sou · GTB366d3 · 2006-01-01 00:00:00 — I den brittiska studien beräknades den totala kostnaden för våld i nära relationer till ca 342 miljoner kronor.44 Där ingår kostna- derna för staten (kostnader för polis, rättsväsende, kriminalvård, hälso- och sjukvård, socialtjänst, kvinnojourer och annat skyddat boende), kostnader för sjukfrånvaro från arbetet på grund av skador till följd av våld (varav arbetsgivarna står för den ena hälften och arbetstagaren den andra i form av förlorad arbetsinkomst) lik- som en beräkning av de mänskliga och känslomässiga effekterna i form av värdet av offrens smärta och lidande.45 Rapporter om prostitution och handel med kvinnor Enligt är det inte möjligt att göra något antagande om den totala omfattningen av prostitutionen i Sverige.46 Utifrån information från storstädernas polisdistrikt och årsrapporter från prostitutionsgrupper, uppskattar forskaren att antalet kvinnor 2002 var ca 1 500.47 I den befolkningsbaserade intervjuundersökningen Sex i som genomfördes uppgav ungefär var åttonde man att han köpt sex under sitt liv, dvs. mer än 430 000 män. Majoriteten har köpt sex vid ett eller några få tillfällen, en mindre grupp hade haft mer än 20 prostitutionskontakter och av dessa hade ett tjugotal tillsammans haft nästan 700 sådana kontak- ter. De flesta sker utomlands i samband med semester eller arbets- och tjänsteresor.48 uppskattar att mellan 400–600 kvinnor kom till som offer 2003, i första hand från , , och . 44Värdena i svenska kronor gäller . 45Grunden för beräkningar av detta värde är bl.a. en fråga i British Crime Survey om vad som skulle vara en rimlig summa pengar för att kompensera för den olägenhet och det besvär som offret har fått utstå (Brand & Price 2000 refererad i Walby 2004). 46Socialstyrelsen (2000, 2004c). 47Mejluppgift av , professor i socialt arbete, , 2005- 03-18. Regeringens sakkunniga (2004) uppger flera källor inom polis och socialtjänst som ställer sig bakom denna uppskattning. 48Lewin (1998). Mäns våld mot kvinnor polisens uppskattningar av antalet offer har varit lägre , hävdar man att detta kan bero på att polisen får kännedom om fler fall och inte nödvändigtvis att antalet offer som kommer till faktiskt ökat.49 Kvinnorna och flickorna värvas ofta av falska erbju- danden om arbeten som servitris, dansare eller hemhjälp i privata hushåll. I destinationslandet tar hallickarna flickornas/kvinnornas pass och handlingar, för att sedan hålla dem isolerade, själva utnytt- ja dem sexuellt och prostituera dem i bordeller och sexklubbar.50 Kvinnofridsreformen, som kom till stånd genom propositionen Kvinnofrid, är ett omfattande batteri av åtgärder för att bekämpa olika former av mäns våld mot kvinnor. Åtgärderna formulerades från tre centrala utgångspunkter: ändringar i lagstiftning, förebyg- gande åtgärder och bättre bemötande av utsatta kvinnor.52 satsade regeringen på Kvinnofridsrefor- men.53 Underlaget för propositionen Kvinnofrid utgörs främst av huvudbetänkande Kvinnofrid54, men även betänkandet Könshandeln av prostitutionsutredning55 och en översyn av reglerna om sexuella trakasserier i form av rap- porten Sexuella trakasserier och arbetsgivarens ansvar56. Kvinnofridsreformen innebar ett antal förändringar i lagstiftningen. En ny bestämmelse infördes i om grov fridskränkning respektive grov kvinnofridskränkning57, något som redogörs för mer utförligt längre fram i detta kapitel. I ett senare tillägg förtydli- gades lagstiftarens intentioner.58 49Rikskriminalpolisen (2003, 2004). 50Näringsdepartementet (2004). 51Detta avsnitt bygger på prop. 1997/98:55 samt (1999, 2001). 1997/98:55. 53Näringsdepartementet (1999). 