflektion, samt diskussion kring och analys av, icke-operationaliserbara förslag. Det är emellertid inte endast mötesteknisk formalia som placeras i blickfånget, utan även själva formerna för organisering: Facket är som allt annat i . De kallar detta information: att skicka all den här reklamen som de skickar i brevlådan det är inte många som tittar på reklamen. Facklig information, det är detsamma som den här reklamen. Och annars är facket som vilken myndighet som helst. Du vet, fylla i papper; personnummer och så. Tyvärr det är så. Här kan du inte få komma överens med folk och säga Okej då kör vi detta. Så funkar inte . De har en annan tradition och de kommer alltid med stadgar och med hur mycket post- giro ska kosta och och sånt tar otroligt När man till slut kommer fram till organisationen, så har de flesta förlorat intresset. Den traditionen kan vi inte bryta med på ett eller . Det tog att organisera ett möte vi trodde inte att det skulle vara ett sådant jävla jobb jag vet inte hur många fax och pap- per och telefonsamtal – för att få lite pengar till annonser. Kritiken fångar också en växande professionalisering inom fackliga arenor där speciella yrkeskunskaper belönas av den strikta formali- teten. De krav på förändringar av formerna för deltagande, ett krav som tidigare bland annat framförts av sammanslutningar av kvin- nor, är enligt vår mening endast en liten del av dagordningen. För bakom kritiken döljer sig en mer omdanande längtan efter andra former för politisk aktivism genom vilka deltagandet i det fackliga arbetet ska bli verklighet. Du kan plocka svampar hela ditt jävla liv... Inte sällan återkommer informanter till att deras kritik, som för dem i hög grad är ett bidrag till de svenska fackföreningarnas orga- nisationsformer, bemöts av ett monolitiskt motstånd och ideligen tolkas som en kritik mot organisationen i sig och svenskhet. Alter- nativt tolkas kritiken som ett utslag av (kulturellt) missförstånd: Jag har lärt mig att säga att det inte handlar om att jag inte förstår jag är inte överens Informanternas kritik mot de fackliga strukturerna bör inte tolkas, som den så ofta görs av svenska förtroendevalda, som ett utslag av ett hos de rasifierade grupperna ontologiskt behov av kaos och pas- sion. I stället ska kritiken tolkas i termer av röster som identifierat barriärer som förhindrar organisationsförändringar. Vi tror därför att det är viktigt att skilja mellan påpekanden om hur specifika organisationsformer används i exkluderings- och underordnings- syfte och en generell kritik mot organisationsformerna. Den framförda kritiken måste ses i ljuset av att mötesteknik, i den fack- liga praktiken, används som instrument i exkluderingsprocesser, något som riktas mot alla dem som konceptualiseras som icke-till- hörande. De har bemästrat oss i mötesteknik. Vi är benägna att prata mycket så här och det som är konkret, det har vi varit dåliga på det som vi måste lära oss är mötesteknik Du vet hur svenskarna är innan de går på något möte. De har ett litet möte före det, det har vi aldrig haft Det är också mötesteknik för att förtrycka. Det är det. Och därför säger jag att vi måste lära våra kompisar den här mötestekniken Ett till mötesteknik tangerande tema utgörs av tankar om effekti- vitet. En informant kommenterade exempelvis att det som är kännetecknande för oss är vår ineffektivitet. Men vad är det invandrarna pratar om när de talar om saker och ting som svens- kar (och till en viss mån även de själva) uppfattar som onödiga och överflödiga i sammanhanget? Delvis handlar det om att deras inter- ventioner rubbar den förutbestämda mötesrytmen: [Anteckningar från fältarbete.] Mötet öppnades och sekreterare och protokolljusterare valdes. Mötets första punkt diskuterades. En av FAI:s medlemmar inleder med att länka den fackliga kampen till den internationella arbetarrörelsens kamp. Svenska