sou · GTB354d4 · 2006-01-01 00:00:00 — Den som undergick fängelse eller internering kunde då få tillstånd att utföra annat arbete än det som bedrevs inom kriminalvården, om fara för missbruk inte förelåg. För medgivande krävdes att sådant arbete ansågs lämpligt med hänsyn till anstaltstidens längd eller av annan särskild anledning. anfördes från olika håll att institutet inte användes i önskad utsträckning. Genom KvaL infördes bestämmelser som skulle ge ökade möjligheter till frigång. Detta skulle dock bara vara förbehållet intagen i lokalanstalt. Endast om det fanns särskilda skäl kunde även en intagen på riksanstalt få frigång. infördes förbud att medge frigång för vissa långtidsdömda. Efter en debatt om s.k. lyxfångar blev det också svårare för intagna utan missbruk eller andra sociala problem att få frigång. behandlade ingående frigångsinstitutet i sitt betänkande (SOU 1993:76) Verkställighet av fängelsestraff. förslag behandlades i prop. 1997/98:95. Regeringen instämde i kommitténs uppfattning att frigångs- institutet – rätt använt – utgör ett värdefullt instrument och att det därför skall behållas. Regeringen instämde också i att en socialt anpassad intagen som kan återgå till förvärvslivet efter frigivningen inte bör medges frigång annat än i sällsynta undantagsfall. Med hänsyn till detta överfördes till 11 § KvaL en bestämmelse från KvaF om att det vid prövningen särskilt skall beaktas om ett medgivande till frigång kan antas väsentligt förbättra hans möjligheter att försörja sig efter frigivningen. Regeringen ansåg att det därutöver inte var nödvändigt att ställa upp ytterligare krav på att det skall finnas behov av särskilda stödåtgärder. Därvid hänvisades till det rådande arbetsmarknadsläget och att många missbrukare behöver särskilda stödåtgärder inför frigivningen. Regeringen framhöll att det viktiga istället är att planeringen av frigång sker på ett sätt som minimerar risken för missbruk. Vidare ansåg regeringen att det är av vikt att samhällsskyddsintresset beaktas vid prövningen. Av det skälet föreslog man att det av 11 § KvaL framgick att frigång inte fick beviljas om det fanns risk för avvikelse, återfall i brott eller missbruk. I många fall är en fortsatt behandling efter villkorlig frigivning en förutsättning för att den behandling som getts skall vara meningsfull. Sådan fortsatt behandling kan ibland ges på behandlingshem (t.ex. efter § 34-placering), men mot bakgrund av det ekonomiska läget i landet föredrar kommunerna ofta behandling i öppen vård. Statsmakterna har understrukit vikten av att frigångsinstitutet utnyttjas även för narkotikamissbrukare Enligt allmänna råd bör frigång för missbrukare kombineras med behandlingsåtgärder. Frigång kan också – med stöd av formuleringen annan särskilt anordnad verksamhet – förekomma för enbart behandlingsinsatser. Regeringen anser att det finns skäl att utöka användningen av frigång för olika former av öppenvårdsbehandling. Behandling bör därför föras in som ett särskilt skäl för frigång. I samband med den lagändring som följde på propositionen togs också det absoluta förbudet mot frigång för vissa långtidsdömda bort. Lagändringen trädde ikraft . Enligt dagens regler kan för att underlätta anpassningen i samhället en intagen få vistas utanför anstalten under arbetstid för att utföra arbete, delta i undervisning eller utbildning, erhålla behandling eller delta i någon annan särskild anordnad verksamhet. På grund av kopplingen till arbetstid förekommer frigång uteslutande . Medgivande till frigång får inte ske om det på grund av viss omständighet kan befaras att den intagne kommer att avvika, återfalla i brott eller missbruka beroendeframkallande och vissa andra medel. Vid prövningen av om en intagen skall få frigång skall särskilt beaktas om den intagne behöver inskolning i arbetslivet eller om frigången annars kan antas väsentligt förbättra hans möjligheter att försörja sig efter frigivningen. Enligt KVS föreskrifter bör frigång komma ifråga främst från öppna