sou · GTB388d4 · 2006-01-01 00:00:00 — Likaså i likhet med uppsatser finns här en produktionssida som kan innebära att mindre skickliga barn ser det som en mindre positiv form. Å andra sidan kan de barn som inte har en utvecklad verbal förmåga eller kan skriva, i teckningen ge uttryck som de annars skulle ha svårt att förmedla. En mer dokumentär bildform är att låta barn fotografera eller filma, vilket förstås likaså kan över- låtas öppet till barn utifrån vad de ser som viktigt i sin livsvärld eller styras för att täcka ett givet tema eller fenomen. Både de skriftliga och bildmässiga metoder har fördelen av möjligheten till anon- ymitet gentemot den vuxne och därmed större möjlighet att fråga om sådant som är socialt känsligt. Fotografiets dokumentära prägel innebär dock risk för att en ev anonymitet inte kan upprätthållas. Dessa olika metoder kan givetvis kombineras på olika sätt. Det ena kan tjäna som underlag för det andra i olika skeden så att t.ex. barn intervjuas utifrån en filmad observationssekvens, eller ombeds berätta om det de ritat eller fotograferat. Över huvud taget kan ut- rymme för barns egna reflektioner bidra till förståelse av hur de uppfattar sin livsvärld51. Olika metoder kan även kombineras för att belysa skilda aspekter. En individintervju kan vara inriktad på det personliga planet, en gruppintervju på barnkulturen, enkät på det socialt känsliga under anonymitet och uppsats och bilder som alternativa uttrycksformer ge utrymme för andra sidor. Datatriang- uleringen kan vara kompletterande, validerande eller fördjupande. Etik på barns villkor några ord om etik. Som redan framgått finns etiska problem när det gäller anonymitet, barns upplevelse av att inte vara kompetenta, att bli respektlöst bemötta och att behöva beröra plågsamma erfa- renheter och känslor. Som normativ utgångspunkt kan ett första steg vara att barns underordning inte ska befästas av situationen och som nästa steg att barn istället ska stärkas, i samklang med demokratiutredningens syn på delaktighet liksom strävan efter em- powerment. Delaktighetsperspektivet har som framgått många sidor som kan kombineras: The use of participatory techniques greatly assisted in breaking down inbalances of power, not only by giving children greater control over the agenda and more time and space to talk about the issues that con- cern them, but also by creating an atmosphere in which there were no right and wrong answers and even some opportunities for children to interpret and explain their own data.52 Att medverka som informant inskränker generellt på barns liv. Är frågorna tillräckligt väsentliga för att motivera det? Innebär infor- mantskapet att barn ges maktresurser eller styrs av vuxna? Tar vill- koren för informantskapet, tid och rum, hänsyn till barns egen agenda eller bara till de vuxnas arbetssituation53? 51Christensen & aa. 52Thomas & O´Kane 1998:343. 53Mona Sandbæck Barn og foreldre som sosiale aktører i møte med hjelpetjenester. kan även på annat sätt aktualiseras av valet av plats. Är det en miljö där barnet känner sig hemma och kan känna trygghet? Att vara på hemmaplan ger en starkare position än att förflyttas till främmande mark. Vilka andra finns i miljön och kan därmed både få kännedom om att barnet är informant och ev även om vad det uttrycker? Att söka upp barn i institutioner som skolan är vanligt, men utsätter barn för risken att både andra barn och vuxna det har relationer till får en av barnet oönskad inblick54. I tolkningen av barns informa- tion finns etiska problem som knyter an till typen av bemötande av barnen. Både i sättet att hantera barn och i tolkning och framställ- ning av det de förmedlat finns en risk att i samhället rådande ålde- ristiska fördomar återskapas, vilket innebär ett underlåtande i syn- liggörande av barns individualitet och barndomens mångfald och ett befästande av åldersbaserade stereotypier55. Det finns också etiska problem vad gäller användningen av barnens information. Vilka får ta del av den, hur, i