sou · GTB356 · 2006-01-01 00:00:00 — Detta skedde mitt un- der . När lade fram sin rasbiolo- giska undersökning av tattarna var det dock före krigsslutet och konstaterade nu att det inte gick att objektivt urskilja tattare från den övriga befolkningen och att det inte längre fanns stöd för de rashygieniska åtgärder man tidigare förespråkat (Catomeris, 2004:247). Det är inte klarlagt hur många resande (tattare) som ändå ste- riliserades (de år mellan vilka hade en steriliseringslagstiftning), men utifrån stickprovsundersökningar har man kunnat göra vissa beräkningar. Mellan 600 och 700 perso- ner beräknas ha kategoriserats som tattare eller påståtts ha anhöriga som varit tattare. Mellan 450 och 500 av dessa verkar också ha ste- riliserats (SOU 2000:22 s 62). Bland de fall som undersökts av forskare finns klara exempel på att människor steriliserats just på grund av att de ansetts vara av tattarsläkt. finns fall där tattarsläkt används som argument för sterilisering (, 1997:196; Catomeris, 2004:254 f ). sterilise- ringsutredning ansåg att det var tydligt att tattarstämpeln bidragit till ansökningar och utförda steriliseringar, kanske i så många som 500 fall (SOU 2000:22 s 63). En inblick i rasism och strukturell diskriminering i historia 2.4.2Tvångsomhändertagande av tattarnas barn föreslogs det i att en särskild lag borde stif- tas för att tvångsomhänderta tattarnas barn. Någon lag kom dock inte till stånd beroende på att det ansågs för komplicerat med tvångsåtgärder och att det skulle vara skadligt för andra omhän- dertagna barn att vistas på samma barnhem som tattarnas barn (Catomeris, 2004:230 f). Just de praktiska hindren mot ett omfat- tande tvångsomhändertagande av resandebarn ledde till framväxten av opinionen för en omfattande tvångssterilisering i stället. Även om frågan inte är närmare utredd kan det förmodas att idén om att resande var särskilt olämpliga att ta hand om sina barn ändå levde kvar och att barnen därmed tvångsomhändertogs på svagare grun- der än andra. Jag har ett minne som aldrig försvinner. Det är när barna- vårdsnämnden kom och tog mina syskon. Men de tog inte mig. Varför har jag aldrig förstått. Mamma skrek, sjönk ihop på golvet och grät. De påstod att hon var full, men mamma drack aldrig sprit, aldrig någon- sin När jag själv blev mor tog de även mina barn. Först mina två äldsta flickor. Den tredje flickan tog de senare, i ett tält utanför Ar- vika Skälet var att vi inte hade någon fast bostad. Och så sa de att jag inte var lämplig som mor. De ansåg att en bra mor inte skulle åka runt på vägarna. Inte heller den gången fick vi någon förvarning. De hade inte skrivit eller sagt någonting innan. De bara kom. Myndigheterna har också gjort att ett par av mina släktingar inte kunde få egna barn. När de bodde i blev de tvångssteriliserade Allt det som hänt har satt djupa spår och därför har jag valt att dölja min rätta iden- titet Jag lever två liv. Ett liv utåt och ett liv hemma med mina släk- tingar. När jag är hemma så är jag den jag är och kan säga vad jag tycker och tänker Utåt försöker jag vara som andra människor. Det är jobbigt. När jag blickar tillbaka på mitt liv och allt det som hänt känner jag ett stort hat mot samhället. En tanke kommer ständigt till- baka: Hur fick det hända? , resande (Catomeris, 2004:255) En inblick i rasism och strukturell diskriminering i historia första utlänningslag stiftades 19271 och hade delvis som syfte att skydda den svenska arbetsmarknaden från utländsk kon- kurrens, men det fanns även ett annat syfte med lagen vilket tydligt uttrycks i propositionen: har ytterligare en ståndpunkt vunnit allt större be- aktande i åtskilliga länder, nämligen rassynpunkten. De stora svårig- heterna som länder med blandade folkelement hava att bekämpa hava i hög grad aktualiserat detta spörsmål. Värdet av att vårt lands befolk- ning är av en sällsynt enhetlig, oblandad ras kan knappast överskattas. Det är därför av betydelse att kontrollera invandring av folkslag, som ej till båtnad för oss låta sig sammansmältas med vår befolkning. 