förtroendevalda skruvar obekvämt på sig och begär ordet: Vad vill han säga? Är han emot eller för förslaget? En annan, men liknade intervention; om invandrare som är arbetslösa. påpekar dock den svenska Du kan plocka svampar hela ditt jävla liv... ordföranden att denna fråga står utanför mötesdagordningen, men att man kan diskutera frågan under punkten Övrigt. En del informanter har berättat att det är svårt, om man inte har lång erfarenhet från det svenska facket, att identifiera oenighet under mötets gång. Fackföreningsrörelsen har skapat en högt reglerad och rutinmässigt strukturerad organisationspraktik som förhindrar öppen konflikt, kritik eller oförutsedda frågor att inklu- deras i den offentliga agendan. Rasifierade grupper bryter ofta oav- siktligt mot detta outtalade mötesmanus, och skapar förvirring och osäkerhet bland erfarna förtroendevalda som har förberett mötet . Jag känner mig väldigt ensam. Du förstår, jag kommer från och jag har bott i . Jag har aldrig haft invandrarproblem. Jag har anpassat mig och helt plötsligt, när jag sitter där, då känner jag mig som en invandrare jag gnäller precis som alla invandrare, men jag har aldrig varit gnällig, så varför ska jag bli gnällig nu? De känns som om man är väldigt ensam. De andra förbereder sig innan mötet och jag kommer alltid ensam Informanten använder sig av verbet känna [sig] för att särskilja mellan faktumet att ha invandrat till från upplevelsen av sin identitet och subjektivitet i termer av invandrarskap. Informanten fortsätter sedan med att beskriva vad han menar kännetecknar invandrare: de gnäller. I våra intervjuer har vi åtskilliga gånger konfronterats med påståenden som liknar detta (vi invandrare är inte lika effektiva, vi är kaotiska, vi är gnälligare, vi är lata etc.) som visar på en internalisering av den härskande blicken i den rasifierade gruppens vardag.8 Ordvalet gnällig är också intressant eftersom det beskriver ett beteende som oftast kopplas till kvinnor och barn. Mer än formell mötesteknik, är det ett komplicerat rituellt språk som används av de invigda, som är det utmärkande för de fackliga organisationernas beslutsgång. Språket är till sin karaktär tekno- kratiskt och bidrar, genom en labyrint av paragrafer, till att osyn- liggöra motsättningar inom gruppen eller organisationen. För invigda gäller det att kunna läsa de motsättningar och nyanser som döljs i ett språk, och som till synes appellerar till neutralitet och fakta. Vinner gör man genom att tala språket bättre än motstån- darna. Här vill vi koppla vår analys till den feministiska organisa- tionsforskaren (1977) beskrivning av det manliga 8 Se (1997) centrala bidrag för en förståelse av dessa internaliseringsprocesser. Relationen mellan rasism och psykisk hälsa diskuteras bland annat i Bhui (2002). Du kan plocka svampar hela ditt jävla liv... affärsspråket som ett för kvinnor nästan främmande språk med dubbla betydelser, hemliga koder och kollegial slang. För bärarna av ett radikalt projekt finns det – som (1984) så riktigt påpekade – en risk för att bli instängda inom de strukturer som språket representerar. Talet är en källa för ömsesidig bekräftelse av varandras världs- bilder. Till skillnad från de svenska förtroendevaldas verksamhet i borgerlig hegemoni har många av informanterna utvecklat sina politiska kunskaper i kontexter av borgerlig repression. I dessa samanhang spelar ordet en central roll i skapandet av en ny ord- ning. Därför pratar man inte blott med syfte att komma fram till beslut, utan huvudsakligen för att bejaka en världsbild och utbilda och förmedla kunskap. Att prata och att bekräfta varandra genom ett annat språk än det hegemoniska är grundläggande för politiskt motstånd. Representation på klubbnivå är inte så problematisk. Det råder – enligt utsago – direktdemokrati: Våra kompisar väljer oss för att de litar på vad vi står för inte bara