vilka sammanhang och med vilka kon- sekvenser? Blir barn upplysta om detta t.ex. hur det de uttryckt dokumenteras och vilka begränsningar som kan göras i dess till- gänglighet för andra? För barn kan en vuxens tystnadsplikt vara viktig som grund för förtroende56. Hur återges, omformas och tol- kas barnens uttryck? Får barnen genom återföring ta del av doku- mentationen och möjlighet att då dra sig ur eller påverka den slut- giltiga utformningen av återgivningen? Hur hanterar den som för- medlar barnens information vidare, risken för att andra vuxna age- rar respektlöst t.ex. genom att anpassa barnens uttryck till en mer acceptabel form? Vi återkommer till detta i sista avsnittet nedan. Varför är barn inte informanter? Granskningar av svenska myndigheters tillämpning av barnkon- ventionen liksom internationella studier visar att barns perspektiv ofta saknas även i handläggning av frågor som uppenbart berör barnen såsom i frågor om vårdnad, stödåtgärder till barn med funktionshinder, ekonomiskt bistånd mm57. I de fall en motivering formuleras tycks det kunna handla om en rad olika skäl. 54Näsman & v , 2003a. 55Närvänen & kommande.. 56Näsman , 1996. 57Socialstyrelsen och länstyrelserna Barnperspektiv vid handläggning av ekonomiskt bistånd. , 2003; Sandbæck, 2002, Mullender, 2002. En del anför att de inte vet hur man gör för att tala med barn eller hur man ska tolka det barn säger. Detta är som framgått ovan både en metodkompetensfråga och en fråga om perspektivval som gäller disciplinär tillhörighet och kunskapsintresse i sammanhanget. Skä- let kan också vara organisatoriskt: Det är besvärligt att genomföra, tidskrävande samt psykiskt och emotionellt krävande. Att lösa detta handlar alltså om organisation, resurser och hantering av de professionellas arbetsmiljö t.ex. genom debriefing, handledning men också om att utveckla synen på den professionella rollen. En tredje typ av argument är att barns perspektiv inte behövs i sammanhanget. Här finns flera olika skäl till att barns information ses som onödig. I samband med frågor om ekonomiskt bistånd kan t.ex. hävdas att detta med försörjningsfrågor är föräldrarnas ansvar och en fråga för myndigheten och föräldrarna tillsammans. Det är inte till barns bästa att myndigheten kringgår föräldrarnas ansvar genom direktkontakt med barnen. Tvärtom är det bäst för barnen om myndigheten genom krav på föräldraskapet kan stärka föräld- rarnas ansvarstagande. Det är alltså föräldrarnas sak att bedöma i vad mån barnet ska bli delaktigt i besluten kring bistånd till famil- jen och i så fall genom föräldrarnas förmedling och ej som egen närvarande aktör. I samklang med ovanstående kan man också anse att barnen inte behöver vara informanter eftersom föräldrarna de facto har den kunskap som behövs, alternativt att det är föräld- rarnas perspektiv som är det viktiga. Det senare anknyter till tidi- gare resultat som pekar på tendensen att tjänstemän mer lyssnar till föräldrarna och har större förståelse för deras rättigheter och in- tressen och behov pga likhet och närhet vuxna emellan, så att de kan ingå allians med föräldrar. Ytterligare ett skäl till att barns per- spektiv är onödigt kan vara att den vuxen professionella just i kraft av sin professionalitet vet vad barn behöver och eventuellt tom an- ser att den vetskapen är mer giltig än barnens egen uppfattning. Samtliga dessa argument väcker frågor kring synen på vuxna, barn, föräldraskap och professionalitet. En fjärde typ av argument handlar i stället om att det av olika skäl är negativt att låta barn vara informanter. Det kan handla om att barn behöver skyddas från den press det skulle innebära att behöva ta ställning. Detta kan stärkas med argumentet att barn saknar kompetens att fylla denna roll. Pressen kan vidare bestå i att föräld- rar skulle försöka utnyttja sina barn och regissera deras framträ- dande och vad de ska säga och pressar dem till att ha en uppfatt- ning. Föräldrar kan också utsätta barn för press efteråt i form av förhör