sou · GTB316 · 2006-01-01 00:00:00 — Direktivet definierar en insättning som ett tillgo- dohavande i form av inlåning eller som ett tillfälligt led i normala banktransaktioner och som ett kreditinstitut måste betala tillbaka enligt de lagliga och avtalsmässiga villkor som är tillämpliga, och alla fordringar i form av värdepapper som har ställts ut av kredit- institut. Direktivet anger vilka insättningar som inte skall omfattas av garantin, t.ex. insättningar som andra kreditinstitut gjort i eget namn och för egen räkning och insättningar som härrör från trans- aktioner som har samband med penningtvätt. Medlemsstaterna har också möjlighet att bestämma att vissa insättare eller insättningar skall vara undantagna från garantin eller ges en lägre garanti. Detta gäller bl.a. insättningar som görs av försäkringsföretag, myndig- heter och värdepappersfonder. Vidare anger direktivet att garantin skall träda i kraft när insättningen inte går att disponera på grund av kreditinstitutets insolvens. Insättningsgarantin skall finansieras av de företag som är anslutna till det. Direktivet anger emellertid inte på vilket sätt denna finansiering skall anordnas eller hur verk- samheten skall administreras. Det innebär att varje medlemsstat får bestämma om detta. Finansieringen kan ske genom t.ex. fondering av medel, tillskott av medel efter det att ett ersättningsfall inträffat eller genom en försäkringsmässig lösning. Direktivet innehåller riktlinjer för ett värdlands behandling av filialer till kreditinstitut från de andra medlemsländerna och tredje land. Enligt direktivet kan en filial till ett kreditinstitut hemma- hörande i ett land inom EU ansluta sig till ett garantisystem i värd- landet som komplement till hemlandets system. Denna komplette- ringsmöjlighet förutsätter att garantisystemet i värdlandet erbjuder en garanti för insättningar som till sin omfattning eller ersättnings- nivå överstiger den garanti som erbjuds i institutets hemland. De företag som omfattas av insättningsgarantin betalar in avgifter som sedan fonderar. De inbetalda avgifterna skall användas för att möta eventuella ersättnings- anspråk. Fonderade medel skall placeras på räntebärande konto i eller i skuldförbindelser utfärdade av staten. Om fondmedlen skulle vara otillräckliga i samband med omfattande ersättningsfall, har möjlighet att låna pengar i . Även kostnaderna för eventuell upp- låning skall, i efterhand, genom avgifter bäras av företagen som omfattas av systemet. Avgiften för insättningsgarantin skall beräknas med utgångs- punkt från företagens garanterade insättningar med hänsyn till den kapitaltäckningsgrad företaget har. En jämförelsevis låg kapital- täckningsgrad ger en högre avgift i förhållande till övriga företag som omfattas av garantin och tvärtom. De sammanlagda avgifter som tas ut av företagen skall uppgå till lägst och högst av de garanterade insättningarna så länge som de fonderade avgifterna uppgår till av dessa insättningar. När denna nivå på de fonderade medlen uppnåtts, skall de årliga avgifterna uppgå till ett belopp som motsvarar av de garanterade insättningarna. Vid utgången av uppgick de garanterade insättningarna till . De av nämnden fonderade medlen utgjorde . De fonderade medlen översteg således gränsvärdet på av insättningarna med god marginal. I propositionen Reformerade regler för bank- och finansierings- rörelse (prop. 2002/03:139) föreslår regeringen att även kredit- marknadsföretag får möjlighet att ta emot inlåning från allmän- heten som omfattas av insättningsgarantin. Under förutsättning av godkännande träder förslaget i kraft . Närmare om investerarskyddet enligt EG-direktivet Direktivet om investerarskydd syftar i huvudsak till att i varje medlemsstat skapa ett eller flera system till skydd för investerare som anlitar ett företag för sina värdepappersaffärer eller för förva- ring av värdepapper. Skyddet skall träda in om företaget försätts i konkurs eller i en liknande situation och därvid inte förmår