1927:198 s 32) En grupp som särskilt ansågs icke önskvärd var romer (zigenare). Redan tidigare fanns föreskrifter som förbjöd dem att resa in i Sve- rige och i 1927, 1937 och utlänningslag upprepades inre- seförbudet. upphävdes förbudet mot romsk invandring (, 1992:353). Detta fick givetvis stora konse- kvenser då förföljelserna av denna befolkningsgrupp eskalerade i . Mellan 500 000 och en miljon romer be- räknas ha mördats av nazisterna under Förintelsen. De romer som överlevde hade alltså inte heller någon möjlighet att finna i förrän efter krigsslutet. Ett konkret exempel på de fruktansvärda konsekvenserna av det svenska inreseförbudet är det fyrtiotal norska romer som 1943 på väg tillbaka från en begravning i stoppades vid den tysk-danska gränsen och förbjuds resa vidare hem till . Anhöriga i vände sig till de svenska myndigheterna med en vädjan om att de skulle få ta vägen till via . nekade dem genomresa och de tving- ades stanna i där de sattes i koncentrationsläger. Flertalet mördades senare i (Catomeris, 2004:276; , 1992:354). Judar var en annan grupp som skulle hållas utanför . 1919 skickade () instruktioner till sina repre- sentationer i och om att inte bevilja judar visum i , och infördes krav på uppgift om trosbekännelse i samband med visumansökan i syfte att gallra ut judiska visum- sökare. kom även nya viseringsdirektiv för affärs- 1 Vissa föregångare fanns i form av föreskrifter angående gårdsfaruhandlare och zigenare som inte ansågs önskvärda. En inblick i rasism och strukturell diskriminering i historia resor som tycks ha varit särskilt riktade mot tyska judar (Catome- ris, 2004:134). När de systematiska förföljelserna av judar ökade i på grund av det nazistiska makttillträdandet i tvingades många judar fly sina hemländer. Den svenska invand- ringspolitiken mildrades dock inte. Det ökade antalet flyktingar ledde till att skärpte reglerna för att i praktiken stoppa all judisk invandring. Utlänningslag innebar bland annat en utvidgning av de- finitionen politisk flykting. Politiska motståndare till naziregimen beviljades också uppehållstillstånd i men när de judiska flyktingarnas antal ökade efter Nazitysklands annektering av Ös- terrike tolkades lagen så att judarna inte var flyktingar. UD, Social- styrelsen och menade att de som lämnat lan- det därför att de på grund av ras eller eljest inskränkts i sina för- sörjningsmöjligheter eller där känna vantrevnad (dvs. de tyska ju- darna) inte var berättigade till asyl och skydd i . (SOU 1999:20 s 76). Även om judiska flyktingar alltså inte kunde åberopa rättsligt skydd kunde de ändå passera gränsen och stanna i utan särskilt viseringstvång. En möj- lighet som utnyttjades av österrikiska judar och judar från Sudet- landet. För att ta bort även den möjligheten infördes temporärt viseringstvång för innehavare av österrikiska pass och infördes en rad bestämmelser som hindrade ju- diska flyktingar från Nazityskland, och Sudetlandet att komma in i (SOU 1999:20 s 76). infördes det så kallade gränsrekommendationssystemet för vi- sering av tyska medborgare. Samtliga svenska passkontroller samt viseringsberättigade beskickningar och konsulat fick instruktioner att utfärda särskilda gränsrekommendationer till vissa tyska med- borgare för att underlätta inresan för dessa till . De tyskar som avsågs var så kallade ariska tyskar. Till dem som inte var önskvärda i skulle ingen gränsrekommendation utfärdas, och till denna kategori räknades i första hand judar. Eftersom judiska tyskars pass såg likadana ut som ariska tys- kars kontaktade de nazityska myndigheterna och framförde önskemål om att judarnas pass på något sätt skulle sär- skiljas från övrigas. gick så långt att man hotade med att införa viseringstvång för alla tyska medborgare om man inte kunde särskilja de icke-önskvärda. Även uttryckte samma öns- kemål. beslöt de nazityska myndigheterna att En inblick i rasism och strukturell