sou · GTB386 · 2006-01-01 00:00:00 — Undan- tag från uppsåtskravet måste således anges särskilt. Detta gäller numera även beträffande den straffrättsliga regleringen utanför . I svensk straffrätt finns två skuldformer, uppsåt och oaktsamhet (angående strikt ansvar och uppsåtspresumtioner, inklusive den tryckfrihetsrättsliga särregleringen, se avsnitt 2.5.3). Dessa begrepp hänför sig till gärningsmannens insikt om ett visst händelseförlopp (subjektiva rekvisit), och inte till gärningen som sådan (objektiva rekvisit). Att en gärning begås med uppsåt innebär i korthet att gärningsmannen hade tillfälle att rätta sig efter lagen. Att en gärning begås med oaktsamhet betyder att gärningsmannen skulle ha haft tillfälle att rätta sig efter lagen, om den personen hade gjort något som han eller hon borde ha gjort men inte gjorde. De båda begreppen redovisas separat nedan. En person som uppsåtligen handlar eller underlåter att handla på visst sätt anses handla med insikt om vad han eller hon gör. Det innebär inte nödvändigtvis att en handling företas med ond eller illvillig avsikt. På motsvarande sätt kan en person som handlar med uppsåt ha ett gott skäl för sitt handlande (jfr problematiken kring s.k. dödshjälp). Rörelser som utförs utan medveten kontroll omfattas inte av be- greppet uppsåtlig handling. Som exempel kan nämnas rörelser under sömn, medvetslöshet eller hypnos, liksom rena reflexrörelser (som t.ex. utlösts av ett epileptiskt anfall). Vid vissa omtöcknings- tillstånd orsakade av sjukdom, inklusive patologiska berusningstill- stånd, kan det vara svårt att avgöra om kravet på medvetande eller medvetenhet har varit uppfyllt. Däremot utesluts inte uppsåtligt handlande av att en gärningsman har handlat i stark affekt eller av Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar Sådana omständigheter kan däremot påverka straffet (jfr de s.k. strafflindringsgrunderna i 29 kap. 3 § första stycket BrB). Som nämnts ovan, innebär täckningsprincipen att alla objektiva rekvisit i ett straffstadgande måste vara täckta av uppsåt (när det krävs uppsåt). I fråga om effektbrott måste gärningsmannen således även ha uppsåt beträffande konsekvenserna eller effekterna av sin gärning. Traditionellt brukar man skilja mellan tre olika sorters uppsåt: direkt, indirekt och (hypotetiskt) eventuellt uppsåt. Uppdelningen i tre uppsåtsformer är framför allt av betydelse vid bedömningen av olika effektrekvisit (se ovan angående effekt- brott). Det eventuella uppsåtet används därutöver även beträffande handlingsrekvisit och övriga objektiva rekvisit. I dessa fall brukar man enbart skilja mellan två former av uppsåt, vetskap och even- tuellt uppsåt. Vetskap innebär kort och gott att gärningsmannen har kännedom om omständigheten i fråga, exempelvis att en sak tillhör någon annan (jfr stöldbrottet i 8 kap. 1 § BrB). Gärningsmannen har direkt uppsåt (dolus directus) i förhållande till effekten, om effekten är syftet eller målet för handlingen. Det spelar ingen roll om effekten är det slutliga målet eller om den är ett genomgångsled för något annat längre bort liggande mål. Den som t.ex. avlossar ett skott mot en person med avsikt att döda har direkt uppsåt i förhållande till döden. Det är fallet oavsett om motivet är att gärningsmannen är arg på offret eller om han eller hon bara vill komma åt offrets pengar. Det direkta uppsåtet inne- fattar ett krav på en viss viljeriktning hos gärningsmannen. Därut- över behövs ingen särskild insikt eller vetskap om vad han eller hon eftersträvar. finns ett uttryckligt krav på direkt uppsåt i lag- texten. Då används ofta lokutioner som för att eller i syfte att. För att indirekt uppsåt (dolus indirectus) skall föreligga, krävs att gärningsmannen är övertygad om att en viss effekt kommer att in- träda som en följd av handlingen. Denna effekt är emellertid inte syftet med handlingen. Antingen saknar gärningsmannen helt något syfte med sin handling eller så har han eller hon ett syfte som Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar inte är inriktat på den brottsliga effekten, vare sig som slutligt mål eller som genomgångsled. Som ett specialfall av indirekt uppsåt brukar räknas den situationen när den brottsliga effekten för gärningsmannen framstår som en nödvändig biverkan till vad han eller hon eftersträvar. Följande skolexempel ges för att illustrera denna form av uppsåt. En redare placerar en tidsinställd bomb i lastrummet på ett fartyg i syfte att den skall explodera och fartyget sjunka till havs, så att redaren kan få ut försäkringsbeloppet. Till detta har gärnings- mannen direkt uppsåt. Vidare ser redaren att besättningen om- kommer som en säker följd av att fartyget sänks. Till skillnad mot exemplet ovan angående direkt uppsåt, eftersträvas inte att någon människa skall dö, vare sig som mål eller som medel till ett mål. Men redaren är säker på att människor kommer att dö som en kon- sekvens av att syftet med handlingen uppnås, dvs. att fartyget sänks. Han eller hon har därmed ett indirekt uppsåt till besättning- ens död. (Hypotetiskt) eventuellt uppsåt För att en gärning skall anses ha begåtts med eventuellt uppsåt (dolus eventualis), krävs följande. Först och främst måste gärningsmannen inse att det är möjligt att en viss effekt kommer att inträffa, dvs. att det föreligger en risk för effekten. Någon sär- skild viljeinriktning fordras emellertid inte. Vidare måste dom- stolen kunna besvara ett s.k. hypotetiskt prov jakande. Det innebär att domstolen måste komma till slutsatsen att det kan hållas för visst att gärningsmannen skulle ha företagit gärningen, även om han eller hon varit säker på att effekten skulle inträffa. Det första ledet utgörs således av ett faktiskt konstaterande av att gärnings- mannen insåg att effekten var möjlig. Det andra ledet består där- emot av ett hypotetiskt antagande. I rättsfallet NJA 1959 s. 63 formulerades det hypotetiska even- tuella uppsåtet på ett klart och tydligt sätt i svensk rätt. Det utgjorde fram till den nedre gränsen för uppsåt. Frågan hur den nedre gränsen för uppsåt dras har mycket stor betydelse. Om uppsåt inte kan konstateras är straffan- svar nämligen uteslutet i de fall där uppsåt krävs (t.ex. i fråga om grova våldsbrott). Som kommer att framgå nedan, är det inte helt Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar enkelt att hitta en gångbar definition som klart markerar gränsen framför allt mot s.k. medveten oaktsamhet. har kritik riktats mot det eventuella upp- såtet. Kritikerna har pekat på det principiellt otillfredsställande i en straffrättslig ordning innebärande att en gärningsman enbart döms på grundval av ett hypotetiskt resonemang och inte faktiska om- ständigheter. Vidare har det sagts att risken för att domstolen vid bedömningen lätt fokuserar på gärningsmannens karaktär i stället för på själva gärningen och därigenom missgynnar personer som tidigare gjort sig skyldiga till brott. Det har också lyfts fram att i ett internationellt perspektiv är ganska ensamt om att de- finiera gränsen mellan uppsåt och oaktsamhet genom ett hypo- tetiskt resonemang. Förslag på nya lösningar för uppsåtets nedre gräns: olika varianter av sannolikhetsuppsåt Riksåklagaren har i några fall beträffande dråpförsök pläderat för införandet av ett s.k. sannolikhetsuppsåt (bl.a. NJA 1959 s. 63 och NJA 1980 s. 514). I korthet innebär detta uppsåt att gärnings- mannen har bedömt effekten som en övervägande sannolik följd av sitt handlande. Något hypotetiskt prov görs inte, utan man utgår enbart från vad gärningsmannen faktiskt har insett. I stället ställs ett högre krav jämfört med det första ledet i det eventuella uppsåtet (som ju bara kräver insikt om att det finns en risk för effekten). har emellertid avvisat ett sådant uppsåtsresone- mang. I sitt betänkande Straffansvarets gränser (SOU 1996:185) före- slog att en annan, mer insiktsrelaterad uppsåtsdefinition skulle införas i 1 kap. 2 § andra stycket BrB. En