sou · GTB354d4 · 2006-01-01 00:00:00 — Risken för påtryckningar från dömda gör dock att besluten bör fattas under särskilda former. Det kan t.ex. ske genom att beslut fattas kollegialt eller av tjänstemän som inte är placerade nära den intagne. Det finns också en risk för oenhetlig tillämpning inom kriminalvården. Detta bör kunna motverkas genom enhetliga riktlinjer och möjligheter till vägledande avgöranden från högre instans. Beträffande vissa intagna kan det ofta vara mycket svårt att avgöra om och när vistelse utanför anstalt bör tillåtas. Fel bedömning vad gäller t.ex. risken för att allvarlig brottslighet kommer att begås kan få mycket allvarliga konsekvenser. Vissa intagna kan också vara beredda att ta till våld eller hot om våld för att påverka beslut om vistelse utanför anstalt. För denna kategori intagna bör därför besluten fattas i särskild ordning, t.ex. under överinseende av personal på regional eller central nivå med särskild kompetens. sker avgränsningen av vilken kategori som skall sär- behandlas genom att särskilda villkor om vistelse utanför anstalt skall fattas för långtidsdömda. Det är enligt kommittén naturligt att särbehandlingen i fråga om beslutsinstans sker med utgångs- punkt i fängelsestraffets längd. Som huvudregel bör detta därför gälla även i fortsättningen. Det är dock tveksamt om det alltid är rätt grupp intagna som träffas med en avgränsning som styrs av fängelsestraffets längd. Det finns sannolikt många intagna med långa strafftider som inte innebär några svårigheter i beslutshänseende och för vilka det föreligger låg risk för misskötsamhet. För denna grupp intagna bör det finnas större möjligheter att efterhand delegera besluts- befogenheterna till en lägre beslutsnivå. Det kan också behövas en rådgivningsinstans eller möjlighet att låta särskilt svårbedömda ärenden eller ärenden av principiellt stor vikt fattas på högre nivå. Och det kan även finnas anledning att fatta beslut på högre nivå för dömda med kortare tider som utgör en hög risk i ordnings- och säkerhetshänseende. Bestämmelser med den innebörd som skisserats bör ges i förordning eller föreskrift. Någon särskild lagbestämmelse om särskilda villkor för långtidsdömda föreslås inte (jmf. avsnitt 9.4 och 11.2.3). Enligt kommitténs mening finns det vidare inte anledning att ha olika beslutsinstanser för vissa typer av beslut om tillstånd till vistelse utanför anstalt. Beslut om placering enligt nuvarande 34 § KvaL fattas av övervakningsnämnd eller . Bakgrunden till denna ordning torde vara att man ville ha insyn och inflytande från socialt intresserade lekmän och det lokala samhället. På så vis skulle samarbetet mellan anstalt och det övriga samhället främjas. medverkan var främst motiverad av att man ville ha en enhetlig tillämpning. har nämnderna inte någon egentlig roll att spela när det gäller att förstärka samarbetet mellan kriminalvården och utomstående lokala aktörer. Detta samarbete kan istället främjas på andra sätt, t.ex. vid verkställighetsplaneringen. Även om det generellt är önskvärt att allmänheten har insyn i kriminalvårdens verksamhet finns det enligt kommitténs uppfattning inte något större behov av insyn just när det gäller beslut om tillstånd till vistelse enligt 34 § KvaL. Kravet på en konsekvent och enhetlig beslutsordning medför istället att även denna typ av beslut bör fattas inom kriminalvården. I avsnitt 30.6.1 tar kommittén upp möjligheten till insyn i kriminalvården. Kommitténs lagförslag skall enligt direktiven i möjligaste mån vara organisationsoberoende och innehålla en övergripande reglering av verkställigheten av kriminalvårdspåföljder. Vidare kommer kriminalvården sannolikt att bli en myndighet från och Enligt kommitténs mening finns det med hänsyn till detta inte anledning att i den nya lagstiftningen göra någon detaljreglering av på vilken nivå olika beslut skall fattas. Detta bör istället ske i förordning och genom kriminalvårdens föreskrifter. Enligt nuvarande regelverk kan