56Bilaga 7 i prop. 1997/98:55. Mäns våld mot kvinnor Köp och försök till köp av sexuella tjänster förbjöds, med påfölj- den böter eller fängelse i högst sex månader.59 Regeringens skäl för en kriminalisering är att prostitutionen medför allvarliga skador både för de enskilda och samhället.60 De prostituerade har i allmän- het en mycket svår social situation och omkring dem förekommer i regel en omfattande kriminalitet. Regeringen avvisade prostitu- tionsutredningens förslag att kriminalisera både köparen och sälja- ren med hänvisning till att det inte är rimligt att också kriminalisera den som, åtminstone i flertalet fall, är den svagare parten som utnyttjas av andra. Att de som säljer sexuella tjänster inte riskerar någon påföljd är också viktigt för att motivera dem att söka hjälp för att komma bort från prostitutionen, enligt regeringen. hade påtvingat samlag varit nödvändigt för att en gärning skulle bedömas som våldtäkt, nu skulle annat sexuellt umgänge kunna räknas som våldtäkt om gär- ningen med hänsyn till kränkningens art och omständigheterna i övrigt är jämförlig med påtvingat samlag.61 Underlåtenhet att av- slöja vissa sexualbrott straffbelades.62 Socialtjänstlagen fick en ny bestämmelse om att socialnämnden bör verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet får stöd och hjälp för att förändra sin situation.63 Begreppet kvinnlig omskärelse ersattes av könsstymp- ning i lagen, som straffet skärptes. Även förberedelse och stämpling till brott liksom underlåtenhet att avslöja könsstympning blev straffbart.64 Jämställdhetslagen skärptes avseende sexuella tra- kasserier. Varje arbetsgivare blev skyldig att vidta aktiva åtgärder för att förebygga och förhindra att någon arbetstagare utsätts för sexuella trakasserier. Om arbetsgivaren får kännedom om att en arbetstagare anser sig ha blivit utsatt men underlåter att vidta åtgär- der, ska arbetsgivaren betala skadestånd. Denna skärpning innebar dock inte att sexuella trakasserier i sig blev förbjudet enligt jäm- ställdhetslagen.65 1997/98:55. 1997/98:55, s. 1. Denna bestämmelse om ansvar utvidgades senare till att gälla alla som utsatts för brott och deras anhöriga (SFS 2001:453). Första stycket i 22 § jämställdhetslagen lyder: En arbetsgivare får inte utsätta en arbetstagare för sexuella trakasserier på grund av att arbetstagaren har avvisat arbetsgivarens sexuella närmanden eller anmält arbetsgivaren för könsdiskriminering. Mäns våld mot kvinnor I Kvinnofridsreformen ingick även förebyggande åtgärder. Rege- ringen gav berörda myndigheter olika typer av uppdrag i syfte att konkretisera deras ansvar och skyldigheter att vidta åtgärder.66 Uppdragen var långsiktiga och syftade till att förändra myndighe- ternas ordinarie verksamhet. Myndigheterna var Riksåklagaren och alla åklagarmyn- digheter, och alla polismyndigheter, Brottsföre- byggande rådet, , , , länsstyrelserna och i vissa delar . En del av uppdragen gavs gemensamt till myndigheterna, bland annat att öka ansträngningarna för att förebygga våldsbrott mot kvinnor och att utarbeta åtgärdsprogram för det egna arbetet. Det betonades starkt att samverkan mellan myndigheter och organisa- tioner är viktigt. De specifika uppdragen för olika myndigheter gällde bl.a. förbättringar av statistiken vad gäller våldsbrott mot kvinnor, att genomföra en särskild brottsofferundersökning67, att inventera polisens rutiner och metoder, att främja kompetensupp- byggnad och metodutveckling inom socialtjänst och hälso- och sjukvård, att kartlägga och utvärdera behandlingsmetoder för förö- vare, att inrätta en nationell rapportör för handel med kvinnor samt att ge information om svenska regler vad gäller våld mot närstående ges till dem som söker uppehållstillstånd i . Bättre bemötande av utsatta kvinnor I Kvinnofridsreformens insatser för att få ett bättre bemötande av utsatta kvinnor ingick bland annat satsningar på fortbildning och förbättrad yrkesutbildning. En rad myndigheter fick i uppdrag att genomföra utbildning för personal inom rättsväsendet, socialtjäns- ten och hälso- och sjukvården på central, regional och lokal nivå. Examensordningen i högskoleförordningen kompletterades vad gäller jämställdhet för en rad yrken som innebär kontakt med utsatta kvinnor, som lärare, jurister och personal inom vård och omsorg.68 Ett särskilt uppdrag lämnades till att följa och utvärdera de nya reglerna. 