sou · GTB3104d3 · 2006-01-01 00:00:00 — Om DNA-profilen i ett PM-prov eller bevismaterial överensstämmer med profilen i ett referensmaterial (AM-prov eller misstänkt), beräknas sannolikheten för slump- match, vilket speglar bevisvärdet för analysen. Denna sannolikhet baseras på beräkningar av hur vanlig en viss DNA-profil är i befolkningen. En ovanlig DNA-profil ger ett högre bevisvärde eller identifieringsvärde än en vanligare profil. En analys av kärn-DNA kan ofta utföras med mycket högt bevisvärde. Ju fler markörer man analyserar, desto högre blir bevis- värdet. Om analysen är baserad på 10 eller fler STR-markörer, vil- ket oftast är fallet i rutinanalyser, förekommer den erhållna profi- len hos cirka en på en miljard personer eller färre ('05). Då man analyserar nedbrutna prover, blir DNA-profilen inte alltid fullständig och bevis- eller identifieringsvärdet blir därmed lägre. Man erhåller istället en så kallad partiell profil med resultat för endast en del av de markörer som används i rutinanalysen. Analys av mitokondrie-DNA, med mindre mängd arvsmassa och färre skillnader, ger ett betydligt lägre bevis- eller identifieringsvärde. Ofta resulterar en analys av mitokondrie-DNA i profiler som före- kommer hos cirka en på hundra till en på tusen personer ('98). Vid brottsutredningar används därför mitokondrie-DNA endast då analys av kärn-DNA inte går att utföra, och i indiciemål tillsammans med annan bevisföring. Det faktum att mitokondrie- DNA nedärvs strikt på mödernet gör att denna analys är värdefull för identifiering där jämförelseprover endast kan erhållas från en avlägsen släkting på mödernet, eller när analys av kärn-DNA inte ger resultat på grund av kraftig nedbrytning av DNA. Efter katastrofer eller större olyckor kan två typer av individ- identifiering göras, direkt och indirekt identifiering. Direkt identi- fiering kan utföras om man har tillgång till ett referensprov med DNA som kommer direkt från en saknad person. Det kan vara DNA från personliga tillhörigheter (till exempel hårborstar eller otvättade kläder), eller tidigare tagna biologiska prover (till exem- pel blodprov eller vävnadsprov) från en saknad. Indirekt identifie- ring sker däremot genom jämförelse av offrets DNA-profil med referensmaterial från nära släktingar (Figur 4). Exempel på analys av kärn-DNA med STR-markörer. En individ har två varianter för varje markör (en från sin mor och en från sin far). Varianterna ger upphov till en sifferkombination med två siffror per markör, en DNA-profil. (A) Direkt identifiering av ett offer genom jämförelse med ett referensmaterial inne- hållande DNA från den saknade. (B) Indirekt identifiering baseras på jämförelse med DNA från biologiska släktingar till offret. Den saknades förväntade DNA- profil, härleds från anhörigas DNA-profiler. Den saknade bör ha de varianter som sonen inte har ärvt från sin mor. Figuren är hämtad och något modifierad från Forensic DNA typing, andra upplagan, , figur 24.1, sida 542, Copyright (2005), med tillstånd från . Vid direkt identifiering använder man samma statistiska beräk- ningar för att erhålla ett identifieringsvärde (motsvarighet till bevisvärde) som i brottsutredningar. Det kan vid direkt identifie- ring vara svårt att säkerställa att referensprovet kommer från den person man behöver prov från. Man kan ha bruten spårbarhet (chain of custody) till personen i fråga. Detta gäller särskilt per- sonliga tillhörigheter som hårborstar eller tandborstar. identifiering används istället samma typ av beräkningar som utförs vid faderskaps- eller släktskapsundersökningar. Detta för att kunna säga hur sannolikt det är att ett offer och personen som lämnat ett referensmaterial är släkt. Vid direkt identifiering behövs vanligtvis resultat från färre markörer, än vad som krävs vid en indirekt släkt- skapsanalys, för att erhålla en säker identifiering (Budowle '05). Vid en masskatastrof bör en gräns sättas för det lägsta identifie- ringsvärde (tröskelvärde) som krävs för denna