sou · GTB3112 · 2006-01-01 00:00:00 — Många frågor inom vitt skilda områden skulle uppstå, menade motionären och kommunen behövde förstärka sin internationella kompetens. Den nu befintliga enheten invandrar- service skulle kunna omstruktureras till en internationell enhet med uppgift att följa utvecklingen och bevaka den ur synvinkel (Kf-handling, 1994: 35). Administrativa servicekontoret och dåvarande Invandrarenheten fick uppdraget att lämna synpunkter på förslaget. Invandrarenheten sade sig inte ha något emot att öka sin internationella kompetens för att höja kvaliteten i sin huvuduppgift att samordna mottagandet av flyktingar/invandrare. Enheten ansåg dock att den juridiska spetskompetensen borde ligga centralt i stadens organisation, vilket blev enhetens avgörande argument för att lämna en nekande åsikt. Även servicekontoret medgav att det fanns ett behov av förstärkt kompetens, men den rådande osäkerheten om medlemskap i gör att man får pröva stegvis och givetvis utnyttja Invandrarenhe- tens service vad gäller tolkfrågor, översättning av affärsdokument, regler och sedvänjor i affärer. Kontoret tar dock inte riktigt ställ- ning till motionsförslaget. I sitt förslag till beslut anger tjänste- männen vid Stadskansliet att kansliets juridiska enhet redan har uppdraget att bevaka konsekvenser av ny lagstiftning. Kommunsty- relsen föreslår utan argumentation att motionen avslås. Två väns- terpartister reserverar sig under resans gång, men i kommunfull- mäktige avslås motionen utan omröstning. Vid ett första påseende av förslaget om en fusion mellan befint- liga kompetenser inom kommunens ram förefaller avslaget oprob- lematiskt. Med tanke på de strukturer som kan ligga bakom en ovilja att upprätta en ny enhet kan man tolka förslagets förkastande på följande sätt. Parallellt med motionens beredning pågår debatten om ett svenskt EU-medlemskap. Ja-sidans främste förespråkare är näringslivet och dess organisationer och de Inkludering av svenskar i lokal realpolitik borgerliga partierna ger EU-debatten och det blivande medlemska- pet i , till skillnad från andra medlemsländer, en högerstäm- pel. De ekonomiska och näringspolitiska vinsterna med ett med- lemskap betonas i betydligt större utsträckning än EU:s fredsbeva- rande funktion, som med svenska ögon sett är mindre central (, 1999). I ett svenskt sammanhang är internationella frå- gor kopplat till EG/EU liktydigt med näringspolitik, ett politikom- råde som jag visat inte är kopplat till frågor om invandrare. Här kan således konturen av en utmaning mot den rådande ordningen anas. Näringslivsfrågor har erkänt hög status. Om inte annat vittnar ju näringslivsfrågornas centrala ställning politiskt och organisatoriskt i kommunen om detta. Invandrarenheten har som främsta uppgift att sköta flyktingmottagningen, vilken har en kraf- tig socialpolitisk slagsida. Det finns kopplat till detta en informell hierarkisk tjänstemannastruktur som säger att det är finare att arbeta i , nära den beslutande makten, än att jobba i peri- ferin, exempelvis vid Invandrarenheten. Ett förslag som innebär en fusion mellan juridisk spetskompetens med näringspolitisk inrikt- ning (närande) och Invandrarenhetens flyktingmottagning (tärande) är helt orimligt, och avslöjas genom Invandrarenhetens ovilja. Förslaget strider starkt mot den rådande ordningen, att invandrarfrågor och näringslivsfrågor är så väsenskilda att inte ens Invandrarenheten kan se ett eventuellt frö till ökning av invandrarnas status. Båda instanserna svarar diplomatiskt att visst är idén sympatisk, men under rådande omständigheter är den inte lämplig. Förslaget dyker inte upp dagordningen någon mer gång. drar ett stort arbetsmarknadsprojekt, Jobb till tusen, i gång som kommunen och Arbetsförmedlingen tillsammans genomför riktat mot alla ungdomar i åldern 20–. Med parollen gemensamma tag mot ungdomsarbetslösheten inbjuds ett antal företagare, och fackliga företrädare till en diskussion om hur man skall lyckas få fram fler arbeten och praktikplatser. Flera träf- far anordnas och kretsen som står bakom den planerade kampanjen vidgas allt eftersom. Syftet är att minst tusen ungdomsarbeten upp- står i företagen i . Efter en kraftfull mobilisering av olika lokala aktörer driver kommunens arbetsmarknadskontor