sou · GTB3117 · 2006-01-01 00:00:00 — Det är olyckligt, särskilt mot bakgrund av vårt förslag i föregående kapitel om att förenkla upp- giftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna. Vi föreslår således att den del av 44 § som rör uppgifts- lämnande skall tas bort. Polisdatalagen och polisdataförordningen innehåller inga bestämmel- ser som uttryckligen reglerar möjligheten att lämna uppgifter från eller polisen till Kriminalvården. Förhållandet mellan vårt förslag till sekretessbrytande bestämmelse och register- lagstiftningen skall således bedömas endast utifrån polisdatalagens ändamål, se avsnitt 5.4.2. Det är helt klart att ett uppgiftslämnande som behövs för att upprätthålla säkerheten inom kriminalvården eller för att upptäcka, förhindra eller utreda brott omfattas av de ändamål för vilka och polisen får behandla personuppgifter. Det råder således ingen konflikt mellan vårt förslag till sekretessbrytande bestämmelse och polisen registerlagstiftning. Vi har dock uppfattat att det ibland råder en missuppfattning om att polisdatalagen och polisdataförordningen uttömmande reglerar polisens möjligheter att lämna ut personuppgifter som omfattas av registerlagstiftningen. Denna missuppfattning skulle kunna undan- röjas t.ex. med en hänvisning i polisdatalagen till sekretesslagen (jfr 5 § lagen [1998:621] om misstankeregister). Eftersom det pågår ett arbete i med polisens registerlagstiftning, lämnar vi inte något sådant förslag här. Några ytterligare frågor kring utbyte av uppgifter i rättsväsendet 6.3Underrättelse till kronofogdemyndighet om att beslag hävs I samband med vårt arbete med uppgiftsutbytet mellan de brotts- bekämpande myndigheterna har vi bl.a. haft möten med företrädare för polisen, och , se avsnitt 5.6. Från åklagarhåll kom då synpunkten att det borde vara möjligt för åkla- garen att, i större utsträckning än , underrätta kronofogde- myndigheten när ett beslag av pengar eller värdefull egendom hävs. Frågan har tidigare behandlats av (SOU 1999:53) och regeringen (prop. 2001/02:191). Även JO har uttalat sig om åklagarnas möjligheter att underrätta kronofogdemyndig- heten om hävda beslag (JO beslut dnr 374–1997). Vi kommer nedan att redogöra för dessa tidigare överväganden. Slut- ligen kommer vi att redogöra för våra överväganden i frågan. (SOU 1999:53) föreslog att en myndighet som förvarade egendom som tagits i beslag från en misstänkt skulle vara skyldig att lämna en underrättelse till kronofogdemyndigheter- na när beslaget hävdes. Skyldigheten skulle gälla under förutsätt- ning att värdet av den beslagtagna egendomen kunde antas uppgå till minst ett halvt basbelopp. Förslaget innebar att ett nytt stycke skulle föras in i 27 kap. 8 § . Bakgrunden till utredningens uppdrag i denna del var två beslut från JO (JO 1987/88 s. 93 och 1988/89 s. 45). JO gjorde bedöm- ningen att det var svårt att se någon situation där det var uppenbart att intresset av att uppgiften lämnades till kronofogdemyndigheten hade företräde framför det intresse som sekretessen skulle skydda. Enligt JO borde ett sådant uppgiftslämnande inte äga rum, efter- som det inte hade direkt stöd i lag eller förordning. Majoriteten av remissinstanserna tillstyrkte Ekosekretessutred- ningens förslag, lämnade det utan erinran eller lämnade detaljsyn- punkter på det. Svenska ansåg att förslaget inte borde läggas till grund för lagstiftning utan grundläggande om- arbetning. JO ifrågasatte om andra borgenärers intresse motiverade den relativt omfattande underrättelseskyldigheten. Några ytterligare frågor kring utbyte av uppgifter i rättsväsendet 6.3.3JO:s beslut dnr 374–1997 När regeringen skulle ta ställning till utredningens förslag hade det kommit ett nytt JO-beslut (1999–03–09 dnr 3746–1997). JO uttalade i det beslutet att sekretesslagens ordalydelse inte uteslöt att en uppgift som omfattades av sekretess enligt 9 kap. 17 § sekre- tesslagen efter en intresseavvägning i det enskilda fallet lämnades från en polis- eller åklagarmyndighet