KVS beträffande vissa intagna hänskjuta beslutsfattandet till regeringen. Det gäller bl.a. om det är påkallat med hänsyn till rikets säkerhet. Någon anledning att ändra denna möjlighet finns inte. 27.1.7Återkallelse av beslut om vistelse utanför anstalt Det kan förekomma att det efter beslut om vistelse utanför anstalt visar sig att förutsättningar för vistelseformen är uppfyllda. Exempelvis kan det behandlingshem som den dömde är placerad vid med stöd av 34 § KvaL ha förändrat sin verksamhet. Eller så kan det ha visat sig att den dömde ännu inte var tillräckligt mogen för att kunna hantera den frihet som vistelsen utanför anstalt medförde. Han kan t.ex. ha vistats i olämpliga miljöer och blivit misstänkt för ny brottslighet eller inte följt andra villkor för utevistelsen. Det kan också vara så att den dömde själv inte längre anser sig klara av de krav som ställts på honom och därför inte längre vill vistas utanför anstalt. I sådana fall som nämnts skall tillståndet till vistelse utanför anstalt i princip återkallas och den dömde återföras till anstalt. Några lagregler om återkallelse av tillstånd till permission, fritidsaktiviteter utanför anstalt, frigång och § 34-vistelse finns inte. Enligt förarbetena till KvaL behövs inte lagstöd för att återkalla medgivanden och tillstånd när omständig- heterna föranleder det. Anledningen till detta är att åtgärderna utgör ett led i en pågående anstaltsvistelse. Enligt KvaL ankommer det på övervakningsnämnd eller att avgöra frågor om § 34-vistelse samt på KVS att avgöra frågor om annan vistelse utanför anstalt. Som regel sker upphävande av § 34-vistelse efter initiativ från och utredning av den lokala kriminalvårds- myndigheten. Däremot finns detaljerade bestämmelser om upphävande av beslut om IÖV-utsluss. Enligt bestämmelserna får övervaknings- nämnd, självmant eller efter anmälan från lokal kriminalvårds- myndighet, upphäva beslut om IÖV-utsluss. vårdsmyndigheten får interimistiskt bestämma att beslutet inte skall gälla till dess övervakningsnämnden inom viss bestämd tid fattat beslut. Sålunda fattas beslut om upphävande av fritidsaktiviteter utanför anstalt, permission och frigång av kriminalvården medan upp- hävande av § 34-vistelse och IÖV-utsluss beslutas av övervaknings- nämnd eller . I praktiken har dock kriminal- vården ett stort inflytande eftersom utredningen sköts av den lokala myndigheten och ärendet kommer på nämndernas bord först om kriminalvården anser att så bör ske. När det gäller IÖV-utsluss har också kriminalvården möjlighet att fatta interimistiska beslut. Nämndernas prövning får därmed i viss mån karaktären av en överprövning. Enligt kommitténs mening finns det inte skäl att ha någon annan beslutsordning för upphävande än den som gäller för tillstånd till vistelse utanför anstalt. Kriminalvården har bäst kunskap om den dömde och dennes behov av stöd och kontroll under verkställig- heten. Det är också kriminalvården som bäst kan säkerställa att den dömde snabbt får det stöd och kontroll som behövs. Kravet på en konsekvent och enhetlig beslutsordning gör också att det inte finns någon anledning att dela upp beslutsbefogenheterna. Kriminal- vården bör således fatta beslut om upphävande av vistelse utanför anstalt. En helt annan sak är att beslutens ingripande karaktär för den enskilde samt behovet av insyn och likformig praxis kan göra att det behövs tillsyn över tillämpningen samt om- och överprövnings- möjligheter. Frågan om tillsyn samt om- och överprövning behandlas inte här utan i avsnitt 30.6. För att det klart och tydligt skall framgå att kriminalvården har ett ansvar för att upphäva beslut när så skall ske bör en generell bestämmelse om detta ges i lag. Kriminalvårdens beslut skall gälla . För det fall ytterligare utredning behöver inhämtas innan beslut fattas bör ett interimistiskt upphävandebeslut kunna fattas. Vid behov bör polis kunna bistå med handräckning för att återföra den dömde till anstalt. Som framgår av prop. 1983/84:148 bör det dock inte vara någon formell förutsättning att en sådan begäran framställts för att polisen skall överföra den dömde till anstalten. Har polisen omhändertagit någon som har tillstånd att vistas utanför anstalt bör kontakt tas med kriminalvården. beslutas att vistelsen skall avbrytas bör polisen transportera den dömde till anstalten. 