anstalter eller slutna med lägre säkerhetsgrad. För de som har frigång från slutna anstalter bör risken för att frigångaren ut- sätts för krav från andra intagna att ta in bl.a. narkotika förebyggas. För frigången får ställas de villkor som kan anses nödvändiga. Enligt KVS föreskrifter bör ett förbud om befattning med alkohol eller andra berusningsmedel alltid ställas som villkor. Som exempel på annan särskild anordnad verksamhet anges i förarbetena gruppaktiviteter, studiebesök m.m. I KVS föreskrifter nämns som ytterligare exempel arbetsträning, praktik, utredning vid , behandling i öppen vård, besök vid för samtal om missbruksproblemen och studiecirklar som ingår den strukturerade programverksamheten. Högskole- studier kommer ifråga endast när dessa på ett avgörande sätt förbättrar den intagnes förutsättningar att etablera sig på arbetsmarknaden. Frigångens längd bedöms utifrån behov och individuella förut- sättningar. Normalt medges frigång i anslutning till frigivning och inte i något fall . Intagna med en verkställighetstid upp kommer i regel inte ifråga. Frigång är till för att underlätta intagnas anpassning i samhället. Åtgärden är särskilt riktad mot intagna som behöver skolas in i arbetslivet och intagna vars försörjningsmöjligheter efter frigiv- ningen väsentligt kan underlättas genom frigång. Narkotika- missbrukare uppmärksammas speciellt och kan särskilt komma ifråga tillsammans med andra behandlingsåtgärder. För egna företagare tillämpas reglerna restriktivt. Frigång kan då främst komma ifråga om sådan vistelse utanför anstalt är av avgörande betydelse för verksamhetens fortsatta existens och egenföre- tagarens försörjningsmöjligheter. Enligt KVS föreskrifter skall det vid en kriminalvårdsmyndighet där frigång förekommer finnas minst en tjänsteman, frigångs- ansvarig, med särskilt ansvar för frigångsfrågor. Normalt skall en kontaktperson utses på frigångsplatsen. Lämpligen bör detta vara en person i arbetsledande ställning eller motsvarande. Kontakt- personen skall utgöra ett stöd för den intagne och stå för den dagliga närvarokontrollen. Närvarokontroll på frigångsplatsen skall Kontrollen bör göras av den intagnes kontaktman eller den frigångsansvarige i anstalten eller annan lämplig person. Myndigheten bör också begära in skriftlig närvarorapport från frigångsplatsen. Enligt KVS föreskrifter skall före beslut en utredning genomföras där den intagnes behov och övriga förutsättningar för frigång redovisas. Normalt bör den intagnes kontaktman svara för utredningen. Frigång bör enligt KVS föreskrifter normalt avbrytas om den intagne avviker, återfaller i ny brottslighet eller tar befattning med beroendeframkallande medel eller dopningsmedel. Vid bedömning av konsekvenserna vid misskötsamhet bör en noggrann avvägning göras mellan å ena sidan misskötsamheten och å andra sidan den intagnes behov av frigång och följderna av ett återkallat beslut om frigång. Under utredningen av misskötsamhet bör frigången avbrytas. 23.8Vistelse utanför anstalt enligt 34 § KvaL Enligt 34 § KvaL kan en intagen få medgivande att vistas utanför anstalten , om han kan bli föremål för särskilda åtgärder som kan antas underlätta hans anpassning i samhället och det finns särskilda skäl. Därvid skall särskilt beaktas om den intagne behöver vård eller annan behandling mot missbruk av beroendeframkallande medel. Bestämmelsen om s.k. § 34-placering introducerades med KvaL. En sådan möjlighet fanns tidigare endast för de som undergick ungdomsfängelse. Enligt förarbetena (prop. 1974:20 s. 96) syftar bestämmelsen till att ge den intagne möjlighet att i rehabiliteringssyfte utnyttja en möjlighet att få behandling utanför anstalten. Reformen ansågs medföra betydligt vidgade möjligheter för en planmässig rehabiliteringsverksamhet som integrationen mellan anstaltsvård och frivård främjas. infördes en bestämmelse om att det vid övervägande av § 34-placering skall beaktas om den dömde är i behov av vård och behandling. I samband med lagändringen kompletterades