till en kronofogdemyndighet. Han uttalade vidare att det, i det fall beslutet avsåg, i vart fall inte kunde hävdas att en kammaråklagare, som hade underrättat krono- fogdemyndigheten om att han hade hävt ett beslag, hade gjort sig skyldig till brott mot tystnadsplikten. De närmare omständigheterna var följande. Åklagaren hade under en förundersökning om grovt skattebedrägeri, skattebrott och bok- föringsbrott fått kännedom om att den misstänkte hade gått i per- sonlig konkurs, att bristen i konkursen uppgick till samt att den misstänkte hade förtigit såväl tillgångar som skulder vid edgångssammanträdet. innan åklagaren beslutade om åtal enligt de nämnda brottsrubriceringarna hävde han ett beslag avseende som hade hittats i ett kuvert hos den misstänkte och underrättade kronofogdemyndigheten om sitt beslut. JO riktade inte någon kritik mot åklagaren. I sitt beslut hän- visade JO dels till ordalydelsen av 14 kap. 3 § sekretesslagen, dels till föreskrifter och allmänna råd beträffande förfarande med egendom som tagits i beslag, förverkats eller tagits i förvar (FAP 102-2, avsnitt 7.2 [numera upphävt]). Enligt sistnämn- da bestämmelser skulle, efter det att ett beslag har hävts, någon rutinmässig underrättelse om tillgångarna inte lämnas till krono- fogdemyndigheten. Underrättelse kunde emellertid lämnas om det var uppenbart att ägaren till pengarna eller egendomen hade skulder och förhållandena var sådana att det skulle framstå som stötande att inte underrätta kronofogdemyndigheten. 6.3.4Regeringens bedömning av förslag Regeringen gjorde bedömningen att förslag inte borde genomföras. Regeringen anförde (prop. 2001/02:191 s. 74): När det gäller det förstnämnda alternativet, dvs. att den sekretessbry- tande regleringen utformas så att den enbart tar sikte på misstänkta, men säkerställer att information om hävda beslag enbart resulterar i Några ytterligare frågor kring utbyte av uppgifter i rättsväsendet utmätning för skulder som har samband med brottslig verksamhet, gör regeringen bedömningen dels att en sådan reglering är svår att kon- struera, dels att en sådan reglering, i de fall den misstänkte även har skulder som inte har något samband med brott, skulle leda till att skul- der som är hänförliga till brott skulle komma att prioriteras på ett sätt som skulle kunna uppfattas som stötande av de andra borgenärerna. När det gäller det andra alternativet, dvs. att en sekretessbrytande bestämmelse införs som är tillämplig oavsett om beslaget hävs från en misstänkt eller från en målsägande, delar regeringen utredningens be- dömning att en sådan bestämmelse skulle kunna minska allmänhetens benägenhet att söka hjälp och stöd hos polisen. Regeringen finner således att, även om effektivitetssynpunkter och samhällsekonomiska skäl kan anföras för sekretessbrytande regler som tillåter ett rutinmässigt utlämnande av uppgifter om hävda beslag, vik- tiga principiella skäl kan anföras mot en sådan ordning. Regeringen erinrar dock om innebörden av JO:s ovan berörda beslut, nämligen att 14 kap. 3 § sekretesslagen kan tillämpas i enskilda fall om det är uppenbart att intresset av att lämna uppgiften om det hävda be- slaget har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. I jämförelse med standardiserade regler om sekretessgenombrott för uppgifter om hävda beslag har generalklausulen den fördelen att den intresseavvägning som skall ske enligt bestämmelsen medför att sekre- tessgenombrott enbart kan komma till stånd i de fall det verkligen kan anses vara befogat. Mot bakgrund av ovanstående är regeringen inte beredd att föreslå några generella sekretessbrytande bestämmelser avseende sekretess- genombrott för uppgifter om hävda beslag. fattade beslut angående propositionen (bet. 2002/03:KU13, rskr. 2002/03:38). Den här frågan kom- menterades inte närmare. 