specifika katastrof. Detta värde beräknas med avseende på katastrofens natur (till exempel antal offer) samt vad som är en acceptabel statistisk fel- marginal. Identifieringsvärdet (sannolikheten för slumpmatch eller släktskap), för varje individ, måste sedan överskrida detta minimi- värde för att resultaten av DNA-identifieringen ska kunna använ- das för att fastställa identitet (Budowle '05). När DNA-analys används i brottsutredningar eller för individiden- tifiering efter katastrofer, kan den nedbrytning av DNA som sker i cellerna påverka möjligheterna att erhålla en DNA-profil. Ned- brytningen börjar direkt efter döden och är starkt beroende av de miljöförhållanden som råder på platsen. Flera faktorer som kropps- egna enzymer, bakterier och fria radikaler bidrar till nedbrytningen av DNA. Dessa leder till skador i DNA-molekylen, uppdelning av DNA-kedjan eller att bas för bas tas bort (Bar '88, '04). Mäng- den nedbrutet DNA kommer att öka med den tid som gått efter döden, och man har visat att en betydande del av nedbrytningen sker . Temperaturen på platsen är av mycket stor vikt då de enzymer som inleder nedbrytningen är som mest aktiva mellan 34 och 40˚C. Luftfuktigheten är också en viktig faktor då hög luftfuktighet påskyndar reaktionshastigheten och därmed nedbrytningen. Även solens UV-strålar har visat sig ha stor inverkan på nedbrytningshastigheten genom att strålningen skapar brott i DNA-kedjan ('04, '02, '88). DNA i tor- kat blod motstår nedbrytning relativt bra, eftersom det torkade stadiet och den cellulära miljön skyddar DNA-molekylerna. Man har däremot visat i laboratorieförsök att när torkade blodfläckar utsätts för UV-ljus, i doser motsvarande en solig dag i , börjar DNA att förstöras . kommer pro- vets DNA att helt ha brutits ned ('04). I jämförelse med DNA från arkeologiska material visar detta på en mycket snabb nedbryt- ning, där en total förlust av analyserbart DNA förväntas först efter cirka 100 (Hofreiter '01). När de biologiska material som samlas in efter en katastrof är kraftigt nedbrutna, liknar de på flera sätt de DNA-prov som tas för analys av historiska kvarlevor ('04b). Mängden DNA i dessa material är ofta begränsad på grund av kraftig nedbrytning, och proven kan innehålla föroreningar som hämmar PCR-kopieringen. De historiska materialen har därför varit mycket svåranalyserade och är ofta begränsade till analys av mitokondrie-DNA. Mitokond- riens DNA-molekyl är en sluten ring, vilket man tror kan skydda den mot DNA-nedbrytning, till skillnad från kärnans DNA, som är packat i en lång sträng i kromosomerna (Budowle '05). Det finns lång erfarenhet av analys av mitokondrie-DNA, och mycket forsk- ning inom området pågår. En forskargrupp i som leds av svensken har utfört en DNA-analys av den så kallade Ismannen, som ska ha levt för cirka 5 i de tyrolska . Denna studie utfördes med hjälp av mitokondrie-DNA, eftersom endast ett fåtal celler gick att ta fram från den vävnad som erhölls (Handt '94). identifierades även kvarlevorna i en grav som den ryska tsarfamiljen med hjälp av DNA-ana- lys. Detta material var betydligt yngre och bättre bevarat, vilket gjorde att man kunde analysera fem STR-markörer och en markör för könsbestämning. Resultaten av DNA-analyserna visade att fem av de nio undersökta skeletten skulle kunna tillhöra samma familj, bestående av mamma, pappa och tre barn. Även mitokondrie-DNA analyserades, där en jämförelse med ett referensmaterial från nu levande släktingar på mödernet gav ytterligare stöd för identifie- ringen av Romanovfamiljen ('94). Nedbrytning av DNA kan begränsas genom förvaring i kyla. Efter en katastrof är det därför viktigt att snabbt ordna möjligheter för kylförvaring av kroppar. Alternativt bör man snabbt organisera en insamling av prover som förvaras i kyla eller på annat sätt som bevarar materialet. Enligt rekommendationer ska biolo- giska prov, för individidentifiering, tas från det minst påverkade materialet såsom blod, benmärg, tänder, muskelvävnad, hjärnväv- nad, ben