diskriminering i historia samtliga tyska judars pass skulle stämplas med ett rödfärgat J. Detta kom att drabba alla judar som ville lämna , även dem som sökte en i andra länder än och (SOU 1999:20 s. 77). meddelade i ett hemligt cir- kulär till de svenska passkontrollerna att tys- kar med en J-stämpel i passet skulle avvisas såvida de inte redan hade svenskt uppehållstillstånd eller s.k. gränsrekommendation. Samma datum meddelade UD viseringsmyndigheterna att tyskar med J-stämpeln tillhörde den grupp inte ville släppa in i landet. (SOU 1999:20 s. 78; , 1992:276). I sep- tember 1939 utfärdades viseringstvång för alla utomnordiska utlän- ningar och invandringen från Tyskland sjönk till ett minimum. Då kriget bröt ut hade släppt in omkring 5 000 flyktingar varav cirka 3 000 judar (, 1992:277). Detta skall ses i relation till att cirka 300 000 judar flytt mellan åren 1933–39 (Catomeris, 2004:138). tog – även relativt sett – emot färre flyktingar än vad t.ex. , , och gjorde (, 1992:273). Först när krigs- lyckan för Nazityskland vänt lades den svenska flyktingpolitiken om och man tog exempelvis emot norska och danska judar. Mot krigsslutet tog emot hundratusentals flyktingar. Det har sagts att och njugga inställning till dem som försökte komma undan nazismen i hög grad ger omvärlden ett medansvar för att miljoner människor kom att dödas därför att de var judar, zigenare eller homosexuella, eller för att de på ett eller annat sätt vänt sig mot den nazistiska politiken. De flesta av dem som försökte lämna hade helt enkelt ingenstans att fly, eftersom inget land var villigt att ta emot dem. Detta gällde också (, 1992:273) 2.4.4Invandringen ökar – en stor utomeuropeisk minoritet Efterkrigstiden präglades av en arbetskraftinvandring som gynnade de svenska industrierna. Den generella principen var att i första hand slå vakt om den svenska befolkningen och deras intressen. Invandringen från i huvudsak europeiska länder betraktades som något som kunde hjälpa till att bevara och utveckla det svenska väl- ståndet, och en tanke fanns om att den importerade arbetskraften skulle återvända till sina hemländer (, En inblick i rasism och strukturell diskriminering i historia ökade den utomeuropeiska delen av denna invandring. Under åttio- och nittiotalen övergick arbetskraftinvandringen nästan helt till att bestå av flyktingar som sökte asyl i från eller från . I samband med denna invandring började den svenska flyktingpolitiken bli allt mer restriktiv. Riktlinjerna för vilka som skulle beviljas asyl blev hår- dare som visumtvång infördes för de länder varifrån flyktingarna kom. Den diskriminering som invandrarna mötte – och fortfarande möter – i redovisas i utredningens övriga kapitel. En gene- rell utveckling och framåt kan sägas vara att diskrimineringen av flera av de nationella minoriteterna till stor del flyttades över till den nya gruppen invandrare. De vandrings- sägner om som bröt upp parketten för att odla potatis kom att tillskrivas nya grupper invandrare. Detta betyder dock inte att diskrimineringen av de tidigare etniska minoriteterna upphört. Romerna är den nationella minoritet där diskrimineringen fort- levt som starkast. Nazisternas förintelse av romerna har förblivit betydligt mer bortglömd än förintelsen av judarna och inrese- förbudet mot romer togs bort först , efter krigsslutet. På uppdrag av Ombudsmannen mot etnisk diskriminering (DO) genomförde två studenter vid i en enkätundersökning om diskriminering av romer. I undersökningen uppger av de tillfrågade romerna att till viss del eller till hög grad är ett rasistiskt land och lika stor andel uppger att till viss del eller i hög grad är ett land som är fientligt inställt till romer. uppger att de en eller blivit kallade zigenardjävel eller något annat nedsättande med anspelning på sin romska tillhörighet. Den diskriminering som sker anmäls uppenbarligen bara i ett fåtal fall. Att mörkertalet är enormt visas av DO:s särskilda projekt med diskriminering av