gärning begås uppsåtligen om den är avsiktlig eller om den mot- svarar vad gärningsmannen har insett, uppfattat eller antagit om den. Utredningen argumenterade för införandet dels av ett rent avsikts- uppsåt (direkt uppsåt), dels av ett insiktsuppsåt i form av ett kvali- ficerat sannolikhetsuppsåt (SOU 1996:185, s. 108 f.). För att det sistnämnda uppsåtet skall föreligga, krävs enligt betänkandet att gärningsmannens verklighetsföreställning för gär- ningen är sådan att han eller hon föreställer sig att gärningen med- för att brottsrekvisiten är uppfyllda och därför utgår från detta när Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar För att någon skall ha denna uppfattning om gärningens innebörd och konsekvenser, krävs vidare att personen i fråga uppfattar att risken för att gärningsinnehållet kommer att förverkligas genom gärningen är ganska hög. Regeringen och avvisade utredningens förslag med motiveringen att den nuvarande regleringen inte uppvisade sådana brister att den föreslagna ändringen var motiverad från praktiska eller rättspolitiska utgångspunkter (prop. 2000/01: 85, s. 9 f. och bet. 2000/01:JuU25, s. 7 f.). I stället överläts åt domstolarna att utveckla och, i den mån det anses nödvändigt, förändra uppsåts- begreppets innehåll. Statsmakternas ovilja att genom lag närmare definiera gränsen mellan uppsåt och oaktsamhet har kritiserats med hänvisning till legalitetsprincipen (se , JT 2002/03, s. 616 f.). Det successiva införandet av ett likgiltighetsuppsåt har ibland motiverat sitt ställ- ningstagande med att gärningsmannen i vart fall har varit helt likgiltig för om offret skulle dö, skadas etc. (se framför allt NJA 1985 s. 757 och NJA 1990 s. 210). En snarlik variant har bestått i konstaterandet att en dödlig utgång för gärningsmannen måste ha framstått som praktiskt taget oundviklig (se NJA 1977 s. 630, där ett knivhugg hade trängt in närmare i hjärttrakten på offret). I doktrinen har dessa uppsåtsformer fått skiftande benämningar, t.ex. gärningsuppsåt, likgiltighetsuppsåt, liksom även faktiskt even- tuellt uppsåt. Rättsvetenskapliga studier tyder på att användningen av det s.k. gärningsuppsåtet, såsom det formulerades rättsfall (ovan), ibland i kombination med någon sorts likgiltighetsuppsåt, är mycket utbredd i underrättspraxis för fullbordade våldsbrott där gärningsmannen fälls till ansvar (se , Skuld, 1999, s. 300 f. och s. 738 f.). Det eventuella uppsåtet har enligt samma studie varit mest förekommande vid försöksbrott. Den allra senaste tidens rättspraxis ger vid handen att numera verkar ha övergett det hypotetiska eventuella uppsåtet till förmån för ett s.k. likgiltighetsuppsåt (NJA 2002 s. 449 och NJA 2004 s. 176, för kommentarer till de båda rätts- fallen, se m.fl., JT 2002/03, s. 613 f., , JT 2004/05, s. 385 f. och Ulväng, SvJT, 2005, s. 1 f., se även NJA 2004 s. 702, Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar angående mordet på utrikesminister ). De två först- nämnda rättsfallen redogörs för i korthet nedan. fall tog ett första steg i riktning mot ett fullt accepterande av ett likgiltighetsuppsåt. Omständig- heterna var liknande dem som var aktuella i det tidigare nämnda rättsfallet NJA 1959 s. 63. Frågan var om en person som kört en personbil rakt mot en polisman i syfte att forcera en polisspärr uppsåtligen hade försökt skada polismannen. Majoriteten av leda- möterna besvarade frågan jakande och dömde mannen för försök till grov misshandel. Majoriteten förde ett resonemang som ut- mynnade i konstaterandet att gärningsmannen medvetet hade för- satt sig i en situation som innebar att det förelåg en avsevärd risk för att polismannen skulle åsamkas svår kroppsskada och att gärningsmannen även insett detta. Körsättet visade också att han hade varit likgiltig för om polismannen skulle skadas. Två justitie- råd var skiljaktiga i fråga om motiveringen och biföll åtalet med hänvisning till en sorts insiktsuppsåt liknande det som Straffan- svarsutredningen