eller hår för att möjliggöra DNA-analys. Proven ska sedan förvaras lämpligt och skickas till ett laboratorium för DNA-analys ('97). Vilken typ av biologiskt material som ska samlas in beror på flera faktorer, som antalet offer, vilka omständigheter och miljöförhål- landen som rått vid själva händelsen samt de som efteråt råder i själva katastrofområdet. All typ av biologisk vävnad innehåller till- räckliga mängder DNA för att kunna analyseras, under förutsätt- ning att nedbrytningsprocessen inte påbörjats. När processen bör- jat, kommer olika typer av vävnad däremot att påverkas olika mycket. Jämförande studier har gjorts av DNA-prov tagna från olika vävnader post mortem (efter döden) och visat att hjärnbarken (cortex), lymfknutor, muskel och blod ger DNA av högre kvalitet än lever, mjälte, njure och sköldkörtel. Som en uppföljning till denna studie har stabiliteten hos DNA i muskelvävnad undersökts närmare. Man konstaterade bland annat att en kraftig nedbrytning av DNA skett i prov som förvarats i rumstemperatur. En del av proven hade dessutom fått svampangrepp. I en annan studie visades att av åtta olika vävnader var hjärnbarken den mest stabila vävnaden, ur vilken analyserbart DNA kunde utvinnas i rumstemperatur (Bar '88, Ludes '93, '90). Vid kraftig DNA-nedbrytning går prover av mjukvävnad inte alltid att analysera. är dessutom tänder de enda kvarlevor man hittar på en katastrofplats då emaljen som skyddar dem är kroppens hårdaste material. Den hårda karaktären hos både tänder och ben kan bevara DNA-molekylens integritet på ett bättre sätt än mjukvävnad, och är därför alternativa material för DNA-identi- fiering. är ben och tänder svårare material än mjuka väv- nader att isolera DNA från. Dessa material medför arbetsintensivt och tidskrävande laboratoriearbete, och det resulterar i relativt små mängder DNA. har en rad olika metoder utvecklats med syfte att förbättra och förenkla DNA- analyser från ben eller tänder ('00, '00, Schmerer '99, Sivagami '00, '98). I försök har det visats att DNA i tänder inte påverkas av miljö- faktorer som temperatur eller luftfuktighet i samma utsträckning som mjuka vävnader. Däremot visades att provets ålder påverkar DNA-kvaliteten. I en annan studie lät man revben med mjukväv- nad ligga ned i marken medan andra ben placerades ovanpå marken . Det visade sig att DNA i benen på- verkades mindre av de omgivande miljöfaktorerna än i den mjuka vävnaden. Man konstaterade även att ben som legat ovanpå marken gav resultat för betydligt fler markörer än nedgrävda ben ('99, '91). DNA har även tagits fram, och kunnat analyse- ras, från svårt brända ben (Sivolap '01, Ye '04). Identifieringsarbetet efter World Trade Center-attacken 2001, där offrens kroppar var svårt fragmenterade och brända, involverade i stor utsträckning DNA-analyser av ben och tänder. Detta har bidragit till ökade kun- skaper om nedbrutet DNA och analyser av ben och tandmaterial (Budimlija '03, '03). Om nedbrytningen av värdefullt DNA-material riskerar att gå fort, blir tidpunkten för provtagningen viktig. Enligt tas normalt prov för DNA-analys vid den rättsmedicinska under- sökningen av de omkomna ('97). Detta kräver att man hunnit organisera transport och uppsamling av offer, vilket kan ta i anspråk. Måste ben eller tänder tas för DNA-analys, krävs ett större ingrepp, vilket i sin tur kräver välorganiserade faci- liteter med tillgång till vatten och avskildhet. Provtagning av saliv, hår eller ytlig vävnad innebär ett mindre ingrepp, och kan om omständigheterna tillåter tas direkt på katastrofplatsen. Salivprov tas med en sterilt förpackad bomullspinne som stryks i munhålan, lufttorkas och placeras i en steril behållare. Vävnadsprov kan tas med hjälp av en sterilt engångsförpackad muskel- eller hudstans. Huden rengörs med alkohol och provet överförs till en steril be- hållare. Om inte märkning av offer gjorts, bör man i samband med provtagning märka både offer och prov, helst med ett system som är