åter- ställa värdepapper eller penningmedel som tillhör investeraren. Ett system för investerarskydd skall kunna utge ersättning till en inve- sterare med för förluster hänförliga till ett och samma företag. Även i övrigt har bestämmelserna om investerar- skyddet stora likheter med dem i direktivet om insättningsgarantin. Det innebär bl.a. att ett system för investerarskydd skall finansieras av de företag som är anslutna till det och att varje medlemsstat får bestämma på vilket sätt denna finansiering skall anordnas. Investerarens tillgångar i värdepappersbolag är separerade från bolagets tillgångar. Ett ersättningsfall uppstår därför i princip bara om det bolag som försatts i konkurs har hanterat investerarnas till- gångar felaktigt eller vid brottsligt förfarande. Några omfattande ersättningsfall är därför inte att vänta inom ramen för investerar- skyddet. De ersättningsfall som uppstår finansieras i efterhand av de företag som omfattas av skyddet. Avgifterna som tar ut för investerarskyddet avser enbart de utgif- ter nämnden har för att administrera systemet. fördelar de årliga avgifterna lika mellan samtliga företag. Insättningsgarantin och investerarskyddet omfattas av särskild lag- stiftning och skiljer sig därmed från statens övriga garantiåtagan- den. Dessa garantier bygger delvis på andra principer. Insättnings- garantin uppfyller inte heller villkoren för vad som skulle kunna betraktas som en försäkringsmodell. En försäkringsmodell känne- tecknas av att ett enskilt företag ingår i ett försäkringskollektiv. Premien prissätts individuellt utifrån de förväntade kostnaderna av att uppfylla åtagandet. Nivån på premien påverkas också av vilka andra företag som omfattas av garantin genom ett hänsynstagande till den risk som det enskilda företaget tillför försäkringskollek- tivet. Principerna för insättningsgarantisystemet bygger på de sak- förhållanden som rådde i samband med införandet. Exempelvis nivåbestämdes avgifter och fondstorlek utifrån statistik om ban- kernas finansiella tillstånd 1993. Det genomsnittliga banktillgodo- havandet uppgick till och bara 5 pro- cent av insättarna hade en bankinlåning som uppgick till . Det finns skäl att överväga hur garantisystemet bör utfor- mas med beaktande av dagens förutsättningar i syfte att skapa ett mer ändamålsenligt garantisystem. Garantisystemet måste vara rustat för att möta åtaganden för svenska företag internationellt och, i förekommande fall, för utländska företag med filial i . Utvecklingen går mot en ökad grad av integration av den finansiella marknaden inom EU. Detta påverkar den önskvärda utformningen av det svenska garan- tisystemet i och med att det finns skillnader i hur garantisystem i olika länder är reglerade och utformade. Olikheter i länders lag- stiftning tillsammans med en ökad filialetablering av svenska ban- ker i andra länder inom EU och EES kan exempelvis leda till att garantisystemet motverkar en önskvärd strukturförändring. Det är olämpligt om garantisystemets utformning står i motsats till målet om en integrerad marknad för finansiella tjänster inom EU. Insättningsgarantin och investerarskyddet har varit i bruk under vilket också talar för en översyn. Inom båda systemen finns det vidare ett antal mindre frågor som bör ses över för att bl.a. uppnå ökad effektivitet. har i tider av finansiell stabilitet begränsade arbetsuppgifter. Ersättningssystemen har inte belastats med något ersättningsfall. Antalet anställda har varit mellan en och två personer. Nämnden leds av en styrelse med fullt ansvar. Trots Insättningsgarantinämndens ringa storlek ställs det i stort samma krav på nämnden som på andra statliga myndigheter. Nämnden skall följa det ekonomiadministrativa regelverket, enligt vilket den är skyldig att bl.a. redovisa utgiftsprognoser, upprätta årsredovisningar, delårsrapporter och budgetunderlag. En bety- dande del av nämndens resurser går till att utföra dessa uppgifter. I samband med granskning av nämndens årsredovisning