66Näringsdepartementet (1997). 67Undersökningen redovisades i Slagen (m.fl. 2001). Mäns våld mot kvinnor Rikskvinnocentrum inrättades 1994 på förslag av Kvinnovålds- kommissionen69 med syftet att vara ett nationellt resurs- och som utifrån ett kvinnoperspektiv skall skapa former för ett gott omhändertagande i vården.70 1998 fick Riks- kvinnocentrum ytterligare medel för att befästa sin verksamhet och sprida sina erfarenheter. Kvinnojourernas årliga stöd höjdes med , något som utgick till både lokala jourer och de två riksorganisationerna. Därutöver utreddes hur en nationell kris- telefon för utsatta kvinnor skulle kunna komma till stånd. Regeringen har vidtagit en stor mängd åtgärder för kvinnofrid även efter Kvinnofridsreformen. Men det tycks ha skett en förskjutning av initiativet i frågan inom . Medan Jämställdhetsenheten tog initiativet till Kvinnofridsrefor- men, har initierat fler utredningar, gett fler uppdrag till myndigheter och skrivit fler propositioner på området än efter denna reform. Frågan om kvinnofrid tycks ha integrerats i verksamhet i större utsträckning än i . Detta medför att regering- ens arbete med mäns våld mot kvinnor efter Kvinnofridsreformen har varit mer inriktat på lagändringar och rättsväsende än sociala frågor. Den repressiva inriktningen har varit framträdande i rege- ringens arbete , möjligen kan man tala om en juridifie- ring av frågan. För en redogörelse av regeringens omfattande insatser på områ- det efter Kvinnofridsreformen, se bilaga 2 till detta betänkande. Här kan särskilt nämnas regeringens åtgärdsprogram mot så kallat hedersrelaterat våld som innebär att regeringen avsätter 180 miljo- ner kronor för perioden –2007. Vi vill också särskilt nämna regeringens beslut att inrätta Nationellt råd 2000, med uppgift att vara ett rådgivande organ för regeringen och upp- märksamma frågor som inte blivit belysta i Kvinnofridspropositio- nen i tillräckligt hög grad: kommunernas ansvar, lokala kvinnojou- rers arbete och villkor, män som misshandlar, barns utsatthet i misshandelsförhållanden, homosexuell partnermisshandel, heders- relaterat våld liksom våld mot särskilda grupper av kvinnor, bl.a 1997/98:55, s. 45. Mäns våld mot kvinnor äldre, funktionshindrade och missbrukande, liksom flickor och kvinnor med utländsk bakgrund. Rådet var verksamt , arrangerade seminarier och hearings och gav ut en rad skrifter.71 Vi vill också nämna två utredningar som kan ses som olika for- mer av uppföljningar av förslag i betänkanden och Kvinnofridspropositionen. En särskild utredare tillsattes 2004 med uppgift att finna formerna för en ombildning av Rikskvinnocentrum till ett nationellt institut och hur frågan om en nationell kristelefon ska lösas. Förslagen presenterades i utredning- ens betänkande Nytt nationellt kunskapscentrum.72 En särskild utre- dare tillsattes 2003 med uppgift att utvärdera kvinnofridsproposi- tionens myndighetsuppdrag ur ett könsmaktperspektiv. Resultaten och en mängd förslag för fortsatt arbete presenterades i betänkan- det Slag i luften.73 10.4Utvecklingen i samhället och effekter av insatser Effekter av regeringens politik på området, dvs. i vad mån vi har kommit närmare eller längre ifrån det jämställdhetspolitiska delmå- let frihet från sexualiserat våld , skulle kunna operatio- naliseras på två sätt: genom att studera dels i vad mån kvinnors utsatthet för detta våld har ökat eller minskat, dels i vilken mån ansvariga samhällsaktörer tar sitt ansvar och fullföljer sina uppdrag på området. Det är troligt att feministisk kritik, en allt större massmedial uppmärksamhet och ett allt starkare opinionstryck lett till såväl förändrade politiska prioriteringar som ökad benägenhet hos kvin- nor att anmäla och berätta om våldshändelser sedan början av 1990- talet. Men att mycket har gjorts mot detta våld innebär inte nöd- vändigtvis att tillräckligt har gjorts, att det har gjorts på rätt sätt eller att det ännu har gett några effekter i form av minskat våld på nationell nivå. Dessutom har regeringen begränsade möjligheter att styra över t.ex. kommunerna och dess socialtjänst, som har ett huvudansvar för att ge insatser för våldsutsatta kvinnor. Därutöver finns en mängd faktorer som påverkar samhällsutvecklingen vid sidan av regeringens politik. 