lag- rummet med den ännu gällande föreskriften i tredje stycket om att vård eller behandling inte bör påbörjas så tidigt att den planerade vårdtiden blir kortare än den beräknade återstående verkställig- hetstiden. I förarbetena (prop. 1986/87:106) anfördes att detta gäller endast normalfallen, men att avvikelse kan ske t.ex. om någon genomgår missbruksvård och som ett led i denna behöver delta i verksamhet utanför anstalten. Vidare framhölls följande: Av naturliga skäl kommer vistelser utanför anstalt enligt 34 § KvaL i regel inte att kunna inledas i direkt anslutning till domen. Man kan dock tänka sig fall då den dömde varit häktad som svarar mot en så stor del av det straff som dömts ut att en 34 §-placering kan bli aktuell i nära anslutning till straffverkställighetens början. Det kan också förekomma fall då det av praktiska skäl inte varit möjligt att under en häktningstid planera lämplig kontraktsvård i form av skyddstillsyn. Visar det sig i ett sådant fall efter en fängelsedom att adekvat behandling kan ske i form av 34 §-placering bör också en sådan komma till stånd, om övriga förutsättningar är uppfyllda. Däremot bör det naturligtvis i princip inte komma ifråga att ett av domstolen förkastat kontraktsvårdsförslag i form av skydds- tillsyn används för 34 §-placering i nära anslutning till en fängelsedom. Avslutningsvis nämndes att generellt gäller ett krav på samtycke för vård- och behandlingsåtgärder under verkställighet av fängelse- straff. Någon uttrycklig föreskrift om detta ansågs inte nödvändig. föreslog i sitt huvudbetänkande (SOU 1993:76) att det även fortsättningsvis skulle finnas möjlighet till behandlingsplacering utom anstalt. Utredningen anförde bl.a. följande. Placering enligt den av oss föreslagna bestämmelsen bör förutsätta att den dömde blir föremål för en tillfredsställande insyn. Det bör således inte förekomma placering på en vårdinrättning eller i ett hem utan personal . Vidare bör det finnas betryggande garantier att underrättelse lämnas till anstalten om den dömde lämnar den institution där han är placerad eller på annat sätt missköter sig. Det bör nämligen inte – annat än i mycket speciella undantagsfall – förekomma att den dömde får vara kvar på institutionen om han avviker eller visar annan misskötsamhet. I allmänhet medges behandlingsplacering enligt nu gällande bestäm- melse först . Så bör det enligt vår mening vara även i fortsättningen. Det sagda hindrar inte att det ibland kan vara lämpligare att en placering inleds i början av en straffverkställighet. Som framhållits i skilda sammanhang är avbrotten i de aktuella placeringarna relativt många. Vid bedömande av avbrotten bör dock beaktas att det är en mycket speciell grupp intagna som mest kommer i åtnjutande av behandlingsplacering, nämligen tungt belastade narkomaner. Det är ofrånkomligt att en viss del av dessa intagna inte fullföljer behand- lingen. Varje framgångsrikt genomförd behandling måste också betraktas som en stor vinst, och antalet sådana är inte obetydligt. Eftersom behandlingstiden vanligen sträcker sig längre än till tidpunkten för den villkorliga frigivningen och förutsättningar för ett medgivande till behandlingsplacering bör vara att hela behandlingen skall fullföljas, bör en föreskrift om detta kunna meddelas redan då medgivandet till placering lämnas. Skulle den dömde, i strid mot en sålunda meddelad föreskrift, avvika eller på annat sätt missköta sig under den aktuella placeringen, får han anses ha allvarligt åsidosatt sina åligganden. Villkorligt medgiven frihet skall i sådant fall normalt förklaras förverkad enligt 26 kap. 15 § BrB. Som ovan nämnts har det skett en betydande nedgång i antalet inledda 34 §-placeringar . Detta har sin grund i dels att det i vissa fall kan vara svårt att avgöra vilken som är den intagnes hemkommun, dels att kommunerna i mindre utsträckning än tidigare är beredda att ta på sig kostnadsansvaret för vården efter villkorlig frigivning. föreslog att kriminalvården skulle överta kostnadsansvaret