lämnade dåvarande invändningar i sin revi- sionsberättelse. Revisorernas invändning avsåg såväl resultatredo- visningen som den finansiella redovisningen. I budgetpropositionen redogjordes för behovet av en särskild utredning med uppgift att se över systemet för insätt- ningsgarantin. Inom pågår ett arbete med inriktning på att utforma ett system för offentlig administration av banker i kris. Arbetet har sin utgångspunkt i slutbe- tänkande, Offentlig administration av banker i kris (SOU:2000:66). I det sammanhanget kan det bli aktuellt att utvidga roll till att omfatta kris- hantering i den finansiella sektorn. En sådan roll påverkar sannolikt slutsatserna om hur nämndens verksamhet bör ordnas. Insättningsgarantisystemet i nuvarande form bygger på principer som varken kan härledas till den statliga garantimodellen eller fullt ut uppfyller villkoren för ett försäkringsmässigt utformat system. Mot bakgrund av detta skall utredaren överväga hur garanti- systemet bör utformas för att tydliggöra principerna för garantiverksamheten och om det finns förutsättningar för att renodla systemet enligt ett försäkringsmässigt utformat system eller ett statligt garantisystem. I det fall en statlig garantimodell föreslås skall förutsättningarna för en ökad samordning med andra garantimyndigheter klargöras. Även en plan för hur verksamheten skall ingå i en samlad redovisning av statens risk bör tas fram. Utredaren skall redovisa vilka effekter valet av modell får för avgiftsuttag och fondstorlek samt hur avgifterna bör fördelas mellan företagen. Utredaren skall i detta sammanhang studera andra europeiska länders garantisystem för att belysa de konkur- rensförhållanden garantisystemet ger upphov till på en internatio- nell marknad. Oberoende av vilken garantimodell som föreslås skall princi- perna för beräkningen av avgiften ses över. Avgiften bör spegla en korrekt bild av risken i bankernas åtaganden och statens ekono- miska risk för de fall en statlig garantimodell föreslås. Utredaren skall beakta att förslaget till avgiftssystem skall uppfylla kravet på hanterbarhet hos den ansvariga myndigheten. Placeringsregler och fondering av medel I dagens insättningsgarantisystem fonderas medel i syfte att täcka garantins kostnader i händelse av ersättningsfall. I det fall utredaren föreslår ett system med fonderade medel skall utredaren föreslå placeringsregler för dessa. I det fall utredaren föreslår ett system utan fonderade medel skall utredaren föreslå hur den nu uppbyggda fonden skall avvecklas. De insättningar som skyddas av insättningsgarantin är begränsade till att gälla nominellt bestämda tillgodohavanden som är tillgängliga för insättaren med kort varsel. Med denna defi- nition omfattas inte vissa typer av långsiktigt sparande av garantin. Exempel på sådant sparande är kontosparande inom ramen för det individuella pensionssparandet. Syftet med EG-direktivet för insättningsgarantin är att uppnå en viss miniminivå inom EU. Den svenska definitionen av vilka insättningar som omfattas av garantin är mer detaljerad än vad som anges i EG-direktivet. Insättningsbegreppet avviker också från de som förekommer i andra medlemsstater. Utredaren skall göra en översyn av insättningsbegreppet och i anslutning till detta föreslå vilka typer av sparande som bör om- fattas av garantin. Eventuella konkurrensaspekter av en förändring av insättningsbegreppet skall beaktas. Insättningsbegreppet bör om möjligt formuleras så att det nära ansluter till andra länders defini- tioner. Ersättningsnivån avseende insättningar har legat på oförändrad nivå sedan insättningsgarantin infördes . Ett tak för ersättnings- beloppet sattes till per kund och företag. Detta ansågs tillräckligt för att täcka majoriteten av de insättningar som omfattades av insättningsdefinitionen. Utredaren skall pröva om det finns anledning att ändra ersätt- ningsnivån. Nivån skall också övervägas med ledning av hur ersätt- ningsbegreppet formuleras så att eventuellt nya sparformer