71För en översikt se: Nationellt råd för kvinnofrid (2003c). Mäns våld mot kvinnor Det är en angelägen forskningsuppgift att närmare undersöka hur utsatthet för olika typer av våld har utvecklats, vilka orsaker som ligger bakom och vilken eventuell inverkan regeringens politik och andra aktörers agerande har haft på denna utveckling, men det har inte varit möjligt att göra inom ramen för denna utredning. En förutsättning för att sådana fördjupade studier ska kunna ge tillför- litliga svar är att en och samma brottsofferundersökning tar upp utsatthet för olika typer av våld i olika sammanhang genomförs upprepade gånger, så att resultaten kan jämföras . Något sådant har ännu inte genomförts i , förutom de begränsade uppgifter som kan fås genom ULF-undersökningen. I detta avsnitt belyser vi frågan i vilken mån ansvariga samhälls- aktörer, dvs. kommuner och statliga myndigheter, tar sitt ansvar och fullföljer sina uppdrag vad gäller mäns våld mot kvinnor. Även här finns problemet att upprepade undersökningar med samma metodik sällan har gjorts. Detta innebär att det är svårt att avgöra om utvecklingen inneburit att ansvariga samhällsaktörer förbättrat sitt arbete eller inte, skillnaderna i resultat kan bero på de olika sät- ten att mäta i olika undersökningar. I många fall får vi nöja oss med att försöka ge en bild av olika aktörers bedömningar av utveckling- en och/eller dagsläget. Flera samhällsinstanser delar ansvaret för kvinnofrid Nationellt råd för kvinnofrid sammanfattar samhällets ansvar för kvinnofrid i tre punkter: 1.förebygga våld mot kvinnor, bland annat genom att bestraffa och behandla män som utövar våld, 2.hjälpa de kvinnor som redan drabbats, 3.rehabilitera när kvinnan tagit sig ur den direkta våldssituatio- nen.74 Inom Utväg , en samverkan mellan myndigheter och fri- villigorganisationer för kvinnofrid, har man formulerat ett helhets- perspektiv på samhällets insatser mot mäns våld mot kvinnor. Det mer kortsiktiga målet att förhindra upprepning av våld har konkre- tiseras i tre uppdrag: ett reaktivt/repressivt, ett reparativt och ett framåtblickande/förebyggande. Polis och rättsväsende har en stor 74 Nationellt råd för kvinnofrid (2003c). Mäns våld mot kvinnor repressiv uppgift i att förhindra att våld inte upprepas. Socialtjäns- ten har en reaktiv uppgift i ansvaret för att barn inte far illa. Det reparativa uppgiften, att lindra våldets skadeverkningar, ligger hos hälso- och sjukvård och socialtjänst. Det framåtblickande/förebyg- gande uppdraget ska bäras av hälso- och sjukvård och socialtjänst men även av polis- och rättsväsende genom sin brottsförebyggande verksamhet. Varje myndighets handlande beskrivs som en länk i en helhet.75 Samarbete och samverkan mellan olika myndigheter, kommuner och frivilligorganisationer, bl.a. kvinno- och brottsofferjourer, är en förutsättning för att den utsatta kvinnan ska få den hjälp hon behöver. Många utsatta kvinnor behöver hjälp från flera olika ins- tanser. Dessutom krävs kännedom om vilket stöd och vilken hjälp som andra aktörer kan erbjuda för att kunna hänvisa utsatta kvin- nor till rätt instans. Vikten av samverkan mellan myndigheter på alla nivåer betonades i Kvinnofridspropositionen. Vart söker sig utsatta kvinnor och vilket betyg får hjälpinstanserna? I enkätundersökningen Slagen dam uppgav att de anmälde den senaste våldshändelsen till polisen. En tredjedel av kvinnorna som lever eller har levt med en våldsutövande man upp- gav att de har sökt sig till någon annan hjälpinstans än polisen i samband med att mannen utsatt henne för våld. De flesta av dessa kvinnor vände sig till hälso- och sjukvården och här var också ande- len som var nöjda med hjälpen störst. Förhållandevis få kvinnor vände sig till en kvinnojour. Förutom hälso- och sjukvården var kvinnorna mest nöjda med advokater och kvinno- och brottsoffer- jourer. Kvinnorna var minst nöjda med . Vår slutsats av dessa resultat är att det inte finns någon given samhällsinstans som våldsutsatta kvinnor kan vända sig till. av de utsatta kvinnorna vände sig till psykiatrin. Av dessa uppgav att de var nöjda med hjälpen. vände sig till annan hälso- och sjukvård. Av dessa var nöjda. sökte sig till familjerådgivningen. Av dem var nöjda. 