27.1.8Strafftidsberäkning vid vistelse utanför anstalt Enligt 39 § KvaL får den dömde tillgodoräkna sig tid utanför anstalt som verkställd tid om inte särskilda skäl talar mot det. Bestämmelsen omfattar även sjukhusvistelse. Av 23 § strafftids- lagen följer att det antal dagar som inte får tillgodoräknas skall läggas till slutdagen. Enligt sistnämnda bestämmelse skall också vid avbrott i verkställigheten det antal dagar avbrottet varat läggas till slutdagen. Även om den dömde vid permission, frigång, IÖV-utsluss och § 34-vistelse vistas utanför anstalt får sådana åtgärder anses utgöra ett led i en pågående anstaltsvistelse. Visserligen kan inte vistelsen utanför anstalt anses lika ingripande som vistelse i anstalt. Vistelsen utanför anstalt är dock inte sällan förknippad med besök hos myndigheter, sysselsättningsåtgärder och särskild programverk- samhet. Kontrollnivån är hög och den dömde är fortfarande knuten till en anstalt genom att vara inskriven där. Den dömde kan också utan egen förskyllan återföras till anstalt, t.ex. om den elektroniska övervakningen vid IÖV-utsluss är möjlig att upprätt- hålla eller sysselsättningen vid frigång kan tillhanda- hållas. Med hänsyn till det sagda framstår den nu gällande huvudregeln om att utanför anstalt skall tillgodoräknas den dömde som verkställd strafftid som naturlig. I förarbetena till KvaL sägs att det är en rimlig ordning att den som faktiskt missbrukat den medgivna friheten eller del därav genom att avvika eller utnyttja den för annat ändamål än den avsedda, t.ex. brottslig verksamhet, skall få vidkännas att sådan tid inte inräknas i verkställighetstiden. När det gäller sjukhusvistelse anges som särskilda skäl att den dömde avvikit från sjukhus eller att han simulerat sjukdom. Kommittén delar denna bedömning. Tillståndet till vistelse utanför anstalt utgör en förmån som den dömde måste anstränga sig för att behålla. Den dömde bör inte utan konsekvenser kunna ta sig rätten att förfoga över friheten på annat sätt än som förutsatts i beslutet om vistelse utanför anstalt. Självklart bör tid som den dömde inte ens finns på den plats där han eller hon förutsätts vara inte räknas som verkställd tid. Så är fallet om den dömde avviker under en permission eller från ett behandlingshem där han skall vistas. Detsamma bör gälla om den dömde t.ex. utan giltigt skäl inte vistas i den bostad där han eller hon är ålagd att vara eller är frånvarande från sin arbetsplats. Bryter den dömde på annat sätt mot villkoren för vistelsen utanför anstalt, t.ex. genom att utöva brottslig verksamhet bör han eller hon inte heller få tillgodoräkna sig vistelsen utanför anstalt som verkställd tid. Som exemplen antyder bör inte misskötsamhet av mindre allvarlig karaktär och omfattning leda till att tiden utanför anstalt inte räknas som verkställd strafftid. Det sagda innebär att tiden för vistelse utanför anstalt skall räknas som verkställd tid om det inte finns särskilda skäl som talar mot detta. Om lagbestämmelsen ges en sådan innebörd framgår enligt kommitténs mening på ett mer tydligt sätt vilka krav som ställs på den dömde. Det innebär också ett större ansvar för kriminalvården att följa upp vistelsen utanför anstalt. Det kan förutsättas att de allra flesta dömda kommer att följa villkoren för vistelse utanför anstalt. Även om vistelse utanför anstalt skall följas upp kan det inte krävas att ett formellt beslut om hur många dagar som skall anses ha verkställts fattas . Utgångspunkten bör istället vara att tiden skall avräknas såvida inte något annat beslutats. Den omständigheten att den dömde brutit mot väsentliga villkor för utevistelsen