ges ett tillräckligt skydd. I detta sammanhang skall utredaren redogöra för ersättningsnivåerna inom övriga länder inom EES. Reglerna för när ersättning från insättningsgarantin och investerar- skyddet utfaller skiljer sig åt mellan svenska och utländska företag. För svenska företag gäller att företaget måste ha försatts i konkurs. För ett utländskt företag med filial i gäller att ersättning betalas ut när behörig myndighet i hemlandet förklarar att insätt- ningarna hos företaget är indisponibla. Utredaren skall överväga om reglerna kan anpassas så att svenska och utländska företag hanteras under liknande förutsättningar. Utredaren skall i denna fråga ta hänsyn till det pågående arbetet med ett system för offentlig administration av banker i kris. De administrativa avgifterna fördelas lika mellan samtliga banker och värdepappersbolag som omfattas av investerarskyddet. Även de företag som inte hanterar några tillgångar som skyddas betalar avgift till systemet. Utredaren skall överväga vilken omfattning investerarskyddet bör ha med avseende på sådana företag. saknar enligt bestämmelserna i lagen (1999:158) om investerarskydd möjlighet att beivra försenade avgiftsinbetalningar från företagen. Utredaren skall föreslå de reg- ler som behövs för att den ansvariga myndigheten skall kunna ta in de avgifter som inte betalats, t.ex. kräva in avgifter från de företag som upphört med sin verksamhet. De finansiella företag som omfattas av de båda ersättningssystemen verkar i stor omfattning på en marknad inom EU som blir alltmer integrerad mellan medlemsstaterna. Denna utveckling får konse- kvenser för den som ansvarar för garantiverksamheten samt de aktörer som berörs av systemen. Utvecklingen kan exempelvis ta sig uttryck i att företagen övergår från att driva verksamhet i dot- terbolag till att driva samma verksamhet i filialer, s.k. filialisering. Ett särfall av detta är de förutsättningar som skapas genom att EG- förordningen 2157/2001 av om stadga för europabolag träder i kraft . Utredaren skall kartlägga vilka konsekvenser som kan uppstå i samband med den ökade integrationen inom den europeiska mark- naden för finansiella tjänster för den som ansvarar för garantiverk- samheten. Utredaren skall redogöra för eventuella problem som en sådan utveckling kan medföra för de olika intressenterna samt om möjligt föreslå hur dessa kan hanteras. Utredaren skall särskilt undersöka konsekvenserna av EG-förordningen om europabolag. Denna redogörelse bör avse förordningens påverkan på ersätt- ningssystemen, men också om det svenska insättningsgaranti- systemets utformning kan verka hämmande på intresset att utnyttja europabolagsformen. Olika nationella regler inom EU avseende kvittning, självrisk och företrädesrätt kan påverka insättningsgarantin och investerar- skyddets förmåga att effektivt hantera respektive systems kostna- der. Olikheter i ländernas system kan påverka förutsättningarna att åstadkomma en effektiv hantering i samband med gemensamma ersättningsfall. Utredaren skall därför klargöra vilka likheter och olikheter som finns mellan de svenska och de övriga systemen inom EU. Utredaren skall ta ställning till hur den svenska lagstift- ningen bör utformas för att bättre kunna möta olikheter i andra europeiska ersättningssystem. Utredaren skall mot bakgrund av sina förslag om systemens utformning överväga hur verksamheten effektivast kan ordnas ur organisationssynpunkt. Alternativen till dagens organisations- upplägg är att inrymma verksamhet i en annan myndighet med liknande ansvar och uppgifter eller som i många andra länder låta företagen själva bygga upp ett medlems- system. Utredaren skall ta hänsyn till eventuella förslag avseende offentlig administration av banker i kris. Utredaren skall också se över om verksamhetens administrativa utgifter bör hanteras på annat sätt än . Utredaren skall i övrigt föreslå de åtgärder som anses nödvändiga i syfte att effektivisera insättningsgarantin och investerarskyddet. Utredaren