6.3.5Det bör inte införas en sekretessbrytande bestämmelse angående hävda beslag Bedömning: Den nuvarande regleringen i sekretesslagen erbjuder tillräckliga möjligheter för åklagare eller polis att underrätta kronofogdemyndigheten om att ett beslag hävs. Det behövs så- ledes inte någon ytterligare sekretessbrytande bestämmelse för den situationen. Frågan om en uppgiftsskyldighet eller en sekretessbrytande bestäm- melse för åklagarna när det gäller uppgifter till kronofogdemyndig- heten om hävda beslag har diskuterats förhållandevis . Några ytterligare frågor kring utbyte av uppgifter i rättsväsendet anser också att en sådan skyldighet eller möjlighet skulle kunna innebära, i vart fall indirekt, en effektivisering av brottsbekämp- ningen och att skulder som rätteligen skall betalas också kommer att betalas. Svårigheten består dock i att formulera en bestämmelse så att den inte får oacceptabla konsekvenser för andra intressen. Sammanfattningsvis är problemet att avgränsa de situationer då uppgiftsskyldighet skall gälla. Om uppgiftsskyldigheten gäller enbart beslag från den misstänkte, innebär det en särbehandling av honom eller henne trots att skulderna inte har anknytning till det misstänkta brottet. Det problemet skulle kunna lösas om uppgifterna bara fick användas för att åtgärda skulder som har samband med brott. Det kan dock bli svårt att genomföra i praktiken. Dessutom kan det ifråga- sättas varför sådana skulder skall behandlas förmånligare än andra skulder. Ett annat problem är att uppgiftslämnande beträffande andra än misstänkta skulle kunna innebära att allmänhetens förtroende för polisen minskade. Det framstår dock som otillfredsställande att en skuldsatt person från vilken egendom tas i beslag behandlas olika beroende på om det är en misstänkt, en målsägande eller ett vittne. Enligt vår uppfattning är problemen att avgränsa bestämmelsen så stora att de överväger nyttan av ett mera omfattande uppgiftsut- byte. Regeringens bedömning att viktiga principiella skäl kan anföras mot en sekretessbrytande regel bär fortfarande. Precis som rege- ringen anförde lindras dock denna olägenhet av att generalklausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen kan tillämpas när det är uppenbart att intresset av att underrätta kronfogdemyndigheten om det hävda beslaget har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda (jfr JO:s beslut dnr 374–1997). Vi föreslår således inte någon ytterligare sekretessbrytande bestämmelse. 7 Vissa frågor om beslag 7.1Sammanfattning av bedömningar och förslag När ett beslag har hävts skall föremålet, med något undantag, återlämnas till den hos vilken beslaget har gjorts. Om denne inte gör anspråk på föremålet och det är sannolikt att någon annan har rätt till föremålet, skall det återlämnas till denne. Regler om detta skall tas in i . Möjligheten att i vissa fall sälja eller förstöra egendom som har varit föremål för beslag skall regleras i . Om den till vilken ett beslagtaget föremål skall återlämnas inte hämtar det eller om föremålet inte kan lämnas ut till nå- gon, skall den myndighet som förvarar föremålet få sälja det för statens räkning. Om föremålet inte kan säljas, skall det få förstöras. Försäljning skall få ske först efter det att den per- son till vilken föremålet skall återlämnas har delgivits under- rättelse om att föremålet får hämtas och att det annars kan komma att säljas eller förstöras. Även andra som drabbats av beslaget skall få en sådan underrättelse. När föremålet inte kan lämnas ut till någon, skall det före för- säljningen i stället finnas tillgängligt för avhämtning hos den myndighet som förvarar egendomen. Tre- månadersfristen skall beräknas från det att beslaget har hävts alternativt från det att kungörelse har skett i det fall egendo- mens värde sannolikt överstiger en fjärdedel av prisbasbelop- pet då beslaget verkställdes. roll som överklagandemyndighet vid beslut om utlämnande av egendom skall upphöra. Besluten skall i stället överklagas direkt till allmän förvaltningsdomstol. Det bör inte föreskrivas något kostnadsansvar för förvaring för den person till vilken tidigare beslagtagen egendom skall lämnas ut. Vissa