invandrare svenskar väljer oss också för att de vet att vi bryr oss. Mer problematisk blir emellertid situationen när personer på avdelningsnivå väljer genom indirekt representation. Vad finns det för koppling mellan beslutsfattande och organisa- tionsformer? Det är en fråga som är relevant att ställa. Med tanke på att specifika former av beslutsfattande och representation inte är grundläggande för den svenska arbetarrörelsens utformning och etablering döljer sig svaret inte i någon form av svenskhet som en del av våra informanter betonar. När FAI:s medlemmar argumen- terar för användandet av andra former för beslutsfattande och re- presentation är det inte kulturella skäl som ligger bakom, utan anledningen är helt enkelt att de har allt att vinna på mobilisering och ökat deltagande. Eller rättare sagt: som ett passivt medlemskap är centralt för fackets strävan efter professionalisering är ökad mobilisering nödvändig, och aktivt deltagande avgörande, för FAI:s projekt. Detta är en konflikt som tidigare diskuterats i förhållande till fackets olika organisationsprinciper, där decentrali- sering och yrkesförbund stod mot centralisering och indust- riförbund. Vi använder oss av andra metoder skickar inte inbjudan till 40 000 och så kommer 50. Vi använder oss av agitation. Vi går hem till folk och vi säger att vi är där. Vi är ett ansikte, en människa bakom rörelsen. Du kan plocka svampar hela ditt jävla liv... Här ställs också frågan om vilken relevans det borgerliga rätts- systemet och korporativismens förhandlingsutrymme ska ha för fackligt motstånd och facklig strategi på sin spets. Det är sant att vi inte kan alla lagar. Men vi har lång facklig erfarenhet och vi är vana vid att jobba fackligt i tuffa tider. Vi vågar vara hårda. Vi som kommer från , vi reagerar jättehårt mot före- tagen när det gäller lönefrågor, anställningsfrågor eller semesterfrågor och vi har erfarenheter men vad händer med den svenska lagen? Den säger en annan sak! Och det är det som vi måste konfronteras med på avdelningen, med svenskarna som sitter här, för att de vill att facklig kamp ska vara mer som lagar och vad lagar säger. Men vi vet att lagar, de kan man tolka hur som helst Det är viktigt att beakta att FAI:s medlemmar har fått bevittna de senaste årens fackliga strategier som utspelat sig då det svenska facket befunnit sig på defensiven. Vi tolkar därför inte olikheter i strategi som ett utslag av skilda, från ursprungslandet härrörande, kulturella praktiker utan som en effekt av politiska och strukturella positioner. För det finns fackföreningsrörelser i Latin- som liknar den svenska. Det är också viktigt att påminna om att och facket representerar olika delar av den svenska arbetarklassen. Möjligtvis kan förhandlingar inom de av facket givna ramarna räcka för att försäkra och förbättra de redan privile- gierade arbetarnas arbetsmiljö eller leda till löneförhöjningar. FAI:s medlemmar har dock andra typer av anspråk. Inte nog med att de kräver nya organisationsformer, de kräver också ett överskridande av traditionella förhandlingsformer. (2002: 65) analys av hur den demokratiska pro- cessen fungerar är högst relevant för vår studie. Författaren hävdar att inom den etablerade demokratin pågår ständigt en omformu- lering av politik som betraktas som irrelevant eller hotfull. Hon hävdar vidare att politiker och tjänstemän drar gränser mellan vad som är normalt och onormalt i politiken och försöker undvika att nya frågor politiseras som kan skapa obalans i särskilt välbeprövade rutiner. De översätter också frågor om makt och intresse till frågor om kunskap och kompetens, praktiker som enligt författaren ska- par konflikter med grupper som vill diskutera kön (och enligt vårt material också ras/etnicitet) som en maktfråga. Du kan plocka svampar hela ditt jävla liv... är inte starkt för att vi jobbar alla fritidsmässigt. Vi träffas på