skall i sitt arbete samråda med berörda myndigheter och pågående utredningar som har relevans för detta utrednings- uppdrag. Utredaren skall också beakta pågående arbete inom EU om införandet av försäkringsgarantisystem. Utredaren skall vidare beakta de pågående lagstiftningsarbeten inom finansmarknads- området som kan medföra konsekvenser för garantisystemet och den ansvariga myndighetens eller organisationens verksamhet, såsom arbetet med kompletterande svensk lagstiftning med anknytning till EG-förordningen om europabolag, nya kapitaltäck- ningsregler samt offentlig administration av banker i kris. Utre- daren skall i anslutning till samtliga förslag utarbeta förslag till nödvändiga författningsändringar. Utredaren skall vidare redovisa en jämförelse av olika garantisystem inom ett antal relevanta och i första hand närliggande EES-länder samt hur dessa hanteras organi- satoriskt. Uppdraget skall redovisas . och rådets direktiv /19/EG av om system för garanti av insättningar och europeiska unionens råd har antagit detta direktiv med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 57.2 första och tredje meningen i detta, med beaktande av kommissionens förslag (1), med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande (2), i enlighet med det förfarande som avses i artikel 189b i fördraget (3), och med beaktande av följande: I enlighet med fördragets mål bör den harmoniska utvecklingen av kreditinstituts verksamhet inom hela gemenskapen främjas genom upphävande av alla begränsningar i etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster, under det att banksystemet görs mer stabilt och skyddet för insättarna ökas. När begränsningarna för kreditinstituts verksamhet upphävs bör den situation övervägas som kan uppstå om insättningar hos ett kreditinstitut som har filialer i andra medlemsstater blir indispo- nibla. Det är nödvändigt att säkerställa en gemensam lägsta nivå för insättarskydd oavsett var i gemenskapen insättningen är gjord. Ett sådant insättarskydd är lika nödvändigt som sundhetsregler vid genomförandet av den gemensamma bankmarknaden. Om ett insolvent kreditinstitut stängs måste insättarna hos fili- aler i andra medlemsstater än den medlemsstat i vilken kreditinsti- tutet har sitt huvudkontor skyddas av samma system för garanti av insättningar som institutets övriga insättare. Kreditinstitutens kostnad för deltagande i ett system för garanti av insättningar står inte i relation till den kostnad som skulle bli följden av mycket stora uttag av insättningar, inte bara från kredit- institut i svårigheter utan också från institut med god ekonomisk ställning, på grund av att insättarna förlorat förtroendet för bank- systemets soliditet. De åtgärder som medlemsstaterna har vidtagit till följd av kom- missionens rekommendation 87/63/EEG av om införande av system för inlåningsskydd i gemenskapen (4) har inte till alla delar gett önskat resultat. Denna situation kan visa sig hindra den inre marknaden från att fungera på ett riktigt sätt. Rådets andra direktiv /646/EEG av om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut, samt med ändring av direktiv /780/EEG (5) föreskriver en enda auktorisation för varje kreditinstitut och att myndigheterna i den medlemsstat som är dess hemland skall utöva tillsyn över institutet; direktivet trädde i kraft . En filial behöver inte längre ha auktorisation i en värdmedlems- stat eftersom en enda auktorisation gäller inom hela gemenskapen och det är de behöriga myndigheterna i den medlemsstat som är filialens hemland som utövar tillsyn vad avser dess solvens. Detta förhållande gör det berättigat att ett kreditinstituts alla filialer inom gemenskapen omfattas av ett enda system för garanti av insätt- ningar. Ett sådant system måste vara detsamma som det som finns för den kategorin av institut i den stat där institutets huvudkontor är beläget, särskilt på grund av det samband som finns mellan till- synen över en filials solvens och dess deltagande