baserat på streckkoder. presenterades en studie där ett nytt system för vävnads- provtagning (TypiFixTM) utvärderats. Detta system möjliggör enkel provtagning av mjukvävnad direkt på katastrofplatsen. Apparaturen stansar enkelt ut ett vävnadsprov som automatiskt hamnar i en självförseglande provbehållare med en kemikalie som förhindrar nedbrytning av DNA. Ytterligare en fördel med systemet är att apparaturen vid provtagningen märker både vävnadsprovet och off- ret med en unik streckkod. Detta skulle effektivt kunna minimera risken för att felaktigheter uppstår vid provinsamlingen, som sker under pressade arbetssituationer (Grassberger '05). () publicerade , den femte i en serie av masskatastrofguider, Management of Dead Bodies in Disaster Situations. Här ges bland annat rekommenda- tioner för hur man under provtagning kan undvika förorening av proverna med DNA från någon annan, så kallad kontaminering. Kontaminering med DNA från en annan person kan påverka ana- lysresultatet genom att DNA-profilen visar bidrag från mer än en person (en blandad profil). I många fall syns detta genom att en markör, som normalt har två varianter (en från vardera föräldern) visar fler varianter. Det är viktigt att använda rena skyddskläder och engångshandskar, som byts mellan provtagningar. I så stor utsträckning som möjligt ska engångsmaterial användas för prov- tagning och förvaring. All annan utrustning rengörs mellan prov- tagningarna. Det är också viktigt att undvika att tala eller nysa direkt mot proverna, varför munskydd bör användas. Efter prov- tagningen packas proven enskilt. De kemikalier som används för rengöring av prover eller för förvaring bör tas från obrutna för- packningar (PAHO '04). För att förenkla insamling av DNA-prov från anhöriga som ska lämna referensprov har flera olika kit för provtagning ut- vecklats. Normalt tar en kriminaltekniker dessa DNA-prov genom att stryka en bomullspinne i munhålan på provlämnaren. De nya kiten är utformade för att den anhörige ska kunna ta provet själv, och innehåller mycket tydlig information om hur provet ska tas samt all nödvändig utrustning. Provet kan sedan sändas med posten direkt till laboratoriet som ska utföra analysen. OrageneTM DNA Self-Collection kit är ett exempel på ett kit för insamling av saliv- prov. Personen som ska lämna provet börjar med att skölja munnen med vatten. Sedan spottar man i en steril behållare tills vätskenivån når en markerad nivå. Locket skruvas fast och behållaren vänds för att saliven ska blandas med den DNA-bevarande lösningen som finns i behållaren (). En annan enkel lösning för insamling av saliv är Collector . består av en sterilt förpackad sticka som har en handtagsdel i ena änden och ett filterpapper i den andra. Salivprovet tas enkelt genom att trycks mot insidan av kinden och dras fram och tillbaka . Efter provtagningen försluts med ett plast- lock varpå provet torkar och är färdigt för förvaring i rumstempe- ratur. är utvecklad för att direkt passa in i laboratorier med en automatiserad process för DNA-analys, och kan i förväg förses med ett unikt nummer (). Ett sätt att få ett direkt referensmaterial från en omkommen per- son är att använda DNA från blodprov eller vävnader som finns sparade i olika biobanker. I finns bland annat prov sparade i biobanker från alla kvinnor som genomgått en gyne- kologisk undersökning för cellförändringar, och från personer som vårdats för exempelvis infektionssjukdomar eller cancer. I finns även blodprover från de flesta personer som är födda i en PKU-biobank vid . PKU (fenylketo- nuri) är en ärftlig ämnesomsättningssjukdom som alla nyfödda barn testas för genom detta prov. Förvaringen av tagna DNA-prov är av stor betydelse för analysre- sultatet. Rutinmässigt fryses blod eller vävnad omgående efter provtagning för att förhindra nedbrytning av DNA. I samband med en stor katastrof är däremot rutinmetoderna inte alltid tillämpbara, på grund av de svåra och kaotiska förhållanden som ofta råder. Under dessa