romer. när projektet med särskild information riktad till romer pågick fick man in fler anmälningar än man fått till 2001 (DO, 2004). En inblick i rasism och strukturell diskriminering i historia gick oskadd ur kriget. Medan resten av till stora delar var ödelagt hade undsluppit krigets fasor och även kunnat bedriva handel med alla deltagande länder. Den ekonomiska utvecklingen gick kraftigt framåt och förvandlades till ett av världens rikaste länder med välfärd åt alla. På den världspolitiska arenan började omigen framträda som en stormakt, men av moraliskt snitt. Politiskt och ekonomiskt engagemang i FN ledde fram till internationellt inflytande och var FN:s generalsekreterare svensken . I den svenska självbilden ingick rollen som världssamvete. Man kritiserade med emfas rasism och kolonialt förtyck i exempelvis , och med denna kritik följde bilden av att självt inte hade några problem. En föreställning som inte kom ur en upp- görelse med det förflutna utan en förträngning: I alla länders nationella mytologi ingår drag av självtillräcklighet. För del skapade förra seklets ofattbara ekonomiska uppsving, möjligen i resonans med urgamla stormaktsdrömmar, närmast en känsla av utvaldhet. Den sociala tryggheten och rikedomen komplette- rades under rekordåren med rollen av världssamvete. Vi stödde u-län- der och skickade FN-trupper, var inte bara bäst utan också godast; självklart skulle vi då också vara duktigast på att uppfylla FN:s kon- ventioner om asylrätt och invandring.. Tyvärr är förträffligheten nära granne med just den attityd som en gång fördrev zigenarna från böndernas stallbacke: vi är jätteduktiga och gör rätt för oss, men de där? De är lata, tigger bidrag och ligger gott folk till last. Dessutom förutsatte självgodheten en tämligen omfattande, kollektiv minnes- förlust. Lika effektivt som någonsin tyskarna förträngde vi vad som pågått här före och under världskriget. Och i skydd av tigandet och godheten kunde den svenska nazismen övervintra genom efterkrigs- tiden och världens mest nitiska myndigheter lugnt fortsätta att sterili- sera olämpliga element. (, 2004) Jag menar att denna självbild av moralisk stormakt och världs- samvete ledde till en oförmåga till självkritik och till att inse vilka problem som fanns i . Det officiella blundade mycket länge för den diskriminering som byggdes upp mot in- vandrare. Detta kan tydligt ses i den ineffektiva integrations- och antidiskrimineringspolitiken vilken behandlas nedan. En inblick i rasism och strukturell diskriminering i historia 2.6Från assimilationspolitik till invandrarpolitik Med föreställningen att den invandrade arbetskraften skulle åter- vända till sina hemländer såg man inte några skäl till att utarbeta en särskild invandrarpolitik (begreppet integration användes inte ). Det fanns snarare en tanke om att det är lika bra att de blir som vi, att invandrarna skulle assi- mileras. blev det dock klart att invandrade arbetares ställning var betydligt svagare än den infödda arbetarklassen. Detta sågs som ett hot mot den samlade arbetarklassens ställning varför fackföre- ningsrörelsen började resa krav på särskilda insatser för att under- lätta invandrares integration i svenskt arbets- och samhällsliv (, 2000:2). 1968 tillsattes och 1974 presenterade denna sitt slutbetänkande. betänkande (SOU 1974:69) ledde till ett enigt riksdagsbeslut om nya riktlinjer för en svensk invandrarpolitik som sammanfattades i de tre målen jämlikhet, valfrihet och samverkan. Med jämlikhet mena- des att invandrare skulle ha samma möjligheter, rättigheter och skyldigheter som den övriga befolkningen. Valfrihet innebar att in- vandrare skulle ges möjligheten att välja i vilken utsträckning de önskade bibehålla sin ursprungliga kulturella och språkliga identitet och med samverkan avsågs ett ömsesidigt samarbete mellan de olika invandrargrupperna och den övriga befolkningen. I efterhand har det ofta sagts att med de nya målen lades grun- den till ett mångkulturellt samhälle. Riksdagsbeslutet