behöver inte medföra att utevistelsen inte till någon del skall räknas som verkställd tid. Hänsyn bör i skälig omfattning tas till vad den dömde kan anses ha undergått till följd av vistelsen utanför anstalt. Har t.ex. den dömde gjort stora ansträngningar för att förändra sin levnadssituation under utevistelsen kan detta i viss utsträckning beaktas. Det får emellertid aldrig accepteras att den dömde själv väljer en annan form för vistelsen utanför anstalt än vad som följer av beslutet om att han eller hon får vistas utanför anstalten. Det kan inte anses nödvändigt att i lag bestämma någon fast tidsgräns för när utredning om att inte skall räknas som verkställd bör vidtas och beslut fattas. Det måste anses som självklart att frågan tas upp när omständigheterna föranleder det. Fattas beslut om att upphäva tillstånd till vistelse utanför anstalt bör givetvis frågan tas upp i samband med detta. Som en yttersta gräns måste i praktiken gälla tidpunkten för villkorlig frigivning från anstalt. Utredningen bör ombesörjas av kriminalvården. Vid utredningen bör den dömde alltid ges möjlighet att yttra sig. Beslut om att tiden inte skall räknas in i verkställighetstiden fattas enligt nuvarande bestämmelser av övervakningsnämnd och i fråga om § 34-vistelser och IÖV-utsluss. I övriga fall är KVS enligt KvaL beslutsinstans. KVS har dock utnyttjat sin möjlighet att delegera beslutsrätten till lokala kriminalvårdsmyndigheter. I tidigare avsnitt har kommittén föreslagit att kriminalvården skall fatta beslut om tillstånd till vistelse utanför anstalt och upphävande av sådana beslut. Av där anförda skäl bör kriminalvården fatta beslut även om att tiden utanför anstalt helt eller delvis inte skall avräknas som verkställd strafftid. Med hänsyn till beslutens ingripande karaktär bör den dömde ha rätt att påkalla prövning av en från kriminalvården fristående instans. För det fall beslut fattas om att tiden inte skall avräknas måste erforderliga ändringar göras i strafftidsbeslutet, t.ex. vad avser tidigaste dag för villkorlig frigivning, samt i verkställighetsplanen. Frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet återkommer kommittén till i avsnitt 29.2.14. Kommitténs förslag och bedömning: Fritidsaktiviteter utanför anstalt, normalpermission och särskild permission slås samman till en gemensam form för tillfällig vistelse utanför anstalt, benämnd permission. En förutsättning för permission skall vara att den intagne fullgjort sina skyldigheter enligt verkställighetsplanen. Vidare får det inte finnas påtaglig risk för att den intagne begår brott, undandrar sig straffets fullgörande eller på annat sätt missköter sig. Härutöver krävs att den dömde verkställt minst en fjärdedel av strafftiden, dock . Finns det särskilda skäl får permission beviljas även . Permissionen skall vara förenad med de villkor som skall gälla för vistelsen utanför anstalt. Ställning skall tas till vilken kontroll som bör förekomma under själva utevistelsen. Något förslag om elektronisk kontroll under permission lämnas inte. Permission utanför landets gränser får endast beviljas om synnerliga skäl föreligger. Intagna som befinner sig på en förhöjd nivå i förmåns- systemet bör kunna få åtnjuta permission i högre utsträckning än de som vistas på en lägre nivå. Intagen som befinner sig på grundnivån kan inte komma ifråga för permission. Det har tidigare framhållits att myndigheter, organisationer och enskilda personer utanför anstalt bör ha möjlighet att verka i anstalt. Närstående och vänner kan besöka den intagne i anstalten. Vidare bör myndigheter och organisationer där kunna bistå med stöd och service i större utsträckning än vad som är fallet. Särskilda aktiviteter bör också kunna tillhandahållas av utom- stående arrangörer inne i anstalterna. Detta är dock långt ifrån tillräckligt. Såsom länge varit fallet bör det också finnas en generell möjlighet att tillfälligt få vistas utanför anstalten under korta perioder för att upprätthålla kontakten