om vad de sagt och utsätta dem för sanktioner för det. Här kan vi även finnas argument från diskussionen om det kompetenta barnet ovan. Att göra barn delaktiga innebär att de tillskrivs ansvar och att de vuxna abdikerar. Som framgår kan här sammantaget finnas uttryck för olika barn- perspektiv, syn på barn, deras kompetens och relationen barn – föräldrar, barn – professionella samt uppfattningar om vad som är bäst för barn. Dess olika argument kan användas som legitimering av att utnyttja det handlingsutrymme för att välja bort barn som informanter, som uppenbarligen finns i myndigheters besluts- processer trots att ratificerats. Ser vi till de olika kunskapsintressen som nämnts ovan kan vi konstatera att rättig- hetsperspektivet vad gäller delaktighet står svagt medan rätten till skydd står starkt. Expertperspektivet avvisas med hänvisning å ena sidan till föräldraansvaret å andra sidan den professionella kompe- . Det som återskapas är bilden av familialiserade barn, skyddsbehövande objekt för vuxnas ansvar och handlande, ett syn- sätt som dominerande i det tidigare dokumentet från , och som är en i samhället fortsatt stark diskurs om barn och barndom. Men som framhölls inledningsvis är det inte nöd- vändigt att ställa ett tillskrivande av aktörskap och erkännande av kompetenser mot en bild av barn som utsatta, beroende och i risk att bli offer. Beroende på vilken fråga det gäller, vilket sammanhang och vilken kategori barn det gäller, kan barn befinna sig i olika blandade positioner i dessa avseenden likaväl som vuxna kan det. Det som behövs är alltså en reflekterad prövning av det enskilda fallet. Utifrån rättighetsperspektiv kan delak- tigheten ses som normalfallet och frånvaro av delaktighet som det som behöver motiveras. Frågorna till denna prövning kan därmed formuleras som: Hur och på vilka grunder ska barn inte ses som möjliga informanter i frågor som berör dem? Kompetensbrist i sak eller kommunikationsförmåga Låt oss börja med den mest uppenbara stora variationen mellan barn i kommunikativ färdighet och kompetens i den aktuella frå- gan. Spädbarn kan kommunicera utan att ha en verbal förmåga och vuxna tolkar spädbarnets olika signaler och svarar mot de behov de kan läsa in. Men spädbarnet har långt kvar till den nyanserade ut- trycksförmåga som språket ger och saknar kompetens att förstå och reflektera över de flesta frågor som berör det. Den kommuni- kationsförmåga det späda barnet har innebär dock trots detta att rättighetsperspektivet skulle kunna tillämpas med krav på att be- akta vad barn uttrycker. Att t.ex. bortse från spädbarns skrik vid medicinska ingrepp som hos en vuxen självklart skulle ses som smärtsamma, och underlåta att ge bedövning med hänvisning till spädbarns låga ålder och mognad, skulle därmed inte vara accepta- belt även om det ur ett framtidsorienterat och diagnostiskt per- spektiv skulle kunna hävdas att det inte fanns belägg för att det var skadligt för barns utveckling att bortse från dess uttryck som meningsbärande kommunikation. Om barns kommunikation där- emot ses som en kunskapskälla kan det tolkas som indikator på barns upplevelse av ingreppet och läggas till grund för en bedöm- ning av vad som är till barns bästa. Om de späda barnens uttryck också tolkas som en viljeyttring kan dock frågan om kompetens i den aktuella frågan sägas avgöra att ett ingrepp görs trots barnens protester. En tolkning kan här göras utifrån den hypotetiska tanken vad barnen skulle vilja om de hade samma kompetens som de vuxna. En sådan tolkning bygger givetvis på föreställningar om både vad det innebär att vara barn och om den aktuella frågan. Vid vilken kompetensnivå ska barnets egna viljeyttringar då läg- gas till grund för besluten mer direkt? Det är uppenbart att det finns en generell tendens till att underskatta barns kompetens. Kompetensen kan dock variera starkt mellan olika områden bero- ende på erfarenhet. Barn kan långt upp i åldrarna vara okunniga om sådant som är elementärt för många vuxna hel