föreslog i sitt betänkande (se ovan). Fyra justitie- råd underkände emellertid det hypotetiska eventuella uppsåtet. Den femte ledamoten ogillade åtalet för försök till grov misshandel med tillämpning av det hypotetiska eventuella uppsåtet. fall ogillade enhälligt ett åtal för försök till grov misshandel mot en HIV-infekterad man som haft en mängd oskyddade samlag med flera olika personer. Anledningen var att det inte kunde visas att mannen ens hade haft den lägre grad av uppsåt som krävs för detta brott. Detta uppsåt definierades som ett likgiltighetsuppsåt. I stället dömdes mannen för det oaktsamma brottet framkallande av fara för annan enligt 3 kap. 9 § BrB. konstaterade att varken det hypotetiska eventuella upp- såtet eller sannolikhetsuppsåtet är lämpliga för att bestämma upp- såtets nedre gräns. Övervägande skäl talade enligt Högsta dom- stolen i stället för att uppsåtets nedre gräns bör förstås som ett likgiltighetsuppsåt. Detta fick även anses följa av rättsfall. Avgörande vid bedömningen är dels gärningsmannens insikt om risken för att en viss effekt skulle inträda, dels hans eller hennes inställning eller attityd vid gärningstillfället. Endast om det står klart att gärningsmannen haft en positiv eller i vart fall likgiltig inställning till effektens förverkligande eller förekomsten av en viss gärningsomständighet, skall gärningen bedömas som uppsåtlig. Med andra ord krävs, förutom insikt beträffande risken för en viss effekt, även att förverkligandet av effekten eller förekomsten av en Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar gärningsomständighet inte utgjort ett relevant skäl för gärnings- mannen att avstå från gärningen. Enligt skall hänsyn tas till omständigheterna vid själva gärningen. Hänsynslöst beteende, upprörd sinnes- stämning och gärningsmannens intresse i gärningen kan vara omständigheter som medför att gärningen anses uppsåtlig. Så kan vara fallet även om det inte funnits en mycket hög sannolikhet för riskens förverkligande. Också gärningsmannens insikt om en hög sannolikhet för risken för förverkligandet av en effekt kan vara till- räckligt för att uppsåt skall föreligga. Däremot kan uppsåt i allmän- het inte anses föreligga när risken enligt gärningsmannens före- ställning inte har varit avsevärd. 2.5.2Culpabegreppet (personlig culpa) Lagen innehåller ingen definition av begreppet oaktsamhet eller culpa. Oaktsamhet är en s.k. rättslig standard som får sin innebörd genom olika rättsliga och utomrättsliga aktsamhetsregler. I straff- rättslig mening innebär oaktsamhet alltid en avvikelse från önskvärt handlande eller önskvärd aktsamhet. Det brukar anses att oaktsam- heten måste uppnå en viss nivå för att vara straffvärd. stadgas därför att ringa oaktsamhet inte medför straffansvar. Detta hänger nära samman med legalitetsprincipens krav på förutsebar- het, som innebär att det bör vara möjligt för gärningsmannen att undvika den straffbara händelsen genom ett positivt och rationellt handlande sett utifrån hans eller hennes egen kapacitet (se Åklagarutredningen-90, s. 107). Culpabegreppets innebörd växlar med olika straffbestämmelser. I särskilt riskfyllda verksamheter brukar aktsamhetskravet ställas högre. Vid bedömningen av om ett beteende skall anses vara oaktsamt måste domstolen först och främst ta reda på vilka anspråk på akt- samhet eller önskvärt handlande som kan ställas på området i fråga. kan viss ledning hämtas i förhållningsregler i lagar, förord- ningar och myndighetsföreskrifter. För att kunna avgöra om någon skall ådömas ansvar för brottet vårdslöshet i trafik enligt 1 § TBL, skall således beaktas om den tilltalade har handlat i strid med någon trafikföreskrift, t.ex. regler om hastighetsbegränsning. Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar föreskrifter saknas, måste culpabedömningen ytterst baseras på den aktsamhet som en normalt försiktig person skulle ha uppvisat. I nästa led måste domstolen fråga sig om det har kunnat begäras av den individuelle gärningsmannen att han eller hon iakttagit den aktsamhet som krävts i den aktuella situationen. Gärningsmannens personliga egenskaper är av betydelse, liksom ibland även frågan om tillräckliga instruktioner har givits av andra personer som gärningsmannen haft anledning att förlita sig på i sin bedömning av situationen. I litteraturen brukar man skilja mellan medveten och omedveten oaktsamhet. Medveten oaktsamhet (luxuria) är den starkare formen av oakt- samhet. Den ligger därmed närmare den nedre gränsen för uppsåt. Liksom beträffande eventuellt uppsåt krävs att gärningsmannen inser att det finns en risk för att en viss effekt skall inträffa. Till skillnad från det eventuella uppsåtet utfaller det hypotetiska provet emellertid negativt i stället för positivt (se föregående avsnitt). Det kan således inte hållas för visst att gärningsmannen skulle ha utfört gärningen även om han eller hon hade varit säker på att effekten skulle inträffa. En person som har varit medvetet oaktsam vid företagandet av en viss handling anses därigenom vara mindre klandervärd än någon som har haft ett eventuellt uppsåt. Med andra ord är ett oaktsamt beteende allmänt sett mindre straffvärt än ett uppsåtligt sådant. Gärningsmannens medvetenhet om en viss risk innebär att han eller hon har haft tillfälle att rätta sig efter lagen, i enlighet med konformitetsprincipens krav (se avsnitt 2.2.2). När det i lag eller annan författning krävs grov oaktsamhet för straffansvar, brukar detta i allmänhet innebära ett krav på medveten oaktsamhet. Omedveten oaktsamhet (negligentia) brukar karakteriseras på det sättet att gärningsmannen hade skälig anledning att anta eller borde ha förstått att en viss följd skulle inträffa eller att en viss omständighet förelåg. Med uttrycket borde ha förstått menas egentligen skulle ha förstått, om den personen hade gjort vad han Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar eller hon borde ha gjort. Till skillnad från en medvetet oaktsam person, som uppvisat likgiltighet inför existensen av en risk, har den omedvetet oaktsamme uppvisat likgiltighet inför huruvida det överhuvudtaget finns en risk (som den personen inte är medveten om). En omedvetet oaktsam person anses därigenom vara mindre klandervärd än en medvetet oaktsam person. Utifrån konformitetsprincipens krav kan omedveten oaktsamhet förenklat beskrivas på följande sätt. En omedvetet oaktsam gärningsman skulle på ett relevant sätt ha förstått att han eller hon orsakade något visst (eller att en omständighet förelåg), om perso- nen i fråga hade gjort något som han eller hon hade förmåga och tillfälle att göra och borde ha gjort, nämligen att skaffa sig insikt rörande existensen av en risk. Omedveten culpa kan således gene- rellt karakteriseras som ett åsidosättande av en undersöknings- eller kontrollplikt. Personlig culpa och gärningsculpa För att slutligen återknyta till Jareborgs ansvarslära, består den grundläggande skillnaden mellan gärningsculpa och personlig culpa i form av omedveten oaktsamhet i det oönskade resultatet som den oaktsamma personen riskerar (Jareborg, s. 320 f., se ovan). Vid gärningsculpa består resultatet i skada eller liknande, medan det vid omedveten oaktsamhet består i gärningsmannens okunnighet om att han eller hon är på väg att utföra en gärning av ett visst slag. Element av personlig culpa och gärningsculpa kan följa på varandra i flera led. Gärningsculpa föregås emellertid (tidsmässigt) alltid av personlig culpa. En bilförares bristande uppmärksamhet i trafiken (personlig culpa) kan leda till farliga manövrar (gärningsculpa), som i sin tur omöjliggör samtidig kontroll av var andra trafikanter befinner sig (personlig culpa), vilket orsakar att en kollision äger rum (gärningsculpa). 