i ett system för garanti av insättningar. Harmoniseringen måste begränsas till de huvudsakliga bestånds- delarna i ett system för garanti av insättningar och, inom en , säkerställa betalningar enligt en garanti som är beräknad utifrån en gemensam lägsta nivå. Systemen för garanti av insättningar bör träda i funktion så snart insättningarna blir indisponibla. Det är lämpligt att särskilt insättningar som kreditinstitut gör i eget namn och för egen räkning inte omfattas av garantin. Detta bör inte påverka den rätt som ett system för garanti av insättningar har att vidta nödvändiga åtgärder för att rädda ett kreditinstitut som befinner sig i svårigheter. En harmonisering av systemen för garanti av insättningar inom gemenskapen leder i och för sig inte till ett ifrågasättande av de system som redan används och som är utformade för att skydda kreditinstitut, särskilt genom att garantera deras solvens och likvi- ditet, så att insättningar hos sådana kreditinstitut, inklusive deras filialer i andra medlemsstater, inte blir indisponibla. Alternativa system som avser att ge en annan form av skydd kan, under vissa förutsättningar, av de behöriga myndigheterna anses uppfylla detta direktivs mål. Det är de behöriga myndigheternas uppgift att kon- trollera att dessa villkor är uppfyllda. Flera medlemsstater har system för garanti av insättningar för vilka branschorganisationer bär ansvaret, andra medlemsstater har system som är införda och reglerade genom lagstiftning och en del system regleras delvis genom lagstiftning, även om de har till- kommit genom avtal. Dessa skillnader i rättslig ställning utgör ett problem endast vad avser obligatoriskt deltagande i och uteslutande från system. Det är därför nödvändigt att fastställa regler som begränsar systemens befogenheter på detta område. Bibehållandet inom gemenskapen av system för garanti av insättningar som ger högre täckning än den gemensamma lägsta nivån kan, inom samma territorium, ge upphov till skillnader i kompensation och ojämlika konkurrensvillkor mellan nationella institut och filialer till institut från andra medlemsstater. För att motverka dessa nackdelar bör filialer tillåtas att ansluta sig till sina värdländers system så att de kan erbjuda sina insättare samma garantier som systemen i de länder i vilka de är belägna. Kommis- sionen bör efter rapportera i vilken utsträckning fili- alerna har använt sig av denna möjlighet och de svårigheter som de eller systemen för garanti av insättningar har mött under genom- förandet av dessa bestämmelser. Det är inte uteslutet att systemen i den medlemsstat som är hemland själva bör erbjuda sådan extra täckning, enligt de villkor som sådana system får fastställa. Marknadsstörningar kan orsakas av filialer till kreditinstitut som erbjuder en högre täckning än de kreditinstitut som är auktori- serade i värdmedlemsstaten. Nivån på och omfattningen av den täckning som ett system för garanti av insättningar ger bör inte bli ett konkurrensmedel. Det är därför nödvändigt, åtminstone under en inledningsfas, att fastställa att nivån på och omfattningen av den täckning som ett system i den medlemsstat som är hemland ger insättarna hos filialer i en annan medlemsstat, inte bör överstiga den högsta nivån på och omfattningen av den täckning som mot- svarande system ger i värdmedlemsstaten. Efter bör eventuella marknadsstörningar studeras mot bakgrund av de er- farenheter som har gjorts och utvecklingen inom banksektorn. Enligt detta direktiv måste i princip varje kreditinstitut ansluta sig till ett system för garanti av insättningar. De direktiv som styr tillträde för kreditinstitut som har sitt huvudkontor i ett icke- medlemsland, särskilt rådets första direktiv /780/EEG av om samordning av lagar och andra författningar om rätten att starta och driva verksamhet i kreditinstitut (6) tillåter medlemsstaterna att besluta huruvida, och enligt vilka villkor, filia- lerna till sådana kreditinstitut får verka inom deras territorium.