för § 34-placeringar. Förslaget i denna del ledde emellertid inte till lagstiftning, huvudsakligen därför att det ansågs kunna leda till att kommunerna skulle frånträda sitt ansvar för missbrukarvården. föreslog istället i sitt betänkande (SOU 2000:126) Vägvalet – den narkotikapolitiska utmaningen att kriminalvården skulle ges möjlighet att genomföra § 34-placeringar även utan ansvarsförbindelse från den intagnes hemkommun. Några remissinstanser var tveksamma till förslaget och frågan behandlades i prop. 2001/02:91 om en nationell narkotikahand- lingsplan. I propositionen anges: Enligt regeringens bedömning är § 34-placeringar ett bra instrument för att få narkotikamissbrukare i vård under verkställigheten. För att få så bra placeringar som möjligt är det angeläget att en behandlings- planering görs i samarbete med i den intagnes hemkommun för att ta tillvara erfarenheterna där och för att uppnå kontinuitet i vården. Möjligheten att genomföra § 34-placeringar är enligt regeringens uppfattning central för kriminalvårdens möjligheter att arbeta utifrån ett behandlingsperspektiv. Det är därför oacceptabelt att vissa placeringar inte kan genomföras på grund av svårigheter att samarbeta med vissa kommuner. förslag skulle kunna bidra till att fler placeringar kom till stånd. Som remissinstanserna anfört kan förslaget emellertid även medföra vissa nackdelar. betänkande utgör inte ett tillräckligt underlag för att regeringen nu skall kunna ta ställning till hur problemet bör lösas. Utgångspunkten i det fortsatta arbetet bör dock vara att samhället skall se till att den som har behov av det skall kunna få adekvat vård. bör därför göra en samlad analys kring gjorda erfarenheter när det gäller art, omfattning, utveckling och kostnader förknippade med problemen kring § 34- placeringarna. Denna analys kan sedan ligga till grund för ett ställningstagande kring hur problemen kan lösas. Regeringen gav i uppdrag till KVS att genomföra en särskild satsning på narkotikabekämpning, bl.a genom att kartlägga omfattningen och typen av problem som hindrar § 34- placeringar. KVS presenterade sin rapport utom anstalt enligt 34 § lagen om kriminalvård i anstalt. I rapporten sägs bl.a. följande. Det finns flera faktorer som utgör hinder mot en utökning av antalet § 34-placeringar; de intagnas egen motivation, omorganisationer och minskning av personal, brist på erfaren personal, arbetet med placering är tids- och resurskrävande, för kort förberedelsetid, tradition och motivation hos personalen vid vissa anstalter, anstalternas interna regler, samarbetsproblem med kommuner och den ökande konkurrensen med andra behandlingsmetoder inom kriminalvården (t.ex. behandlingsavdelningar). Hälften av landets anstalter uppger att samarbetet med kommunerna inte fungerar. Detta motiverar en förändring av nuvarande system. Kommunerna har fått en svårare ekonomiska situation och missbruksvården är politiskt en lågt prioriterad fråga. I undersökningen förekommer också uppgifter om att problemet med ansvarsförbindelser inte är ett särskilt stort problem. Svårigheterna är istället oftast att kommunerna inte ställer upp överhuvudtaget utan gömmer sig bakom irrelevanta formaliteter som vilken kommun eller handläggare som är ansvarig eller vilken institution som skall användas. Det leder till omfattande merarbete för personalen. Även tidsfaktorn utgör ett problem, särskilt när inte känner till klienten . Beslutet om § 34- placering borde planeras gemensamt av kriminalvården, och den intagne. Kriminalvårdens regionkontor har upphandlat vård och tecknat ramavtal med vårdgivare för perioden till . Statskontoret har i rapporten (2003:20) Effektivitetsgranskning av Kriminalvården föreslagit att kriminalvården står behandlings- kostnaderna även för tiden efter villkorlig frigivning. Förslaget syftar till att frigöra 30 årsplatser på anstalterna. 