markerade att man tog avstånd från den tidigare spridda assimilationstanken som innebar att invandrare skulle lämna sitt eget språk och kultur för att kunna bli så svenska som möjligt (, 2000:3). En viktig utgångspunkt i den nya invandrarpolitiken var att de som hade in- vandrat beskrevs som tillhörande olika språkliga, etniska och reli- giösa minoritetsgrupper. Dessa invandrare i första och andra gene- ration skulle ges särskilda säråtgärder då den generella politiken inte visat sig räcka till. En annan underliggande utgångspunkt var att många av de invandrade förväntades återvända till sina respek- tive hemländer. Detta hemvändande skulle underlättas genom att invandrargrupperna uppmuntrades i att hålla sin kulturella särart levande. Grundantagandet i invandrarpolitiken var att skillnader mellan två in- divider ur grupperna svenskar och invandrare förklarades med hu- ruvida de var invandrade eller svenskar. Alla andra strukturella fakto- En inblick i rasism och strukturell diskriminering i historia rer, som användes för att förklara skillnaden mellan två individer ur den svenska gruppen, ansågs inte relevanta när det gällde utrikes födda och deras barn. En utrikes födds (eller dennes barns) arbetslöshet för- klarades inte med utbildningsbakgrund, tidigare yrkeserfarenhet eller konjunkturläget inom aktuell yrkessektor utan förklarades snarare ut- ifrån det faktum att individen (eller hennes/hans föräldrar) hade in- vandrat till . Två utrikes födda med olika utbildningsnivå och olika yrkeserfarenhet kunde få samma arbetsmarknadsinsats eftersom de sågs tillhöra samma grupp. Varje sektor bemötte därför individen utifrån hennes kulturella och etniska bakgrund snarare än utifrån be- hovet. (, bilaga 5-12 till RiR 2005:5 s 36) Åtminstone är det slående hur enig var gällande invandrarpolitiken (, 2000:7; , 2004:73ff). Enigheten kan bero på en allmän kompro- missvilja, men kan även tolkas som politiskt ointresse. , centerpartistisk invandrarminister , har i en intervju beskrivit politiseringen av invandrarpolitiken som: Invandrarfrågan var inget partipolitiskt problem därför att det, och det har jag raljerat med, egentligen var fullständig enighet om både flyk- ting- och invandrarfrågan. Jag brukar säga att det berodde på att det var så få som var engagerade i detta. var väldigt oengagerad. (citerad i , 2004:73) Det fanns inte heller någon tro om att några problem med diskri- minering fanns (se närmare nedan i avsnittet om diskriminerings- lagstiftningens utveckling). Den samsyn som rådde kom således att domineras av en fokusering på invandrarna som problemet. Invand- rarpolitiken sågs närmast som en biståndspolitik – skulle hjälpa De Andra. Hur såg de på invandrarfrågorna? – De såg dem inte. Invandrarfrågan, brukade jag säga, är ingen A-fråga i politiken. Ingen B-fråga heller och ingen C-fråga. Det är ingen fråga alls. Och detta har karakteriserat utvecklingen . (Intervju med f.d. generaldirektör för , i Soci- alpolitik, nr. Vi skulle ha lagstiftat bättre. Och ingripit i lindan, när de främlings- fientliga rörelserna som Bevara svenskt först uppenbarade sig. Vi skulle ha infört en lagstiftning mot diskriminering i arbets- livetLikgiltigheten. Och aningslös- heten. Man har inte sett farorna som hotar på andra sidan horisonten. Segregationen, de våldsamma motsättningarna och de främlingsfient- liga rörelsernas framväxt – allt kommer som en överraskning. En inblick i rasism och strukturell diskriminering i historia rötterna till det vi ser funnits i landet. (Intervju med i , 2004:243) 2.7Från invandrarpolitik till integrationspolitik Invandringspolitiken kom att ifrågasättas alltmer och i stället formulerades en integrationspolitik. I proposi- tionen , framtiden och mångfalden - från invandrarpolitik till integrationspolitik (1997/98:16) föreslog regeringen mål och inrikt- ning för en framtida integrationspolitik. Målen för integrations- politiken skulle vara lika rättigheter, skyldigheter och möjligheter