förutsättningar gör de försvårande omstän- digheterna, som brist på frysskåp, kylskåp, kylcontainers och speci- alutbildad personal att alternativa förvaringsmetoder bör övervägas. Då omständigheterna (luftfuktighet, antal offer, platsens tillgäng- lighet med mera) tillåter att man snabbt kan ta saliv- eller blodpro- ver som tillåts torka, blir behovet av tillgång till kyl- eller frysförva- ring mindre (Budowle '05). Det finns även andra alternativ som fix- ering (konservering) av vävnad och provtagning med TypiFixTM, vilka möjliggör förvaring av vävnader i rumstemperatur. Det tidi- gare beskrivna systemet (TypiFixTM) innehåller en kemikalie i den självförslutande provbehållaren som förhindrar nedbrytning av DNA. Enligt tillverkaren kan vävnadsprov som sparats i rumstemperatur analyseras med bra resultat. Oberoende forskare visade i en studie att prover som tagits med TypiFixTM och som därefter förvarats i rumstemperatur innehöll stora mängder DNA (Grassberger '05). Fixering av vävnad med kemikalien formalin har länge använts för medicinska studier för att bevara vävnadens utseende. Denna fixering lämpar sig däremot sämre för DNA-analys, eftersom for- malin skapar korsbindning mellan DNA och proteiner samt ned- brytning av DNA-molekylerna. En alternativ metod är att fixera vävnadsprovet i någon form av etanolbaserad lösning som inte bil- dar dessa korsbindningar. Flera studier har beskrivit att förvaring av prover i en etanolbaserad fixeringslösning är likvärdig med frys- ning vad gäller möjligheter till DNA-analys. Det har visats att det går att analysera DNA från muskelvävnad som förvarats i rums- temperatur under i en etanolbaserad lösning ('91, Benchekroun '04, '88, Fregeau '01, '02, O''94, Soukup '03, Vincek '03). Etanol är en kemikalie med utbredd användning och bör vara lätt att få tillgänglig vid en kata- strof, oavsett var den inträffat. I en kommunikation med , forskningschef vid () i , säger han att etanol kan utgöra ett bra alternativ för förva- ring av vävnad om kylmöjligheter saknas. Han nämner vidare att andra alternativ kan vara att förvara prover i en lösning med natri- umhydroxid (NaOH), eller att preparera en lösning av celler som förvaras på ett filterpapper som är behandlat med en kemikalie (, . Traditionellt har individidentifiering utförts med tandkort eller fingeravtryck. Det är självklart mycket viktigt att det inte råder några tvivel om den avlidnes identitet, varför man ofta använder flera olika identifieringsuppgifter som vägs samman, innan man anser att en person slutligen är identifierad. Vid en tandidentifie- ring utför en rättstandläkare på katastrofplatsen en undersökning av offrens tänder. Eventuella lagningar, bryggor med mera noteras och röntgenbilder tas (PM-uppgifter). Denna information jämförs sedan med tandkort och röntgenbilder som samlats in från de sak- nades tandläkare (). Förutom identifiering genom jämförelse med tandkort kan tandstatus även ge ledtrådar om off- rens ålder och sociala vanor ('05). Fingeravtryck tas i samband med den rättsmedicinska undersökningen av en kriminaltekniker. För att få referensmaterial gör två kriminaltekniker hembesök hos anhöriga för att hitta föremål där det kan finnas finger- eller hand- avtryck från saknade. Identifiering kan även göras med hjälp av fysiska kännetecken, till exempel röntgenbilder med benbrott, ärr från skador, operationsärr, tatueringar eller medicinska implantat. Personliga ägodelar kan också vara till hjälp vid identifiering (Budowle '05). Ingen masskatastrof är den andra lik, och alla katastrofer har unika omständigheter som försvårar identifieringsarbetet. Man skiljer på om en katastrof är öppen eller sluten. Vid en sluten katastrof vet man hur många som förolyckats, kanske med hjälp av passagerar- listor. Däremot är vid en öppen katastrof antalet offer och vilka personer som befunnit sig på platsen okänt, vilket försvårar identi- fieringsarbetet avsevärt. drabbades av världens dittills största terrorattack, då två