75 (2001a). Mäns våld mot kvinnor vände sig till en advokat och av dem var nöjda. sökte hjälp hos en socialsekreterare och av dem var nöjda. vände sig till en kvinnojour. Av dessa var nöjda. vände sig till en socialjour och av dem var nöjda. sökte sig till en brottsofferjour. Av dessa var 75 pro- cent nöjda.76 Statsvetaren har genomfört samma enkätstudie två gånger av kvinnor som sökt skydd på kvinnojourer, respek- tive 1999. Knappt hälften av de tillfrågade kvinnorna medverkade, 82–84 kvinnor.77 Det vanligaste önskemålet från kvinnorna vid båda tillfällena var att få ett nytt boende (ca 60–) och få hjälp att lämna den våldsutövande mannen (). Kvinnorna uppgav olika hinder för att lämna den våldsutövande mannen. Rädsla för förvär- rat våld liksom konsekvenserna för barnen var de vanligaste hind- ren vid båda tillfällena, omkring hälften av kvinnorna uppgav detta. I jämförelse med uppgav dubbelt så stor andel kvinnor 1999 hinder i form av ekonomiska svårigheter, social utstötthet och rädsla för att andra ska skadas. Rädsla för att bli mördad var också ett betydligt vanligare hinder , en ökning från en tredjedel till hälften av kvinnorna. konstaterar att kvinnorna uttrycker större sårbarhet i undersökningen 1999 i jämförelse med 1990 och frågar sig om detta kan bero på ökade ekonomiska svårigheter och social utstött- het hos kvinnor generellt. Bland våldsutsatta kvinnor som söker sig till kvinnojourer är kvinnor med invandrarbakgrund överrepresen- terade, vilket kan förklaras av att de ofta har mindre av de resurser som krävs för att kunna fly från sina förövare på andra sätt, dvs. socialt nätverk och pengar.78 Ökade ekonomiska svårigheter och ökad social utstötthet hos kvinnor som söker sig till kvinnojourer 76Bortfallet var i denna del av enkäten. Cirka 1 300–1 700 kvinnor har besvarat frågorna i detta avsnitt (m.fl. 2001). 77Elman (2001). 78Elman (2001), (1998) refererad i (2001), (2004). Uppgift vid personligt samtal med , ordförande , . Mäns våld mot kvinnor kan därför åtminstone delvis bero på en ökad andel kvinnor med invandrarbakgrund i , särskilt relativt nyanlända flyktingar.79 I undersökning uppgav kvinnorna vilka insatser som de hade fått av polisen, åklagaren och och hur nöjda de var med dessa insatser80. Enligt undersökningen tycktes polisen vara motvillig till att vidta åtgärder och sällan ha sett misshandel av kvinnor som ett brott. undersökning märks en tydlig förbättring både vad gäller polisens och åklagarnas agerande. Polisen beslutar dubbelt så ofta att den våldsutövande mannen ska anhållas och fem gånger så ofta att ansöka om besöks- förbud. Åklagarna beslutar i något högre utsträckning att den våldsutövande mannen ska anhållas och utfärdar besöksförbud nästan så ofta.81 Dessutom ger kvinnorna både polisen och åklagarna högre betyg 1999 än 1990. Medan polisen var den vanligaste instansen som kvinnorna vände sig till 1990, var den vanligaste 1999. Kvinnornas bild av insatser är i stort sett oförändrad under 1990- talet. Deras betyg har inte förbättrats och är 1999 lägre än för både polis och åklagare. På en skala mellan 1 och 5 gav kvinnorna bety- get 3,1 till polisen, 3,2 till åklagarna och 2,6 till socialtjänsten.82 Sammanfattningsvis var den instans som de hjälp- sökande kvinnorna var minst nöjda med i både Slagen dam och studie. De flesta av de våldsutsatta kvinnorna i Slagen dam vände sig, förutom polisen, till hälso- och sjukvården och här var också andelen som