frågor om beslag De föreslagna bestämmelserna skall tillämpas även i fall där beslaget har hävts innan lagändringarna träder i kraft. föreslog i betänkandet Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt polislagen (SOU 1995:47) att det i 27 kap. rätte- gångsbalken skulle införas en uttrycklig bestämmelse om att beslag- taget gods, sedan beslaget hävts, med vissa undantag skulle återlämnas till den från vilken egendomen togs. Utredningen föreslog vidare att polismyndigheterna skulle få besluta om försäljning av beslagtaget gods för statens räkning, om den till vilken egendomen skall lämnas ut inte hämtar egendomen eller om den som har rätt till egendomen inte är känd. De flesta remissinstanser tillstyrkte förslagen eller lämnade dem utan principiella invändningar (Ju1995/1962/Å). Förslagen har dock ännu inte lett till lagstiftning. På finns ett flertal ärenden som avser frågan om hanteringen av egendom som inte avhämtas efter det att beslaget har hävts. Ärendena belyser de problem som uppkommer genom att särskilt polismyndigheterna blir tvungna att förvara och ansvara för egendom som har varit föremål för beslag. förslag utgår från polismyndigheternas han- tering av föremålen. Beslagtagna föremål förvaras dock även vid andra myndigheter. Mot den bakgrunden och med tanke på att ett flertal av bestämmelserna som rör bl.a. beslagtagna föremål har förändrats , har bett oss att se över frågorna. Bestämmelser om beslag finns i 27 kap. . För att be- slag skall få ske måste föremålet skäligen kunna antas ha betydelse för utredning om brott, vara någon avhänt genom brott eller vara förverkat på grund av brott (27 kap. 1 §). I 27 kap. 2 och 3 §§ finns särskilda regler om beslag av skriftliga handlingar. Allmänna regler om förverkande finns i 36 kap. . Bestämmelser om förver- kande finns även i en rad andra författningar, t.ex. narkotikastrafflagen (1968:64), lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, alkohol- lagen (1994:1738) och lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Vissa frågor om beslag Beslag får användas oberoende av brottets beskaffenhet. Att före- målet ägs eller innehas av någon annan än den misstänkte hindrar inte ett beslag. Beslag förutsätter över huvud taget inte att någon kan misstänkas för brottet. Den som med laga rätt griper eller anhåller en misstänkt eller verk- ställer häktning, husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesikt- ning får ta sådana föremål i beslag som personen påträffar. I andra fall får föremål inte tas i beslag utan föregående beslut av undersök- ningsledaren eller åklagaren. Är det fara i dröjsmål får dock åtgärden vidtas av en polisman även utan sådant beslut, om det inte är frågan om vissa skriftliga försändelser. När polismannen har verkställt ett beslag utan föregående beslut av undersökningsledaren eller åklaga- ren, skall det skyndsamt anmälas till någon av dessa, som skall pröva om beslaget skall bestå (27 kap. 4 § ). Även rätten får förordna om beslag på föremål som antingen uppvi- sas vid rätten eller annars är tillgängligt för beslag (27 kap. 5 § första stycket). Om ett beslag har verkställts utan rättens förordnande, kan enligt 27 kap. 6 § den som har drabbats av beslaget be- gära rättens prövning av beslutet. Rätten skall då hålla förhandling . När rätten förordnar om beslag eller fastställer ett verk- ställt beslag, skall den bestämma inom vilken tid åtal skall väckas. Tiden får inte vara längre än vad som är nödvändigt (27 kap. 7 §). Om åtal inte har väckts inom föreskriven tid eller om det annars inte längre finns skäl för beslaget, skall det hävas av rätten eller, när be- slaget inte har meddelats eller fastställts av rätten, av undersöknings- ledaren eller åklagaren (27 kap. 8 § fjärde stycket ). Av framgår inte vad som skall ske med beslagta- gen egendom när beslaget hävs. Utgångspunkten är dock att ett be- slag endast utgör en form av tillfällig besittningsrubbning i avvaktan på ett slutligt beslut om egendomens