flygplan kolliderade med World Trade och fler än 2 700 människor dödades. Identi- fieringsarbetet var mycket komplicerat, eftersom offrens kroppar var mycket fragmenterade och hade utsatts för extrem värme samt vatten från brandsläckare. DNA-analys var därför den enda möjliga identifieringsmetoden för många av de saknade. Katastrofen ansågs vara öppen, och arbetet fokuserades på att identifiera så många kroppsdelar som möjligt. Totalt samlades över 26 000 biologiska prov in, varav hälften bestod av ben. Svårigheterna med analyserna har bidragit till en intensiv utveckling av nya metoder för individ- identifiering. En STR-analysmetod anpassad till nedbrutet DNA utvecklades och man använde sig av nya SNP-marörer i kärn-DNA samt analys av mitokondrie-DNA (Budimlija '03, '03, '03, Vastag '02). Identifieringsarbetet leddes av OCME (Office of Examiner) i och flera labora- torier var involverade, bland andra NYSP (State ). Företaget analyserade de flesta proven som be- stod av ben, Genomics sekvenserade mitokondrie-DNA, och Orchid GeneScreen utförde SNP-analys (Vastag '02). Även dataprogram utvecklades för att möjliggöra matchningar inom den i särklass dittills största provmängden för identifiering. Tre olika program användes, M-FISys, DNA-View och MDKAP ( '03, Hennessey '02, Leclair '02). hade nära hälften av de 20 000 kvarlevor som analyserats gett användbara DNA-profiler. Av de totalt 2749 saknade har 1 558 personer identifierats med hjälp av en eller flera metoder ('05). Andra exempel på öppna katastrofer där DNA-analyser använts är katastrofen med en kabinbana i , där ingen passagerarlista fanns ('03), samt den pågående identifieringen av de saknade efter konflikterna i (Huffine '01). störtade ett ryskt flygplan från Sval- bards flygplats i . Ombord fanns 128 passagerare (ukrainska och ryska gruvarbetare och deras familjer) samt 13 besättningsmän. Även om detta var en sluten katastrof, var det svårt att snabbt få fram uppgifter om exakt antal passagerare och namn på de omkomna. Norska identifieringsgruppen vid Kriminalpoliscen- tralen, som arbetar enligt rekommendationer och rikt- linjer, kallades in av för att bistå vid identifie- ringsarbetet. Då det inte fanns tandkort över ukrainska och ryska medborgare, valdes DNA-analys som primär identifieringsmetod. Vävnadsprov samlades in redan på från 257 kvarlevor och sändes till i för DNA-analys. efter katastrofen var 139 omkomna identifierade med hjälp av DNA-analys, och resultaten styrktes med traditionella identifieringsmetoder. Ytterligare två individer, för vilka man inte kunnat få något referensprov för DNA-analys, kunde identifieras med hjälp av tandstatus och medicinsk information ('97, Olaisen '97). Ett annat exempel på en sluten katastrof är då Swissair , på väg mellan och , kraschade utan- för och 229 personer (passagerare och besättning) dödades. Vid denna katastrof användes DNA-analys framgångsrikt, och samtliga offer kunde identifieras (Leclair '04, '99). Vid en masskatastrof utomlands som involverar många svenskar kallar in ID-kommis- sion, en expertgrupp bestående av kriminaltekniker, rättstandläkare och rättsläkare. Efter tsunamikatastrofen arbetade som mest cirka 300 personer från 28 länder för i . Av dessa arbetade cirka 100 personer vid i , eller TTVI-IMC (Center), där samtliga identifierings- uppgifter sammanställs (). Internationella ID-kom- missionen arbetar med DVI (Disaster Victim Identification) enligt riktlinjer. Detta innebär bland annat att alla offer be- handlas lika oavsett ursprung och etnisk tillhörighet ('97). För att samla in PM-uppgifter från offren arrangerade den Interna- fyra bårhusområden. Av en intervju med , kriminaltekniker vid tekniska roteln, Länskrimi- nalen i , framgår att den svenska ID-gruppen var verk- sam vid område 1B , i Bang Muang (Phang Nga Province). Vid detta område fanns inget rinnande vatten och ingen möjlighet att säkra fingeravtryck från offren. togs röd vävnad från lårmuskel, två tänder och revben för DNA-analys.