med familj och vänner. Det bör också finnas möjlighet för den dömde att få vistas utanför bygga upp, vidmakthålla och förstärka ett positivt socialt nätverk. Det kan röra sig om att besöka frivården, , arbetsförmedlingen, hälso- och sjukvården, frivilligorganisationer eller föreningar. Under den tillfälliga vistelsen utanför anstalt bör den dömde kunna ombesörja praktiska angelägenheter samt ta del av det utbud av tjänster och varor som finns i samhället, t.ex. allmänna transportmedel, inköp av livsmedel, bank- och postärenden, bibliotek, idrott eller särskilda kulturevenemang på orten. Den dömde kan också behöva vistas utanför bevaka sin rätt genom närvaro vid rättegång i tvistemål eller annat ärende i domstol eller myndighet. Deltagande i vissa av de aktiviteter som angetts bör kunna ske av en ensam intagen eller gemensamt med andra intagna. Vistelse utanför ändamål som angetts ovan kan tillåtas med stöd av bestämmelserna i 32 § KvaL om normal- permission och särskild permission samt i 14 § om fritidsaktiviteter utanför anstalt. De ändamål för vilka dessa former för vistelse utanför anstalt får ske är ungefär desamma. Fritidsaktiviteter utanför anstalt skiljer sig dessutom inte särskilt mycket från särskild permission. gäller enligt KVS föreskrifter att hänsyn skall tas till om den intagne har möjlighet att ägna sig åt fritidsintressen vid normalpermission vid övervägande av om fritidsverksamhet utanför anstalt skall tillåtas. Vidare skall vid särskild permission hänsyn tas till om angelägenheten kan ombesörjas på normalpermission eller på annat sätt. Fritidsverk- samhet utanför anstalt får vidare inte beviljas i sådan omfattning att verkställigheten av fängelsestraffet urholkas. Enligt kommitténs mening skulle en enklare och tydligare ordning kunna åstadkommas om de olika instituten slogs samman till en utslussningsform. Permission är en vedertagen och länge använd benämning för sådana slag av utevistelser som det här är fråga om och den används också i andra nordiska länder. Utslussningsformen bör därför benämnas permission. Det bör betonas att avsikten med sammanslagningen inte är att det som kallas permission och fritidsaktiviteter utanför anstalt skall beviljas i mindre omfattning än vad som är fallet eller att utevistelse inte skall äga rum för vissa aktiviteter som tillåts. Snarare borde sådan vistelse utanför anstalt som det nu är fråga om komma att medges i något högre utsträckning, eftersom intagna med dokumenterad skötsamhet skall kunna få vistas utanför ändamål i ökad omfattning. Vistelse utanför anstalt av särskilt ömmande skäl m.m. (t.ex. för att motverka skadeverkningarna av ett långvarigt frihetsberövande, besök hos närstående som är svårt sjuk eller närvaro vid begrav- ning), medicinska skäl eller för transport behandlas i kapitel 28. Som bör permission kunna förekomma vid regelbundet återkommande perioder och för särskilt ändamål. I kriminalvårdens föreskrifter finns detaljerade regler för i vilken omfattning som permission kan beviljas . Kriminalvården bör även i fortsättningen lämna de närmare föreskrifterna om detta. Kommittén vill dock i detta sammanhang framhålla följande. Omfattningen av permissioner måste vara individuellt anpassad efter bl.a. den dömdes strafftid och annan vistelse utanför anstalt. Andra personer, t.ex. barn , kan ha ett särskilt starkt behov av att träffa den intagne. Deras intressen bör kunna beaktas vid bedömningen av i vilken omfattning permission skall beviljas. Möjligheten att få permission är viktig för de intagna och kan utgöra ett väl fungerande incitament till skötsamhet och förändring. För att uppmuntra detta och med hänsyn till att utslussningen syftar till att ge den dömde mer frihet allteftersom framsteg sker bör permission kunna tillåtas i allt högre utsträckning efter hand som den intagne uppfyller sina åtaganden enligt verkställighetsplanen. En naturlig koppling till det förmånssystem som kommittén föreslagit blir därför att permission