enkelt för att barnen aldrig kommit i närmare beröring med frågan. Å andra sidan kan barn som levt med en kronisk sjukdom, eller arbetat som gatuförsäljare veta betydligt mer om detta än vuxna som saknar den erfarenheten. Här finns alltså inte någon enkel skillnad mellan barn och vuxna. Kunskap om barns kompetens som bygger på forskning som prövat deras kompetens inom områden barn normalt inte har inblick i, kan alltså vara missledande som grund för att bedöma enskilda barns kompetens i relation till en specifik fråga. Kompetensen behöver utforskas och bedömas utifrån barns egna erfarenhetsramar. Kort och lång sikt När det gäller barns vilja och beslutsfattande tillkommer givetvis frågan om att kunna överblicka konsekvenser på lång sikt, vilket är ett skäl till att operera barn även om de uttrycker att de inte vill för att de är rädda för bedövningssprutan. Situationen vad gäller över- blick är dock inte statisk. Om det ur ett rättighetsperspektiv ses som en fördel att barn får delta i beslut innebär det ökade krav på information till barnen. Barnet som accepterar att bli vräkt från sin bostad kanske inte vet att det också innebär förlust av den tidigare skolan och att familjen hamnar i ett tillstånd av hemlöshet. Frågan hänger också samman med hur oåterkalleliga besluten är. Om ett beslut kan ändras är det möjligt att låta ett barn som saknar den vuxnes överblick få avgöra även svåra beslut för att pröva och se tiden an. Rättighetsperspektivet kan även ses som ett krav att sträva mot att öka möjligheterna för framtida omval eller öka för- enligheten mellan olika val. Ett typiskt område där policyn kan se olika ut är skolsystemet, som kan innebära livsavgörande valsitua- tioner eller ge nya valmöjligheter långt upp i vuxenlivet. Med detta resonemang kan frågan om i vad mån barns delaktighet i beslut som gäller dem själva innebära att de får ta ansvaret för sitt liv medan vuxna abdikerar, placeras i ett vidare sammanhang. Vux- nas ansvar kan t.ex. handla om hur de kan minska riskerna med barns felval och öka möjligheterna för dem att ångra sig. När det gäller oåterkalleliga val med betydande konsekvenser ställs frågan på sin spets. Var tid och plats gör utifrån då och där gällande värderingar och kunskaper sina bedömningar av vad som är betydande konsekvenser och vad som är önskvärt, oacceptabelt, möjligt etcetera. Olika discipliner, trosriktningar och ideologier kan komma fram till olika slutsatser både vad gäller den goda barn- domen och vägningen mellan vad som är gott och ont i barndoms- livet och inför vuxenlivet. Villkoren för att realisera dessa bedöm- ningar varierar mellan länder och olika samhällsgrupper. Mot den bakgrunden kan man se vilket handlingsutrymme barn har när det gäller den här typen av val. Är det viktigt att alla barn lär sig simma för så att simundervisning blir obligatorisk för den som Är lönearbete och samlag skadligt och bör förbjudas för barn upp till en viss ålder? Ska minderåriga få göra abort utan för- äldrarnas vetskap? Från vilken ålder har barn rätt att flytta hem- ifrån? Vilken vikt tillskrivs barns åsikt om boendesituationen när en familj hotas av vräkning? Vilket av barnperspektiven och vilken tolkningsram för barns uttryck i dessa frågor som används varierar och därmed i vad mån barn är informanter i dessa frågor och med vilket syfte: som offer, vittne, part i ärendet eller? Barnet som individ och familjemedlem En fråga som uttrycker ambivalens i gäller synen på barn som individer och som sina föräldrars barn. Det indivi- duella rättighetsperspektivet när det gäller barn är ett led i den generella individualismen i dagens västerländska samhällen. Sam- tidigt är människan social och människoblivandet en social process. Till barndomens villkor hör i hög grad ett beroende av andra, in- ledningsvis främst föräldrarna. område har som en av sina uppgifter att hantera vissa motsättningar och spänningar i relationen barn – föräldrar och utrycker därmed möjligheten av motsättningar mellan barns och