23.8.3Närmare regler för § 34-placering Enligt gällande regelverk skall vistelsen vara förenad med de villkor som kan anses nödvändiga. I samband med vård eller annan behandling får det föreskrivas att den intagne skall vara skyldig att lämna blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll av att han eller hon inte är påverkad av beroendeframkallande medel eller dopningsmedel. Om det finns särskilda skäl kan det i samband med beslutet meddelas föreskrift om att han eller hon efter tidpunkten för villkorlig frigivning skall underkasta sig vård eller behandling. Av KVS föreskrifter följer att ett generellt förbud om befattning med alkohol eller andra berusningsmedel bör gälla som villkor för placeringen. Som särskilda skäl för att meddela föreskrift om vård även efter tidpunkten för villkorlig frigivning anges i föreskrifterna att den intagne vid tidigare tillfälle avbrutit behandling och det kan befaras att det kan komma att upprepas. Vistelsen utanför och behandling bör inte påbörjas så tidigt att planerad vård- eller behandlingstid blir kortare än den beräknade återstående verkställighetstiden. Vistelsen bör vidare enligt KVS föreskrifter inte beviljas av den aktuella verkställigheten att allmänhetens uppfattning om fängelsestraffet undergrävs. (som avser beslutade vistelser –) planerades pågå , i 3–6 månader och . har enligt uppgift som riktlinje att en intagen kan placeras i behandlingshem före villkorlig frigivning och i familjehem cirka före nämnda frigivningstidpunkt. Av KVS föreskrifter framgår att när det gäller missbruksvård bör placeringen ha föregåtts av att den intagne deltagit i någon form av missbruksrelaterad motivationsverksamhet eller på annat sätt visat att han kommit till insikt om sina problem. Vidare sägs att intagna som har behov av behandling för någon form av brottsrelaterat beteende t.ex. våldsbenägenhet, även bör kunna komma ifråga för placering. Dessutom anges att särskild uppmärksamhet bör ägnas långtidsdömda, för vilka en vistelse kan utgöra ett värdefullt inslag i utslussningen från anstalten och främja återanpassningen i samhället. Enligt vistas de allra flesta på behandlings- hem (av alla beslutade vistelser –) eller familjehem (). I en liknande undersökning 1989 förekom i viss utsträckning även vistelse på folkhögskola och militärtjänst. Kriminalvården har slutit ramavtal med ett antal vårdgivare i hela landet för att underlätta myndigheternas upphandling av vård och behandling. Upphandling av vård utom ramavtal bör ske endast i undantagsfall och skall anmälas till kriminalvårdens regionala kontaktperson. I föreskrifterna nämns också att en kvalitets- kontroll av tilltänkt vårdgivare alltid bör göras. Vårdgivare som inte kan erbjuda bemanning under samtliga veckodagar bör normalt inte anlitas. Kommunerna är ansvariga för vården och Länsstyrelserna har tillsynsansvar. Av KVS föreskrifter följer att en utredning skall göras om den intagnes missbruk eller andra särskilda förhållanden som påkallar vård eller behandling. Syftet med utredningen är att kartlägga den intagnes behov, motivation och förutsättningar för en placering. Med stöd av genomförd utredning upprättas ett yttrande som skickas till övervakningsnämnden. Samarbete med i den ort där den intagne är folkbokförd bör inledas i ett tidigt skede. Enligt KVS föreskrifter skall fördelning av kostnadsansvaret utredas innan beslutet om placering. Innan beslut om placering bör en skriftlig ansvars- förbindelse beträffande kostnadsansvaret inhämtas från social- tjänsten eller annan huvudman om placeringen planeras pågå efter frigivningen. Den intagne bör ges tillfälle att besöka tilltänkt vårdgivare. Provboende bör genomföras först efter det att beslutet om placering fattats. Det är normalt vårdgivaren som fattar beslut om vistelser utanför hemmet. I KVS föreskrifter sägs dock att det i avtalet med hemmen bör föreskrivas att vårdgivaren skall samråda med innan vistelser utanför hemmet över dygnsgräns beviljas. Tillstånd till § 34-vistelse kan återtas vid misskötsamhet. Misskötsamhet anses föreligga om den intagne avviker från placeringen, uppträder påverkad eller