bör tillåtas i större omfattning om den dömde avancerat till en högre förmånsnivå. För att permission skall kunna bli aktuellt måste den intagne kunna förväntas sköta permissionsvillkoren. Med hänsyn till detta och för att uppmuntra skötsamhet bör intagna på grundnivån i förmånssystemet inte kunna komma ifråga för permission. får de som vistas på en öppen anstaltsavdelning möjlighet till permission i större omfattning än de som vistas på sluten avdelning. Denna möjlighet utgör ett incitament för intagna på slutna avdelningar att vilja förflyttas till öppen anstalt. De som vistas på avdelningar med lägre säkerhetsklass kommer som regel att befinna sig på en högre förmånsnivå och därmed få permission och annan vistelse utanför anstalt i högre omfattning än andra. Vistelse på en sådan avdelning bör därför inte utgöra ett särskilt kriterium som medför permission i ökad omfattning. särreglering än den som kan ges inom ramen för förmånssystemet behövs alltså inte vad gäller permissionens omfattning. Det måste finnas en yttersta gräns för i vilken omfattning som permission skall kunna medges. Enligt kommitténs mening bör en sådan yttersta gräns kunna sättas till (fyra och en halv dag; gäller för normalpermission i princip ). Tiden för permission vid normalpermission och permission för särskilda tillfällen bör således beräknas efter att ha lagts samman. Permission för särskilt ändamål bör få omfatta den tid som är nödvändig för att tillgodose syftet med permissionen. I övrigt bör permission omfatta viss bestämd tid och aldrig (samma som ). Till den nu angivna tiden bör få läggas nödvändig restid till och från permissionsadressen. När det gäller permission för livstidsdömda och andra med mycket långa strafftider kan det finnas skäl att tillåta utanför anstalt än som är fallet enligt gällande praxis. Kommittén har dock inte haft möjlighet att inom ramen för utredningen dra någon bestämd slutsats om hur som bör tillåtas för denna kategori intagna. För att stimulera till skötsamhet och förändringsvilja bör som en första förutsättning för permission krävas att den dömde uppfyllt sina åtaganden enligt verkställighetsplanen. Den intagne måste därför befinna sig på en förhöjd nivå i verkställigheten innan permission kan bli aktuell (jfr dock den möjlighet att av särskilda skäl få vistas kortvarigt utanför anstalt som behandlas i avsnitt 28). För att det skall vara möjligt att hinna lära känna den intagne och bedöma olika risker samt permissionsvillkor och kontrollåtgärder bör vidare en viss minimitid av straffet ha verkställts i anstalt innan permission kan komma ifråga. Detta är också viktigt för att förtroendet för utslussningsformen inte skall äventyras. Minimitiden bör bestämmas individuellt för var och en av de intagna, bl.a. med hänsyn till annan planerad vistelse utanför anstalt och hur länge den dömde vistats i anstalt. Detta bör som regel göras i samband med upprättande av verkställighetsplanen. Även om minimitiden skall bestämmas individuellt för varje intagen, måste det finnas en reglerad gräns som klargör vilken minsta tid som måste ha avtjänats innan permission kan komma ifråga. Denna gräns kan tjäna som utgångspunkt för vilken individuell minimitid som skall bestämmas. Som regel bör den individuellt bestämda minimitiden i verkställighetsplanen vara densamma som den reglerade tidsgränsen. Har verkställigheten förflutit planenligt och övriga förutsättningar är uppfyllda kan permission således börja beviljas omkring denna tidpunkt. I några fall kan den dömde behöva få vänta på sin första permission. Så kan vara fallet om den dömde misskött sig under verkställighetens början eller bedöms vara i behov av längre tids vård i anstalt innan han eller hon kan klara av de fria förhållanden som permission innebär. Av det sagda följer att någon generell rätt till permission när den reglerade tidsgränsen förflutit inte kan finnas. Det kan här erinras om att varje permissionstillfälle skall föregås av särskilt beslut.