vår fritid man måste sköta jobbet också och många har familj, vi träffas på kvällstid eller . Vi jobbar alla fackligt så det är dubbelt våra klubbar, och men jag tror att det inte bara är ett problem för oss det är alltid samma människor som går runt i olika organisationer Jag arbetar inom facket utanför arbetstider. Jag tar inte en enda timma från mina arbetspass. Jag deltar i alla möten men efter mitt arbetspass. Informanterna talar sällan och motvilligt om pengar, men det är uppenbart att en av de grundläggande skillnaderna mellan och dess aktivister och de svenska förtroendevalda är att FAI:s med- lemmar arbetar på frivillig basis, medan många svenska förtroen- devalda är anställda av organisationerna. har inga anställda alls och således inte heller någon som på arbetstid kan ansvara för att utveckla nätverket. En del informanter klagar på att fackets resur- ser används för lyxiga konferenser medan pengar för FAI:s verk- samhet alltid är en fråga för otaliga och långa diskussioner. Men mycket tyder på att FAI:s medlemmar är oeniga om vilken typ av resurser nätverket behöver, med hänsyn till den starka koppling som många av våra informanter lyfter fram, mellan betalt fackligt arbete och facklig byråkratisering. Citaten ovan är också relevanta för förståelsen av fackförenings- rörelsens högre nivåer som bärare av en organisationskultur som innebär en total identifikation med organisationen. Förtroende- valda jobbar dygnet runt, gränsen mellan det privata och det offentliga suddas ut och aktivister förväntas vara tillgängliga för organisationen . De formella mötena är en liten del av organisationens verksamhet; nätverk och strategier utvecklas utanför dessa möten och under informell samvaro. Karriärvägar inom organisationen för rasifierade individer kräver inte enbart fackligt arbete som livsform, utan också etablering av nätverk för att försvaga formerna för strukturell diskriminering. Enligt vissa medlemmar av är vardagskontakt med andra svartskallar centralt. En kontakt som en del invandrare som har blivit hand- plockade för att det ser snyggt ut ofta förlorar. Citatet nedan fångar också samma processer: de tillåtna ramarna för karriärvägar; det räcker nämligen inte med att ha förtroende bland sina arbetskamrater: Du kan plocka svampar hela ditt jävla liv... Jag har positiva erfarenheter [från facket] men jag har inte missbrukat det förtroende som de har gett till mig, aldrig. De respekterar mig. som jag är kritisk har jag alltid funnits där det har funkat jättebra för mig de litar på mig och jag litar på dem och vi diskuterar och jag säger vad jag tycker och det fungerar bra. [] Här i stan är det många som litar på mig, det är många som ringer och ställer frågor, det är många som kontaktar mig det är mycket viktigt att man har för- troende bland sina arbetskamrater jag ljuger inte och kommer aldrig att missbruka mitt förtroende, jag är inte ute efter att skapa en oppo- sition inom fackföreningsrörelsen Jag är inte heller en sån som går omkring och skriker om rasismen eller håller på och bli arg de har förstått att jag inte är ute efter att bygga motstånd. Jag sitter på expeditionen och jag gör det frivilligt. Utan att kräva något. Den ofta upprepade lojaliteten mot facket fångar det spännings- fyllda inom en arena i vilken det som står på spel inte enbart är invandrarnas rätt till fackligt deltagande. belyser det hur snäva ramarna är för en kritisk dialog för de medlemmar som inte tillhör. Det finns två ord som upprepas ofta när informanterna berättar om sina positiva erfarenheter från facket: respekt och tillit. Insikten om att man i alla väder måste hålla ihop inom organisatio- nen och vara lojal mot den, även i de fall ens åsikter avviker från ledningen, historiskt sett kan förklaras som en framgångsrik stra- tegi för en arbetarrörelse som försökt göra motstånd mot arbets- givare och strejkbrytare.