föräldrars intressen. Vårdnads- tvister och omhändertagande av barn är juridiska moment där dessa aktualiseras och den svåra uppgiften är att se till både föräldrar och barn men, sedan kom, med den uttalade upp- giften att se till barnets bästa. Här finns en tendens till familialisering. skriver fram båda föräldrarna när det gäller kontakt och del i det primära ansvaret för barnets fostran mm utan att ta höjd för sådana problem som när en förälder utöver våld mot barnen58. Synen på barn med föräldrar som ses som pro- blematiska präglas av föreställningar om att den goda barndomen omfattar både pappan och mamman, här åsyftande de biologiska föräldrarna. Detta innebär att även om barn erkänns aktörskap och blir informanter både om sina erfarenheter, syn på sitt liv och sin vilja, ställs detta i relation till denna föreställning och barnens vilja kan, liksom i andra fall där en teoretisk hållning är styrande, bort- ses ifrån med hänvisning till att det inte är till deras bästa. Föräld- rakontakten behövs för barns normala utveckling. Betoning av barns känslomässiga band och lojalitet med föräldrar kan ses som en del av detta tänkande även om det också kan vara något som 58 Mullender m fl, 2002: s 5 ännu inte etablerats. Banden till föräldrarna används också som redan nämnts som tolkningsgrund för att ifrågasätta tillförlitli- gheten i barns utsagor då barn anses kunna underlåta att berätta eller ljuga för sina föräldrars skull. En diskussion om barnets rätt som individ kontra föräldrarnas intressen kan dock föras ett steg längre. I de fall föräldrarna är känslomässigt viktiga för barnen blir också föräldrarnas situation viktig för barnen. När ett syskon i en syskongrupp säger att det vill bo hos pappa för att annars blir han ensam, eller när ett barn till en missbrukande pappa visserligen gärna vill flyttas ifrån honom men ändå tvekar är inte detta med nödvändighet en fråga om ( ev miss- riktad?) lojalitet eller manipulation från pappans sida. Det kan handla om att pappans välbefinnande är viktigt för barnet som barnet själv ser det. Åtgärder som ser till barnets bästa skulle där- med ur barnets perspektiv både behöva se till förälderns och bar- nets behov. En långtgående individualisering av synen på barns bästa kan alltså vara problematiskt ur barns perspektiv. Hur presenteras informationen för beslutsfattare? Som redan nämnts är det vanligt att barn trots inte alls kommer till tals i ärenden som berör dem, men om barns erfarenheter, syn på sin situation och vilja ingår i beslutsfattandet t.ex. i en myndighet är en central fråga den om kontextuell giltighet i barns uttryck. Rätt uttryckt på rätt plats Här finns en koppling till frågan om de enskilda barnens specifika kompetens i den aktuella frågan som berördes ovan. Men därtill kommer vilken slags regler som gäller, vilka typer av sakuppgifter och argument som är giltiga och hur en acceptabel process för att få fram dessa uppgifter ser ut. Barn som vittnen i domstol kontra barn i ett terapeutiskt samtal inom sjukvården är typexempel på kon- texter med skilda regelsystem som innebär att bemötande av barnet, frågorna till det, dokumentation av svaren, tolkningen av dem och åtgärderna som följer skiljer sig åt även om i båda fallen tanke om barns bästa ska tillämpas. Kunskaps- intressena och tolkningsramarna är olika även om ett flöde av samma disciplinära tänkande och samma övergripande diskurser i samhället kan finnas i båda. Barns information i terapeutiska samtal kan pga dessa skillnader desavoueras i rättssalen. Det är alltså i det rättsliga sammanhanget viktigt att särskilja olika typer av infor- mantsituationer. Inför ett beslutsfattande finns därmed ett ansvar hos den vuxne som inhämtar barns kunskaper och vilja att följa de normer som är giltiga i det beslutssammanhang där barnens röst eventuellt ska beaktas. Det krävs alltså en kompetens om dessa sammanhang som barn inte kan förväntas besitta för att barnens uttryck ska ses som trovärdiga. Som framgått ingår i