för alla oavsett etnisk och kulturell bakgrund, en samhällsgemen- skap med samhällets mångfald som grund och en samhällsutveck- ling som kännetecknades av ömsesidig respekt och tolerans och som alla oavsett bakgrund skulle vara delaktiga i och medansvariga för. Man övergick från att se invandringen som ett temporärt feno- men till ett naturligt inslag i samhället. skulle i fortsätt- ningen vara ett mångkulturellt samhälle. En annan ny viktig insikt var att gruppen invandrare inte var en homogen grupp. Fokus skulle riktas från en antagen grupptillhörighet till individuella be- hov. Tanken var att om man riktade insatserna till dem som hade invandrat utifrån deras etnicitet och (förmodade) kulturella bakgrund så skulle samhället i sig bidra till att skapa segregerande strukturer - ett samhällsklimat kännetecknat av ett vi och dom- tänkande. Man menade att invandrarskap genom invandrar- politiken kommit att förknippas med annorlundaskap (Riksrevi- sionen, 2005). Det karaktäristiska för integrationspolitiken var alltså att man till skillnad från invandrarpolitiken inte skulle rikta säråtgärder mot invandrare utan dessa skulle i stället enbart om- fattas av generella åtgärder. Regering och riksdag ansåg dock att vissa säråtgärder i var nödvändiga. Ett flertal studier har dock visat att den nya integrationspolitiken inte innebar mycket mer än ett namnbyte (se t.ex. , 2004; , 2002a, 2002b; , 2004; Riksrevi- sionen, 2005). lämnade regeringen en skrivelse (Integ- rationspolitik för 2000-talet, Skrivelse 2001/02:129) till som redogjorde för hur integrationspolitiken hade utvecklats sedan den infördes . Bland annat konstaterades att insatserna inte En inblick i rasism och strukturell diskriminering i historia hade varit tillräckligt effektiva samt att avsedda resultat inte hade uppnåtts. i sin tur konstaterade att utvecklingen inom integrationsområdet fortfarande inte var tillfredsställande i förhål- lande till de mål som ställts upp. Mot bakgrund av detta gjorde en genomgående granskning av regeringens genom- förande av integrationspolitiken. Granskningen – från invandrar- politik till invandrarpolitik – visar att integrationspolitiken ännu inte har fått avsett genomslag. Säråtgärder utifrån invandrarskap har inte begränsats till den i . Särskilt gäller detta arbetsmarknadsområdet. Ett flertal av regeringens särskilda krav avser fortfarande personer som anses ha en invandrar- bakgrund. Risken är därmed överhängande, menar , att invandrarskapet fortfarande förknippas med annorlundaskap. Regeringens mål- och resultatstyrning har till stora delar fortsatt att baseras på de utgångspunkter som invandrarpolitiken vilade på, och detsamma gäller därmed övriga myndigheter (, 2005:5 s 8f). Den politiska tyngden som getts till vissa typer av åtgärder är en del i problemet anser jag. Storstadssatsning och värdering av ut- ländska högskoleutbildningar (s.k. validering) lyfts ofta fram som viktiga åtgärder. Dessa är viktiga just för att fokus hålls på invand- raren men inte för att de är effektiva. Olika utvärderingar visat att effekterna av sådana insatser som bäst är marginella. Angå- ende storstadssatsningen kan man t.ex. läsa i utvärdering att: Redskapen som storstadssatsningen har skapat inriktar sig främst på att stödja individer och kompensera för de sämre villkor som ett bo- ende i dessa områden innebär. Insatserna kan hjälpa enskilda individer men kan endast indirekt påverka de mekanismer, selektiv omflyttning och stor inflyttning av nyanlända invandrare, diskriminering och ra- sism, som vidmakthåller den etniska och socioekonomiska segregatio- nen. Därför är målet för storstadssatsningen – att bryta segregationen – orealistiskt med tanke på de instrument och resurser som står till förfogande. Menar staten allvar när det gäller att bryta segregationen behövs ett större grepp än storstadssatsningen. (, 2002a:94) Angående värderingen av utländska högskoleutbildningar har In- tegrationsverket i sin utvärdering funnit att: