sou · GTB395 · 2006-01-01 00:00:00 — Med allmän handling avses enligt TF sådana handlingar som förvaras hos en myndighet och är inkomna till eller upprättade hos myndigheten. Att en handling är allmän innebär inte med nödvändighet att var och en får ta del av uppgifterna i den. Innehållet kan vara helt eller delvis hemligt, dvs. omfattas av sekretess. En första förutsättning för att en handling skall anses vara allmän hos en myndighet, och därmed omfattas av offentlighetsprincipen, är att den förvaras hos myndigheten (2 kap. 3 § TF). Pappershand- lingar anses förvarade hos myndigheten om de finns i lokalerna. Information som lagras i datorer anses förvarad hos myndigheten om den är tillgänglig med ett tekniskt hjälpmedel så att den kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas. Begreppet förvarad gör att det kan antas att merparten av de handlingar som uppkom- mer i samband med forskning inom en högskola också förvaras hos myndigheten. För att en handling skall anses som allmän måste den också ha inkommit till eller blivit upprättad hos myndigheten. En handling hos en myndighet är alltså allmän om den har kommit från någon utomstående. Det gäller oavsett om den har skickats med vanlig post, e-post eller fax, om den lämnats personligen eller på annat sätt till en behörig befattningshavare vid myndigheten. Det innebär t.ex. att om en forskare vid en högskola får ett e-postmeddelande Huvuddragen i gällande rätt från en kollega vid en annan högskola blir meddelandet normalt en allmän handling. En handling är också allmän om den har ut- arbetats eller framställts av myndigheten. Med TF:s terminologi anses den då som upprättad (2 kap. 7 § TF). En handling är i princip alltid att anse som upprättad när den har expedierats. Om en forskare på något sätt – t.ex. med post, e-post eller fax – lämnar ut en handling till en annan myndighet eller till en utomstående enskild person är den att anses om upprättad. En handling kan anses som upprättad även om den inte har expedierats. Hör handlingen till ett visst ärende, blir den allmän när ärendet är slut- behandlat hos myndigheten. Kan handlingen inte hänföras till ett visst ärende, blir den i stället allmän när den har justerats av myndigheten eller när den på annat sätt har färdigställts. Den situa- tionen är vanlig när handlingar framställs som ett led i högskolans faktiska handlande. Frågan om ärendehandläggning eller faktiskt handlande har också betydelse för när en handling kan anses utgöra en minnesanteckning. Reglerna om minnesanteckningar är nämligen tillämpliga endast när det är fråga är om handläggning av ett ärende (se 2 kap. 9 § första stycket TF). För en handling som framställts av en myndighet och inte direkt kan hänföras till ett visst ärende hos myndigheten gäller följande: En handling som inte har expedierats blir allmän när den har justerats eller på annat sätt färdigställts. Att en handling justerats innebär i princip att den har försetts med intyg om sin riktighet. Det är som regel inte något problem att avgöra när en handling justerats. Att i ett enskilt fall avgöra om en handling på annat sätt har färdigställts kan medföra större problem. Om t.ex. en rapport tagits om hand för förvaring av en behörig befattningshavare vid myndigheten är den att anse som färdigställd (se JO 1978/79 s. 29). Det är emellertid som regel fullt tillräckigt att en handling fått sin slutliga utformning för att den skall anses upprättad. Det krävs alltså inget formellt förfarande för att en handling skall anses färdigställd. Om en tjänsteman t.ex. har tagit fram ett protokoll, och inte har för avsikt att omarbeta det, är protokollet en allmän handling. Är avsikten däremot att de anteckningar som görs i pro- tokollet senare skall bearbetas eller renskrivas, blir handlingen all- män först efter att den har färdigställts. Huvuddragen i gällande rätt 3.3.2Tillåtna begränsningar av handlingsoffentligheten Rätten att ta del av allmänna handlingar får endast begränsas om det är motiverat med hänsyn till vissa av de i 2 kap. 2 § TF angivna syftena. Motsvarande gäller för yttrandefriheten, där tillåtna syften med en inskränkning anges i 2 kap. 13 § RF. Forskning som sådan nämns inte bland de syften som får inskränka yttrandefriheten respektive rätten att ta del av en allmän handling. Enligt 2 kap. 2 § TF kan handlingsoffentligheten i princip endast begränsas om det noga anges i en särskild lag eller i en annan lag som den särskilda lagen hänvisar till. Den särskilda lag som avses är sekretesslagen. I lagen finns ett antal begränsningar i den hand- lingsoffentlighet som föreskrivs i TF. Det finns också bestämmel- ser om förbud att på annat sätt röja innehållet i handlingar, oavsett om det sker muntligen eller på annat sätt (tystnadsplikt). Av 1 kap. 2–3 §§ sekretesslagen följer att sekretessbelagda upp- gifter inte får röjas för vare sig enskild eller en annan myndighet i andra fall än dem som anges i den lagen. Förbudet gäller såväl myndigheten som dess personal. Med sekretessbelagda uppgifter avses uppgifter som omfattas av en bestämmelse i sekretesslagen och som efter en skadeprövning inte bedöms kunna lämnas ut eller på annat sätt röjas. Skälen till varför sekretess gäller för vissa typer av uppgifter varierar. Det kan t.ex. vara för att skydda enskilda intressen av personlig och/eller ekonomisk natur eller allmänna intressen av försvars- eller utrikespolitisk art. Graden av sekretess kan också variera. Den starkaste graden (ofta benämnd absolut sekretess) innebär att en uppgift inte får lämnas ut, även om den inte skulle vålla någon skada för den i vars intresse den ställts upp. Den näst starkaste graden av sekretess är den som innehåller ett s.k. omvänt skaderekvisit. Sekretess är då huvudregeln, och utgångspunkten är att uppgifterna inte skall röjas bara för att någon begär att få del av dem. Vid den svagaste graden av sekretess uppställs ett s.k. rakt skaderekvisit. Huvudregeln är då offentlighet. Uppgifterna skall alltså lämnas ut, om det inte vid en skadeprövning finns anledning att misstänka att ett utlämnande skulle skada den i vars intresse sekretessen gäller. Beträffande alla dessa former av sekretess gäller dock att sekretessen kan hävas av den i vars intresse den gäller. Huvuddragen i gällande rätt Högskolan berörs av ett stort antal bestämmelser i sekretesslagen. För en översiktlig beskrivning av bestämmelser som aktualiseras kan hänvisas till den vägledning för tillämpning av reglerna om offentlighet och sekretess som upprättats vid av kammarrättsassessor . Nedan beskrivs i korthet några av de mest relevanta bestämmel- serna för utredningens uppdrag. Myndighets affärsverksamhet (6 kap. 1 § sekretesslagen) Sekretess gäller i myndighets affärsverksamhet för uppgift om myndighetens affärs- eller driftförhållande, om det kan antas att någon som driver likartad rörelse gynnas på myndighetens bekost- nad om uppgiften röjs (6 kap. 1 § första stycket första meningen sekretesslagen). Bestämmelsen, som avser sådan verksamhet hos myndigheten som är affärsinriktad, har till syfte att skydda myndighetens affärs- verksamhet, den s.k. affärssekretessen. Ett utmärkande drag hos en sådan verksamhet är att den i allmänhet skall vara ekonomiskt vinstgivande eller i varje fall inte gå med förlust. De myndigheter som typiskt sett omfattas av bestämmelsen är de affärsdrivande verken. Sekretessen gäller myndighetens affärs- eller driftförhållanden. Med detta avses t.ex. förvärv, överlåtelser, upplåtelser eller använd- ning av tjänster, som exempelvis elektricitet, gas, vatten m.m. Även sådant som marknadsundersökningar, prissättningskalkyler, för- handlingar och andra affärshändelser kan omfattas av sekretess. Statlig tillsynsverksamhet (8 kap. 6 § sekretesslagen) I den utsträckning som regeringen föreskriver skall det gälla sekretess i sådan statlig myndighets verksamhet som består i utred- ning, planering, prisreglering, tillståndsgivning, tillsyn eller stöd till produktion, handel, transportverksamhet eller näringslivet i övrigt (8 kap. 6 § första stycket sekretesslagen). Sekretessen kan avse uppgift om enskilds affärs- eller driftförhållanden, uppfinningar eller forskningsresultat, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs. Vidare kan sekretess gälla för uppgift om Huvuddragen i gällande rätt andra ekonomiska eller personliga förhållanden för den som trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som är föremål för myndighetens verksamhet. Föreskrifter om sekretess enligt 8 kap. 6 § sekretesslagen med- delas av regeringen genom sekretessförordningen (1980:657) och bilagan till denna förordning (2 § första stycket sekretessförord- ningen). I bilagan, vid punkt 73, anges bland annat att sekretess gäller för vissa uppgifter i stöd som sköts av och andra forskningsråd som är myndigheter. Uppdragsforskning (8 kap. 9 § sekretesslagen) I 8 kap. 9 § sekretesslagen finns det bestämmelser om sekretess som rör uppdragsverksamhet för enskilds räkning. Enligt paragra- fen gäller sekretess hos myndighet för uppgift som avser provning, bestämning av egenskaper eller myckenhet, värdering, vetenskaplig, teknisk, ekonomisk eller statistisk undersökning eller annat sådant uppdrag som myndigheten utför för enskilds räkning, om det måste antas att uppdraget har lämnats under förutsättning att upp- giften inte röjs. Vidare föreskrivs det att regeringen för särskilt fall kan besluta om undantag från sekretessen, om den finner det vara av vikt att uppgiften lämnas. Meddelarfrihet gäller inte för upp- gifter som omfattas av sekretess enligt denna paragraf (se 16 kap. 1 § sekretesslagen). Bestämmelsen skyddar primärt uppdragsgivarens ekonomiska förhållanden, men den kan även ge skydd för tredje man när det gäller dennes personliga och/eller ekonomiska förhållanden (se prop. 1979/80:2 Del A s. 238 f.). Sekretessen kan gälla av högst (8 kap. 9 § fjärde stycket sekretesslagen). Vidare innebär bestämmelsen att sekretess skall iakttas om det inte överenskommits att uppgiften får lämnas ut eller uppdragsgivaren i övrigt medger att det får ske. En förutsättning för sekretess är enligt bestämmelsen att det kan antas att uppdraget lämnats under förutsättning att uppgiften inte blir offentlig. Uppdragsgivaren behöver således inte uttryckligen ha begärt sekretess, utan det är tillräckligt att uppgiften är av sådan art att det kan antas att uppdraget inte hade lämnats om sekretesskydd inte gällt. Frågan om sekretess vid högskolan har behandlats utförligt i motiven till sekretesslagen (se bet. KU 1979/80:37 s. 31 ff.). Huvuddragen i gällande rätt konstaterade att de forskningsuppdrag högskolor fick från enskilda var ett viktigt led i den vetenskapliga utvecklingen med hänsyn till den stimulans och de resurser som därigenom kom forskningen tillgodo. framhölls dock vikten av offentlighet och insyn i forskningen, både för att upp- rätthålla allmänhetens förtroende för forskningen och för att stimulera ett fritt idéutbyte mellan skilda forskare. Sammantaget kom utskottet till slutsatsen att sekretess skulle kunna gälla för uppgifter inom ramen för ett uppdrag att utföra viss forsknings- uppgift. Avslutningsvis kan nämnas att uppdragsverksamhet för enskilds räkning förekommer vid åtskilliga statliga myndigheter. Som exempel på sådan verksamhet som avses i bestämmelsen kan nämnas uppdrag som utförs vid och . Affärsförbindelse med myndighet (8 kap. 10 § sekretesslagen) I 8 kap. 10 § sekretesslagen, som är subsidiär till 8 kap. 8–9 §§ i samma lag, ges sekretesskydd åt enskild som trätt i affärsför- bindelse med en myndighet för uppgifter om dennes affärs- och driftförhållanden, dvs. för ekonomiska förhållanden. Sekretess gäller endast om det av särskild anledning kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs. Med enskild avses både enskilda fysiska och juridiska personer. Affärsförbindelsen kan avse förvärv, avyttrande eller upplåtelse av egendom eller arbete som skall utföras. Sekretessen gäller också för uppgifter hos myndighet om enskilds affärs- eller driftförhållande som hänför sig till den enskildes affärsförbindelse med ett av det allmänna dominerat privaträttsligt subjekt som driver affärsverksamhet eller till företag där myndigheten bedriver revision. Det har i en tidigare utredning framhållits att det är osäkert om denna bestämmelse gäller för sådana uppgifter som utväxlas i ett gemensamt forskningsprojekt (se SOU 1996:70 s. 136). Något klargörande rättsfall som belyser frågan tycks inte ha tillkommit sedan uttalandet gjordes, och den får således alltjämt anses vara öppen. Av 8 kap. 13 § andra stycket sekretesslagen framgår dock att sekretess gäller för sådan uppgift angående uppfinning som har Huvuddragen i gällande rätt lämnats till myndighet enligt uppfinnarlagen. Bestämmelsen tycks inte ha kommit till användning vid högskolorna. En längre gående tystnadsplikt än den som föreskrivs enligt sekre- tesslagen kan gälla för offentligt anställda. I 1 kap. 12 § sekre- tesslagen anges att det finns särskilda bestämmelser i andra lagar som är tillämpliga utöver sekretesslagen. De lagar som avses är lagen om företagshemligheter (1990:409), aktiebolagslagen (1975:1385) och lagen om ekonomiska föreningar (1987:667). Lagen om skydd för företagshemligheter, som framför allt tillämpas inom det privata näringslivet, kan alltså komma till användning även inom den offentliga sektorn. Det framhölls dock i motiven till bestämmelsen i 1 kap. 12 § sekretesslagen att en sam- ordning med lagen om skydd för företagshemligheter inte borde ske i andra fall än där skyddsintressen sammanfaller. Det skulle således vara fråga om uppgifter i en konkurrensutsatt verksamhet där skyddsbehovet är motiverat av just konkurrensskäl (se prop. 1987/88:155 s. 31). Detta ansågs bland annat innebära att samord- ningen borde innefatta sådana uppgifter som var skyddade av sekretess enligt 6 kap. 1 § sekretesslagen. En grundläggande förut- sättning för en samordning är att det är fråga om näringsverk- samhet. Den forskning som bedrivs vid högskolorna kan i regel inte betecknas som sådan verksamhet. I 7 § lagen om skydd för företagshemligheter föreskrivs att en arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet röjer eller utnyttjar en företagshemlighet hos arbetsgivaren, som denne fått del av i sin anställning under sådana förhållanden att arbetstagaren insåg eller bort inse att denne inte fick avslöja hemligheten, skall ersätta den skada som uppkommit. Forskningsresultat får typiskt sett anses utgöra företagshemlighet. Den för uppdraget helt centrala ensamrätten är patent på uppfin- ningar. I det följande lämnas därför en översiktlig redogörelse för den patenträttsliga lagstiftningen, internationellt och nationellt. Genom de samband som finns mellan patenträtt och upphovsrätt i Huvuddragen i gällande rätt vissa för utredningen relevanta avseenden, har utredningen även funnit skäl att ge en översiktlig beskrivning av den upphovsrättsliga lagstiftningen. Det kan tilläggas att även frågor med anknytning till den med patenträtten besläktade växtförädlarrätten skulle kunna komma upp vid vissa högskolor. Utredningen avser emellertid inte att närmare redogöra för den lagstiftningen, eftersom den berör så få. 3.4.1Materialrätt och internationella konventioner Patenträtten och upphovsrätten tillhör den del av civilrätten (regler mellan privata rättssubjekt) som brukar benämnas immaterialrätt och som behandlar rättsskyddet för intellektuella prestationer och kännetecken. Regler om rättsskyddet finns i de olika immaterial- rättsliga lagarna. Dessa är: varumärkeslagen (1960:644), lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk (upphovsrättslagen), patentlagen (1967:837), mönsterskyddslagen (1970:485), växtförädlarrättslagen (1997:306), firmalagen (1974:156) och lagen (1992:1685) om skydd för kretsmönster i halvledarprodukter. Lagarna är territoriellt begränsade. Det innebär att skyddet i ett land bara gäller inom det landets territorium eller i förekommande fall inom EU, om det t.ex. gäller gemenskapsvaru- märken och gemenskapsformgivningar. När det är fråga om exempelvis registrerat patentskydd, måste således en registrering göras i varje land där man vill göra anspråk på en ensamrätt. Immaterialrätten har traditionellt en stark internationell anknyt- ning, som bland annat utvecklats för att underlätta tillämpningen av det territoriellt begränsade skyddet över landgränserna. För- ändringar av den svenska lagstiftningen är ett resultat av den internationella utvecklingen. När det gäller det industriella rättsskyddet utgör grundpelaren, och på upphovsrättsområdet spelar en motsvarande roll. Båda administreras av Organisationen för den intellektuella äganderätten (World Intellectual Property Organiza- tion, ) i . har inte bara Paris- och Bern- konventionerna reviderats ett antal gånger, utan det har också successivt kommit till ytterligare en rad internationella överens- kommelser. Den modernaste och mest omfattande är Avtalet om handelsrelaterade aspekter på immaterialrätter (Trade Related Aspects of Intellectual Property Rights, ) Huvuddragen i gällande rätt , som inkorporerar större delen av Paris- och Bernkonventionernas materiella krav i senaste lydelse, är bindande för alla medlemmar i (, WTO). Avtalet innehåller inte bara bestämmelser om vad som skall skyddas och förutsättningarna för skydd, utan också bestämmelser om hur detta skydd skall säkerställas. undertecknades den Europeiska patentkonventionen (European Patent Convention, EPC), och en från EU och Efta fri- stående europeisk patentorganisation (European Patent Organisa- tion) bildades. För den operativa verksamheten inrättades det Europeiska patentverket (European Patent Office, EPO) med säte i . har deltagit i detta europeiska patentsamarbete . Ett av syftena med EPC är att centralisera och förbilliga utfärdandet av patent. EPC innehåller därför den tillämpliga materiella patenträtten. En europeisk patentansökan granskas och beviljas visserligen av EPO och skall inges på något av språken engelska, franska eller tyska. Men ett av EPO meddelat europeiskt patent är inte ett enhetligt patent för hela EPC-området. I en ansökan om ett europeiskt patent skall de länder anges där patent- skydd begärs, och ansökan behöver inte avse samtliga de 31 länder som har tillträtt EPC. Det normala är att man väljer ut en dryg handfull av dessa, eftersom kostnaderna manar till viss återhållsam- het. Om ett europeiskt patent meddelas, innebär det att patentet i varje EPC-land som angetts i patentansökan får samma rättsverkan som ett i det landet meddelat nationellt patent. Även i övrigt blir patentet i princip underkastat nationell lagstiftning. EPO-patentet kan alltså ses som ett knippe nationella patent, som lever sitt eget nationella liv efter meddelandet. Tvister om ogiltighet, intrång m.m. som rör europeiska patent handläggs av de nationella dom- stolarna på i stort samma sätt som tvister om rent nationella patent. Huvuddragen i gällande rätt På patentområdet spelar också den av tillträdda Konventionen om patentsamarbete (, PCT) en viktig roll. Syftet med PCT är att förenkla formkraven för handläggning av patentansökningar och skapa en möjlighet att få patent i flera länder genom en internationell patentansökan till en nationell patentmyndighet eller till en internationell organisation som är behörig att ta emot sådana ansökningar. Den slutliga pröv- ningen av om patent kan meddelas för ett visst land som designerats i ansökan görs av den myndighet som är behörig att fatta beslut med verkan för landet i fråga. För del är det PRV eller EPO. EG-direktivet om biotekniska uppfinningar Genom direktivet 98/44/EG om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar har det skett en harmonisering i skydd för 1) patenterbarhet av biologiskt material; 2) omfånget av det skydd som ges för en bioteknisk uppfinning; 3) möjligheten att få tvångslicens utan ensamrätt på grund av avhängigheten mellan en viss växtsort och en uppfinning eller tvärt om; samt 4) möjligheten att använda ett depositionsförfarande som komplettering till skriftlig bevisning. var medlemsstaternas skydd inte bara olika utan befintliga skillnader tenderade att öka. Ett effektivt och harmoniserat skydd för biotekniska uppfinningar ansågs därför som särskilt viktigt för att behålla och uppmuntra investeringar inom den europeiska biotekniken. Direktivet är genomfört i svensk rätt och har föranlett ett antal ändringar i främst 1 kap. patentlagen. Inom EU pågår arbetet med en gemensam ordning för patent. Avsikten är att det skall bli möjligt att genom en ansökan få ett patent som gäller inom hela gemenskapen. Det är tänkt att gemenskapspatentet skall samexistera med de befintliga nationella patentsystemen och de konventionsbaserade europeiska (EPC) och internationella (PCT) patentsystemen. En ansökan om ett gemenskapspatent kommer att i rättsligt hänseende vara en Huvuddragen i gällande rätt ansökan om ett europeiskt enhetspatent med giltighet på hela gemenskapens territorium. Förhandlingarna har varit mycket kom- plicerade, senast främst genom oenighet om vilken rättslig bety- delse som skall tillmätas de översättningar som enligt förslaget skall göras av patentkraven. bedrivs inga formella för- handlingar om gemenskapspatentet. Viss del av modern växtförädling, dvs. sådan som handlar om gen- modifiering, kan vara patenterbar. Men för den traditionella växt- förädlingen finns det en särskild internationell överenskommelse, Konventionen om skydd för växtförädlingsprodukter (Union internationale pour la protection des obtentions végétales, UPOV) , som har tillträtt. De stater som tillträtt kon- ventionen bildar tillsammans en union. Ändamålet med överenskommelsen är att förädlaren av en ny växtsort – eller förädlarens rättsinnehavare – skall tiller- kännas en ensamrätt som närmare anges och som påminner om den ensamrätt som följer av ett patent. Inom EU finns det dessutom ett enhetsrättsystem för växtförädlarrätt. Registreringen sker hos unionens växtsortmyndighet. och andra konventioner om upphovsrätt På upphovsrättsområdet är som nämnts den grundläggande internationella konventionen. Eftersom konven- tionen föreskriver att det inte får uppställas några formkrav för skydd, åtnjuts upphovsrätt utan registrering eller andra formaliteter i alla medlemsländer. Den territoriella begränsningen blir därför mindre kännbar när skydd görs gällande i andra länder än när det gäller sådana rättigheter som kräver registrering för skydd. Den kommer dock till uttryck i att det är den nationella upphovsrätten i det land där skydd görs gällande som blir avgörande. Utöver finns det internationella överens- kommelser som rör närstående rättigheter och som deltar i. Främst märks Romkonvention om skydd för utövande konstnärer, framställare av fonogram samt radioföretag och Genève- eller fonogramkonvention om skydd för framställare Huvuddragen i gällande rätt av fonogram mot olovlig kopiering av deras fonogram. ingicks vidare två viktiga internationella avtal som syftar till att anpassa upphovsrätten och till upphovsrätten närstående rättig- heter till den moderna tekniken, och Performances and . De kommer att till- trädas av tillsammans med övriga länder inom EU. Också i finns det bestämmelser om skydd för upphovsrätt och till upphovsrätten närstående rättigheter. Den svenska upphovsrättslagstiftningen har reviderats vid ett fler- tal tillfällen, bland annat på grund av teknikutvecklingen och att sex EG-direktiv på området har genomförts.