2.5.3Strikt ansvar och användningen av uppsåtspresumtioner Allmänt om strikt ansvar Det generella kravet på att en brottslig gärning förutsätter uppsåt om inget annat sägs innebär att om ansvar skall kunna åläggas Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar SOU 2005:86 någon oberoende av uppsåt eller oaktsamhet, så måste detta ut- tryckligen anges (1 kap. 2 § första stycket BrB). Det är om- diskuterat om det i svensk rätt fortfarande finns några bestämmel- ser om ett sådant strikt straffrättsligt ansvar. används även termen objektivt ansvar. Som tidigare framgått, anses ett strikt ansvar strida mot skuld- och konformitetsprinciperna och därmed även mot legalitets- principens krav på förutsebarhet (se även Åklagarutredningen-90, s. 103 f.). I straffhotets natur och allvar ligger nämligen att det skall vara möjligt att förutse för den enskilde gärningsmannen. En annan sida av samma sak är att det måste vara möjligt för gärningsmannen att undvika att begå straffbelagda handlingar. Ett straff riskerar annars att upplevas som orättvist och orättfärdigt av samhällsmed- borgarna. Mot den bakgrunden har Åklagarutredningen-90 uttalat att strikt ansvar i princip inte bör förekomma inom straffrätten, men att utrymmet för att föreskriva ett sådant ansvar är lite större vid användning av administrativa sanktionsavgifter (Åklagarutred- ningen-90, s. 107). Inom det förvaltningsrättsliga området föreskrivs inte sällan ett strikt ansvar för överträdelser som beivras genom påförande av en administrativ sanktionsavgift (Warnling-Nerep, s. 59). Problemet med sådana ansvarskonstruktioner har emellertid uppmärksammats även på detta område. Både inom doktrinen och vid lagstiftnings- arbete har således betonats att strikt ansvar bör användas med stor urskillning och enbart om det är särskilt motiverat med hänsyn till effektivitetskraven på ett visst rättsområde (Warnling-Nerep, s. 78 f., se även Betänkandet om ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverksamhet, Ds Ju 1981:3, s. 93 f., prop. 1981/82:142, s. 24 f., bet. 1981/82:JuU53 och rskr. Som exempel på när det kan vara godtagbart att använda konstruktioner med strikt ansvar angavs i betänkandet situationer då de avgiftsskyldiga subjekten kan antas ha både god kännedom om föreskrifternas innehåll och särskild anledning att vaka över att de inte överträds. Detta uttrycktes i den efterföljande propositionen som en presumtion för att överträdelser av reglerna inom ett visst område bara kan förekomma som följd av uppsåtligt eller oaktsamt handlande (prop. 1981/82:142, s. 24 f.). I sammanhanget bör påpekas att konstruktionen med strikt an- svar undantagsvis förekommer inom skadeståndsrätten (, s. 169 f., jfr vad som ovan sagts om principalansvar, som till skillnad från det rent strikta ansvaret emellertid kräver att arbets- Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar tagaren har varit vållande, se avsnitt 2.4.5). Det är då fråga om ett ansvar begränsat till de särskilda risker som är förenade med viss farlig verksamhet, t.ex. inom järnvägstrafik, lufttrafik och kärn- kraftsdrift. I dessa fall är det den som driver den riskfyllda verk- samheten, dvs. ägaren eller innehavaren, som kan bli skadestånds- skyldig. görs undantag för s.k. force majeure, dvs. om skadan beror på omständigheter utanför den ansvariges kontroll. Som exempel på strikt ansvar kan nämnas reglerna i 2 kap. 2–3 §§ och 5 kap. 1–2 §§ järnvägstrafiklagen (1985:192) angående person- eller sakskada som uppkommit till följd av järnvägsdrift. En liknande regel finns i 1 § lagen (1922:382) ang. ansvarighet för skada i följd av luftfart. Där föreskrivs ansvar – oavsett vållande – för ägare till luftfartyg för skador på personer och egendom på marken. Vidare kan nämnas bestämmelserna i 10 kap. 1 § ellagen (1997:857), om ansvar för person- eller sakskada som tillfogas genom inverkan av el från en starkströmsanläggning, samt be- stämmelsen i 5 § atomansvarighetslagen (1968:45) om ansvar för skador som uppkommer vid olyckor i kärnkraftverk och liknande. Även hundägare har ett strikt ansvar för skada som har orsakats av hunden (6 § lagen om tillsyn över hundar och katter).