hotfullt, befattar sig med droger eller dopningsmedel under vistelsen, vägrar medverka vid drogkontroll, bryter mot de regler eller villkor som gäller för vistelsen eller vägrar att delta i obligatoriska behandlingsinslag. Enligt hade 81 placerade () fullföljt vistelsen fram till tidpunkten för villkorlig frigivning och 32 () avbrutit. Av de som vistats på behandlingshem hade 63 () fullföljt och 28 () avbrutit medan 17 () av de som vistats på familjehem hade fullföljt och 4 () avbrutit. Av de som vistades på behandlingshem avbröt 12 placerade . De familjehemsplacerade avbröt efter 10, 25, . I förhållande till beräknad vistelsetid avbröt ett fåtal (4) efter , 11 när mindre än hälften av beräknad tid hade fullgjorts och 17 efter det att de vistats mer än hälften av beräknad tid. Av de sistnämnda avbröt 6 personer i omedelbar anslutning till att vistelsen skulle upphöra. De intagna som avbröt sina vistelser hade oftare tidigare kriminalvårdserfarenhet jämfört med hela den undersökta grupp som beviljats § 34-placering. Enligt statistik uppgick kostnaden för § 34- placeringar till per vårddygn. Av de ramavtal som KVS regionkontor tecknat framgår att vården är billigast i arbetskooperativ och kontrollerat skyddat boende samt något dyrare i familjehem. Behandlingshem samt motivations- och utredningshem är dyrast, i synnerhet de i storstäderna. föreslog i sitt betänkande (SOU 1995:91) Ett reformerat straffsystem att elektronisk övervakning skulle införas i det ordinarie straffsystemet samt att ett försök med utslussning från anstalt genom intensivövervakning (back-door system eller utsluss-boja) borde införas. Kommittén menade, att IÖV-utsluss skulle innebära en möjlighet till gradvis utslussning från längre efter anstaltsvistelsen skulle flera åtgärder, som inte är möjliga på anstalt, kunna vidtas i syfte att underlätta övergången till ett liv i frihet. skulle kriminalvården ha mycket god kontroll över att den dömde uppfyller sina förpliktelser. IÖV-utsluss skulle också fungera som en morot för de intagna och främja skötsamheten på anstalterna. I linje med förslag upprättades inom ett förslag till försöksverksamhet med IÖV- utsluss (Ds 2000:37), som sedermera ledde till att nya bestäm- melser i 33 a–b §§ KvaL infördes. Bestämmelserna trädde ikraft . Bestämmelserna innebär att en intagen för att underlätta anpassningen i samhället kan medges att avtjäna del av straffet före villkorlig frigivning genom verkställighet utanför anstalt. Verkställigheten skall ske genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. Ifråga om formerna för verkställigheten skall bestämmelserna i tillämpas. Någon bestämd giltighetstid föreskrevs inte för lagen. I propositionen angavs dock att det var fråga om en treårig försöksverksamhet och att regeringen hade för avsikt att återkomma till med en redovisning av erfarenheterna av försöksverksamheten. Regeringen gav BRÅ i uppdrag att i samråd med KVS utvärdera försöksverksamheten. Utvärderingen har gjorts i tre delar, varav den första redovisats i rapporten i frihet – En utvärdering av intensivövervakning med elektronisk kontroll. Den andra delen redovisades till regeringen i rapporten steg på väg mot frihet. Slutrapporten av utslussning med elektronisk fotboja presenterades . rapport sägs bl.a. följande. ansökte 314 personer om IÖV-utsluss, vilket antas motsvara av de långtidsdömda. Av ansökningarna beviljades . De flesta som beviljades IÖV-utsluss hade inte tidigare varit dömda för brott. Nästan ingen hade missbrukat alkohol eller andra droger under de sex månaderna före ansökan. De hade högre utbildning och var i större utsträckning gifta eller sammanboende. De flesta bodde i egen bostad och hade också en framtidsinriktad sysselsättning och försörjning. Av dem som valt att inte ansöka uppfyllde kraven för IÖV-utsluss. En orsak till att de inte ansökt var att de ansåg att det var för mycket regler och kontroll i IÖV-utsluss. Flera tyckte att frigång var ett bättre alternativ med högre grad av frihet.