var nöjda med hjälpen störst. Mot bakgrund av dessa resultat väljer vi att fokusera liksom poli- sens och rättsväsendets arbete och att inte beröra hälso- och sjuk- vårdens arbete, när vi redogör för i vilken mån ansvariga samhälls- aktörer tar sitt ansvar och fullföljer sina uppdrag på området. Vi vill ändå nämnda slutsats att hälso- och sjuk- vården i allt för låg utsträckning uppmärksammar när kvinnor som söker vård är utsatta för våld. Här finns enligt ett stort behov av utbildning/fortbildning, etablerade rutiner och handlingsplaner för samarbete både internt och externt.83 79Jfr (2004). 80Vid båda undersökningarna svarade ca 60 kvinnor på frågor om polisens agerande, ca 25 kvinnor på åklagarnas agerande och ett 50–60-tal kvinnor på agerande. 81Polisen fattar beslut om att ansöka om besöksförbud hos åklagare, som i sin tur fattar beslut om att utfärda detta. 82Elman (2001). 83Socialstyrelsen (2003b). Mäns våld mot kvinnor Rikskvinnocentrum har, förutom att bedriva egen patientverk- samhet, utvecklat metoder för patientomhändertagande och bedri- vit utbildnings- och informationsverksamhet liksom forskning på området. Enligt utvärdering av Rikskvinnocentrum har bl.a. den omfattande utbildningsverksamheten av olika perso- nalkategorier inom vården gett resultat.84 Statliga myndigheters arbete med kvinnofridsuppdragen Betänkandet Slag i luften från Utredningen om kvinnofridsuppdra- gen ger en övergripande bild av en rad brister i berörda myndighe- ters arbete med mäns våld mot kvinnor. Flera myndigheter har inte genomfört sina uppdrag enligt Kvinnofridspropositionen, inte avsatt tillräckligt med resurser för frågan och allt för ofta bedrivit arbetet i form av tillfälliga projekt. Dessutom framhålls i betänk- andet att myndigheterna brister i kunskaper om och förståelse av frågan. Genomförandet av kvinnofridsuppdragen sägs inte ha lett till några genomgripande förändringar, vare sig i myndigheternas organisation eller konkreta verksamhet. Resultaten visar att inte en enda myndighet på central nivå har tagit fram handlingsplaner för hur arbetet med mäns våld mot kvinnor ska bedrivas. Det brottsförebyggande arbetet har generellt en undan- skymd plats i myndigheternas verksamhet. Uppdraget om fortbild- ning har inte utförts på ett tillfredsställande sätt. Utredningen drar slutsatsen att myndigheternas arbete med mäns våld mot kvinnor är ett lågprioriterat och förminskat samhällsproblem, liksom att arbe- tet brister i kontinuitet, institutionalisering och politisering.85 Utredningen framhåller att både myndigheter och särskilda verk- samheter på lokal nivå inte delar den särskilda könsmaktsförståelse som utredningen anser vara önskvärd (denna förståelse redogörs för nedan). Detta betraktas som ett hinder för effektivt genom- förande av uppdraget. Utredningen redovisar emellertid inga empi- riska belägg för att denna särskilda könsmaktsförståelse skulle leda till förbättrade resultat. Utredningens utvärdering av myndighets- uppdragen inom kvinnofridsreformen har i princip genomförts utan att se till verksamheternas resultat. 84Socialstyrelsen (2002, 2003b), SOU 2004:17. Mäns våld mot kvinnor Kommunernas ansvar och kvinnojourernas arbete Kommunerna och dess socialtjänst är skyldiga enligt lag att ge stöd och skydd åt våldsutsatta kvinnor. Flera studier och aktörer har identifierat stora brister i kommunernas agerande i frå- gan och menar att den generellt sett har haft låg prioritet i kommu- nerna. lägger kommunerna en stor del av ansvaret på ideella kvinnojourer.86 I finns omkring 160 ideellt drivna kvinnojourer. I ca 150 kommuner, dvs. drygt hälften av kommunerna, finns minst en kvinnojour. Kommunerna bidrog med till jourernas verksamhet, vilket innebär i genomsnitt per invånare. Det vanligaste bidraget var på 10 000–. 68 kommuner, dvs. var fjärde kommun, gav inget ekono- miskt bidrag till någon kvinnojour och inte heller bidrag i andra former såsom hyra eller hyressubvention. Omkring 137 kommuner saknar kvinnojour.