delaktighets- diskussionen frågan om i vad mån barn inför sin roll som infor- manter informeras om villkoren i det sammanhang där deras in- formation ska ingå. Vem frågar, förmedlar vidare och tar emot för beslut? Vilken profession tillhör den vuxne som inhämtar informationen från barnen och vilken tillhör de som ska fatta de beslut där barnens uttryck ev ska beaktas? Vilket barnperspektiv, kunskaps- intresse och tolkningsram gäller? I vad mån förmedlas barnens ut- tryck i deras egna ord eller klätt i den vuxnes? I vad mån omvandlas barnens ord till diagnostiska tolkningar av mognad och/eller pro- blembedömningar? Färgas presentationen av olika intressen som den professionelles personliga, politiskt ideologiska, institutionella eller föräldrarnas? Vilka innebörder förmedlas så genom omskriv- ning snarare än som sakupplysningar om barnens bild av sin verk- lighet och sin vilja? Blir barnen subjekt med eget aktörskap? Finns detaljer nog för att förmedla ett barn som en individ, en levande person och inte bara som representant för en social kategori – barn? Med tanke på den kompetensskillnad som föreligger mellan be- slutsfattare och barn är det inte givet att det är tillräckligt att barns uttryck inhämtas på ett normenligt sätt. Barns begränsade språklig formuleringsförmåga och beslutsfattarens förföreställningar om barn som not-yets kan oreflekterat leda till en undervärdering av vikten i det barnen säger. För att kunna förstå och så beakta vad barn kommunicerar kan beslutsfattarna alltså behöva en mer gene- rell kompetens om barn och barndomens villkor i tillägg till underlag från de enskilda barnen. Forskning om barns livsvärld har här en plats som kunskapskälla. För att avsluta kan här position kort nämnas. Inom breda arbetsfält finns utrymme för flera barn- perspektiv och kunskapsintressen och därmed val av en mångfald av typer och metoder för barns informantskap. kan inta ett diagnostiskt, terapeutiskt och pedagogiskt perspektiv lik- som ett rättighets- och expertperspektiv. Kunskapsintresset kan handla om att utreda ett barns situation och hälsa, att behandla och fostra barnet men också om att för beslutsfattande få del av barns expertkunskap om sitt eget liv och att ge dem deras rätt till delak- tighet i beslut i frågor som gäller dem själva. Som framgått ovan finns problem och risker i situationer där olika perspektiv och intressen kan glida in i varandra, ta över varandra och tom leda till att barns uttryck bedöms som ogiltiga. kan det finnas behov av att låta de olika perspektiven och intressena komplettera och stödja varandra samt att kunna se dem som olika steg i längre förlopp. Det denna artikel syftat till är öka möjligheterna att för- hålla sig till dessa spänningar på ett reflekterat sätt. Alanen, (1992) Modern Childhood? Exploring the Child Question in Sociology. Alanen, , (red)(2001) Conceptualizing Child- Adult Relationships. , , (2005) Den svårfångade del- aktigheten i skolan. Ett ungdomsperspektiv på hinder och möjlig- heter. , Bruck, (1995) Jeopardy in the Cour- troom. A scientific analysis of childrens testimony. Childhood (2000) Editorial. Moralization and morality. 7(4): 395–399. , , (red) (2000) Research with Children Perspectives and Practices. Hammersley, , (1995) Ethnography. Prin- ciples in practice. , (1997): Childrens participation: - from tokenism to citi- zenship. : : 41.. , (1990) Förskolebarnet. , , (2003) Introduction i A. . Prout (red) Construction and Reconstructing Childhood. Contemporary Issues in the Sociological Study of Childhood. RoutledgeFalmer s. ix–xvii , , , , (1998) Theorizing Childhood. Jergeby, (1996) Offentlig miljö som arena och kuliss: att se, bli sedd och mötas på stadens offentliga och bostadsnära platser. (1990) Fra tabuisert trauma til anerkjennelse og erkjennelse. I & II, for Norsk Psykologforening, vol. 27. s 16–22, 43–55. & Halldén, (2001) Individuella rättig- heter; autonomi och beroende. Olika synsätt på barn i relation till Utbildning & Demokrati, Vol. 10. nr2.s. 65–79.