omhändertagande. När besla- get hävs skall därför egendomen som huvudregel återlämnas till den från vilken den togs, utan någon prövning av annans eventuella rätt till den. får dock undersökningsledaren eller åklagaren, innan åtal har väckts, besluta att lämna ut beslagtagen egendom till målsäganden eller någon som trätt i dennes ställe, om det är uppenbart att personen har bättre rätt till egendomen än den från vilken beslaget gjordes (27 kap. 4 a § första stycket rättegångs- balken). Har ett sådant beslut fattats, får beslaget hävas först efter det att en underrättelse om beslutet skickats till den hos vilken beslaget gjorts (27 kap. 8 § andra stycket). Vissa frågor om beslag Den person som har framställt anspråk på beslagtagen egendom har möjlighet att föra en civilrättslig talan om exempelvis bättre rätt till föremålet mot den person hos vilken beslaget gjordes. För att ge den som framställt anspråket ökade möjligheter att få sin sak prövad finns bestämmelsen i 27 kap. 8 § tredje stycket . Den innebär bl.a. att beslaget får hävas först efter det att en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas har sänts till den som har framställt anspråket. Av underrättelsen skall det framgå hos vem beslaget har gjorts. På så sätt finns möjlighet att förbereda exempelvis ett yrkande om kvarstad enligt 15 kap. . I vissa fall kan egendom tas i förvar enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. (stöldgodslagen). För sådan åtgärd krävs enligt 1 § första stycket att egendomen är frånhänd någon genom brott och att den antingen har anträffats hos någon annan som uppenbart sak- nar rätt till den eller har anträffats utan att vara i någons besittning. Dessutom krävs att varken ägaren eller annan som har rätt till egen- domen är känd och att åtgärden inte är uppenbart oskälig. Enligt 1 § andra stycket skall förvarstagande också ske om varken ägaren eller annan som har rätt till egendomen gör anspråk på den. Uttrycket egendom som frånhänts någon genom brott skall tolkas så att det skall vara uppenbart att egendomen är av detta slag (prop. 1986/87:6 s. 23). Med uttrycket annan som uppenbart saknar rätt till den har lagstiftaren velat ge uttryck för att egendom som frånhänts en okänd målsägande genom brott skall kunna tas i förvar så snart det är uppen- bart att innehavaren inte har gjort ett civilrättsligt giltigt godtros- förvärv (prop. 1986/87:6 s. 23 och 41). Enligt lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre (godtrosför- värvslagen) är det inte längre principiellt möjligt att göra godtrosförvärv av stöldgods och annan olovligt tillgripen egendom. Enligt 3 § består ägarens rätt till egendomen om den har frånhänts honom genom att någon olovligen har tagit den eller till- tvingat sig den genom våld på person eller genom hot som innebar eller för den hotade framstod som trängande fara (dvs. genom stöld i alla dess former, rån, tillgrepp av fortskaffningsmedel eller egen- mäktigt förfarande). Enligt 5 § stöldgodslagen gäller inte den lagen i de fall lagen (1938:121) om hittegods (hittegodslagen) är tillämplig. En grundläg- gande förutsättning för att hittegodslagen skall vara tillämplig är dock att det rör sig om egendom som över huvud taget inte befinner sig i någons besittning (förutom när det gäller en hos någon kvarglömd sak, se 6 §). Vissa frågor om beslag Som framgick tidigare är dock stöldgodslagen tillämplig beträf- fande egendom som inte befinner sig i någons besittning, om det är uppenbart att den har frånhänts någon genom brott och varken brottslingen eller ägaren är känd. När det enbart finns anledning anta att den beslagtagna egendomen utgör stöldgods, men där det inte är uppenbart att egendomen frånhänts annan genom brott, kan egendomen inte tas i förvar enligt 1 § första stycket stöldgodslagen. Inte heller kan egendomen tas i förvar enligt 1 § andra stycket stöld- godslagen om personen hos vilken beslaget skett inte vill kännas vid egendomen (se JO 1993/94 s. 124). Lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. (förfarandelagen) tillämpas på egendom som tillfallit staten på grund av förverkande eller enligt bestämmelserna i hitte- godslagen samt på egendom som tagits i förvar enligt stöldgodslagen eller omhändertagits med stöd av 24 a § polislagen (bl.a. fordon). Egen- dom som har tagits i förvar enligt stöldgodslagen skall enligt 2 § för- farandelagen som huvudregel förvaras hos polismyndighet . Om det under den tiden inte har kunnat utredas vem som har rätt till egendomen, skall polismyndigheten kungöra detta och ge den som vill göra anspråk på egendomen minst en månad på sig att ge sig till känna. Försäljning får dock ske när ägaren eller någon annan som har rätt till egendomen inte gör anspråk på den och när egendomen exempelvis inte kan vårdas utan fara för förstöring (3 och 4 §§ förfarandelagen). Egendom som kan befaras komma till brottslig användning eller annars är olämplig för försäljning skall en- ligt 5 § förfarandelagen oskadliggöras. Om ägaren eller annan rätts- innehavare gör anspråk på egendom som har tagits i förvar enligt stöldgodslagen eller omhändertagits enligt 24 a § polislagen skall den lämnas ut till den personen efter beslut av polismyndigheten, om egendomen inte redan har sålts eller förstörts. beslut får överklagas till och sedan vidare till allmän för- valtningsdomstol (7 och 9 §§ förfarandelagen). Försäljning av egen- dom sker för statens räkning. Ägaren eller annan rättsinnehavare har som huvudregel rätt till ersättning motsvarande försäljningsbeloppet (8 § förfarandelagen). I föreskrifter och allmänna råd om förfarande med egendom som tagits i beslag, förverkats eller tagits i förvar (FAP 102-2) anges att frågan om hur en polismyndighet skall för- fara med gods som varit i beslag men sedan inte avhämtats när be- slaget har hävts inte är reglerad i lag. Vidare framgår att när ett be- slag verkställs kan den som drabbas av åtgärden ges möjlighet att ange Vissa frågor om beslag att han eller hon avstår från anspråk på egendomen om beslaget hävs. Om den drabbade avstår från anspråk anges att egendomen bör kunna säljas för statens räkning eller förstöras på samma sätt som föreskrivs i förfarandelagen. 7.4Återlämnande av beslagtagen egendom i vissa fall I slutbetänkande Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt polislagen (SOU 1995:47) finns ett förslag till reg- lering av frågan om återlämnande av beslagtaget gods. Polisrättsut- redningen skrev följande om vad som angavs som huvudregeln i sam- manhanget (s. 447–448). Av framgår inte vad som skall ske med beslagtagen egendom när beslaget hävs. Utgångspunkten är emellertid att ett beslag endast utgör en form av tillfällig besittningsrubbning i avvaktan på ett slutligt beslut om egendomens omhändertagande. Om egendomen inte t.ex. förklaras förverkad eller tas i förvar enligt stöldgodslagen eller om rätten inte förordnar att egendomen skall utlämnas till målsäganden, skall egendomen därför som huvudregel återlämnas till den person från vilken den togs, utan att någon prövning görs av annans eventuella rätt till den (se bl.a. JO 1987/88 s. 51 och 62 och JK 1988 s. 200, även Fitger m.fl. , avsnitt 29:19). Om ett beslag hävs av domstolen i samband med att åtal eller särskilt yrkande beträffande egendomen ogillas skall den beslagtagna egendomen dock återlämnas till den från vilken den togs. Om beslaget hävs innan åtal väcks, skall egendomen en- ligt huvudregeln också återställas till den person från vilken den togs. Det förekommer emellertid i praxis att man gör undantag från huvudre- geln, framför allt då det är fråga om återställandebeslag. Egendom som har tagits i beslag för att säkerställa målsägandens anspråk lämnas ofta ut till målsäganden eller den som annars anses ha någon rätt till egendo- men, även om det inte finns något domstolsförordnande därom. Det har också förekommit att beslagtaget gods har lämnats ut till krono- fogdemyndigheten (JO 1987/88 s. 50) och till konkursförvaltare (RÅ:s beslut , dnr 1150-93).