och arbetsförmedlingen kampanjen i samar- bete med ovan nämnda aktörer samt och Öre- bro Promotion. Inkludering av svenskar i lokal realpolitik skickas ett brev till 6 000 företag med uppma- ningen att anställa en arbetslös ungdom . Kostnaden är och arbetsgivaren har inget anställningskrav på sig efter tidsperiodens utgång. Parallellt med detta brevutskick får samtliga (cirka 2 000) arbetslösa ungdomar i en kallelse att genomgå en kurs i personlig marknadsföring. Total sett kom- mer 700 ungdomar . Under kampanjveckan gör stadsbussarna reklam för Jobb till tusen, två radiostationer kör jinglar med budskapet att alla ungdomar har chans att få arbete eller praktik, företagarna får information av arbetsförmedlingen mor- gon, middag och kväll och bjuds på kåseri av länsteaterchefen. finns en annons och en jobbarometer i som anger hur många platser som skapats. Den kraftiga lokala mobiliseringen skapar mycket goodwill för arbetsförmedlingen, kommun och för företagarna som ställer upp. Målet att få till stånd tusen arbets- eller praktikplatser uppnås och totalt sett skaffas 1 650 platser fram. I slutändan får ungefär en fjärdedel av alla anställning efter kampanjen, en femtedel börjar studera och totalt sett är av ungdomarna arbetslösa efter kampanjen. Resultatet anses vara mycket bra och den stora mobili- seringen av lokala aktörer spelar stor roll för framgången (kommun, 1997a). Planer på att genomföra samma modell för invandrare uppstår bland de inblandade tjänstemännen i kommunen och vid arbets- förmedlingen. Det förefaller dock som att det är svårare att upp- båda samma lokala mobilisering när det gäller invandrare. [J]ag tror att det här har mycket att göra med attityder. Många har egna ungdomar och inser snabbt att vi inte kan ha ungdomar som drar runt på stan. Det kunde alla identifiera sig med på något sätt och ställa upp på. Det handlar om både Örebromodellen och Jobb till tusen. När man sedan väljer ut en grupp, antingen rödhåriga eller enbenta så blir det inte samma sak. Man identifierar sig inte med problemet, utan det är någon annans bekymmer på något annat sätt än när du talar om en hel ungdomsgrupp. Det var en så märkbar skillnad i uppslutning. Vid Jobb till tusen hade vi också en massiv marknadsföringsinsats och som också fick stöd av exempelvis . Det går helt enkelt inte att få samma uppbackning kring att lösa invandrarnas arbetslöshet och det är värderings- och attitydfråga, samt i slutändan någon form av politisk dimension (Intervju med tjänsteman, 2001). Inkludering av svenskar i lokal realpolitik En utgångspunkt för tolkningen av ovanstående är att de senaste årens samhälleliga fokus på arbetslösheten bland invandrare ska- par en föreställning om att kategorin är i starkt behov av arbete av individuella och samhällsekonomiska skäl och att arbetslösheten är förödande för integrationsmöjligheterna. Att erhålla ett arbete ger, enligt detta dominerande synsätt, en ingång till det svenska sam- hället och därmed leder arbete till integration. Detta framhåller kommunen starkt i sitt invandrarpolitiska program (kom- mun, 1997b). Trots detta förefaller det finnas ett motstånd och ett svagt engagemang bland arbetets aktörer när det gäller att lösa arbetslösheten. Flera tolkningar kan göras. För det första är en tänkbar tolkning av det uteblivna projektet av praktisk natur. En process som den första kampanjen kräver en mängd aktiva männi- skor, samverkan mellan olika aktörer och är tidskrävande i förbere- delse- och genomförandefasen. En dylik mobilisering är kanske inte möjlig att återupprepa allt för ofta oavsett vilken grupp den avser. För det andra kan tjänstemännen drivas av en vilja att lösa invandrarnas arbetslöshet, men besitter kunskap om att det är svårt att engagera företagare, offentliga arbetsgivare och andra lokalpolitiska aktörer. Det är i allmänhet svårare att få tag på praktikplatser för invandrare än till ungdomar. Utsikterna för att lyckas är således små redan från början, vilket bidrar till ett lägre engagemang från tjänstemännen själva. Frågan om ett projekt av typen Jobb till tusen för invandrare stupar redan på startlinjen. Mycket av det här med invandrare har ju generellt sett gått väldigt trögt. Det är något som går väldigt trögt jämfört med svenskar. Det spelar ingen roll vad du än håller på med. Det finns ett motstånd som nästan inte går att ta på (Intervju med tjänsteman, 2001). Slutligen bottnar det låga engagemanget i svenskarnas svårigheter att identifiera sig med invandrare. Det är således lätt att ge invandrare en problemstämpel, men att bidra till problemets lös- ning verkar vara svårare. I slutändan kanske det handlar om svens- kars och svenska myndigheter, organisationer och företags ovana och ovilja till förändring, att inse att och är etniskt homogent. Om ovanstående ickeprocess ger uttryck för ett utbrett motstånd som tar sig uttryck i svagt engagemang orsa- kad av en slags mobilisering av etnisk partiskhet (jfr Bachrach & Baratz, 1972), ger nästa process snarare uttryck för hur ett politiskt engagemang kan omformas när institutionella aktörer får i uppgift Inkludering av svenskar i lokal realpolitik SOU 2005:112 att genomföra ett projekt som tillkommer på initiativ av en invandrarförening. bedrivs i några pilotprojekt som direkt riktar sig till arbetslösa invandrare. Ett av dem är Projekt eller Afrikanskt projekt3 som initieras 1998 av föreningsrepresentan- ter för en av föreningar för invandrare från , Afri- can Union. Föreningen samlar medlemmar med ursprung från en rad väst- och centralafrikanska länder, bland annat , och . Föreningens initiativ utgår från det faktum att perso- ner med afrikansk bakgrund har en särdeles hög arbetslöshet. Många kommer till under den lågkonjunktur som råder vilket inte underlättar möjligheten att erhålla arbete och många bland föreningens medlemmar uttrycker en trötthet över att ständigt slussas mellan olika tillfälliga arbets- marknadspolitiska lösningar utan att någonsin få ett riktigt arbete (, 2001; Tolofari, 2002). African Unions ursprungliga projektidé innebar dels att mark- nadsföra föreningens medlemmar genom direkta presentationer för arbetsgivare och påvisa medlemmarnas kompetens och kapacitet, dels att utveckla utbildningsprogram som förberedde medlem- marna på arbetsmarknadens olika krav. Dessutom var tanken att projektet skulle bidra till att etablera småföretag och därigenom skapa arbetstillfällen för både medlemmar och andra. Kontaktar- betet med arbetsgivare, både inom offentlig och privat sektor, skulle ske på heltid och projektet uppmärksammas i media. Målet var att skapa en ingång till den svenska arbetsmarknaden för afri- kanska invandrare så att de också, genom att bidra till landets eko- nomiska tillväxt, [kan] leva individuellt meningsfullt liv de bor i detta land. Och att utvidga projektet, så att alla andra invandrare omfattas (Tolofari, 2002: 26). Projektbeskrivningen skickades till kommunen, och Arbetsförmedlingen som ansökan om projektmedel. Kontakt togs med kommunstyrelsens ordförande, LO:s ordfö- 3 Projektet benämns i den ursprungliga projektidén för Projekt ingång av initiativtagarna (se NA, ). En tanke med namnet är att projektet, som i första skedet riktas gentemot afrikanska invandrare, är att skapa en ingång till den svenska arbetsmarknaden, men att projektet snart skall omfatta även andra. Under processens gång diskuteras benämningen , dels i samtal med de utsedda projektledarna från Arbetsförmedlingen, dels vid ett möte med den för projektet konstituerade styrgruppen. Inte överväger man den ursprungliga benämningen utan beslutar att kalla verksamheten för Afrikanskt projekt vilket blir den officiella benämningen. Genom namnet avgränsas målgruppen och gör att projektet får en ad hoc-karaktär, vilket står i strid med initiativtagarnas ursprungliga idéer (Tolofari, 2002). Inkludering av svenskar i lokal realpolitik rande i och ordföranden i SAF i län samt med länsarbetsdirektören. och avslog föreningens ansökan. Arbetsför- medlingen ville ej ge pengar till föreningen med motiveringen att stöd till en grupp leder till att andra invandrargrupper också vill ha egna projekt och medel för dessa. menade att forumet inte var det rätta för anslag till dylika projekt. Länsarbets- direktören blev dock intresserad och verkade för att föreningens idéer, visserligen i en annorlunda tappning, började förverkligas . beslutade att pro- jektet skulle genomföras av och ledas av en projektledning i nära samarbete med African Union. Två tjänstemän utsågs som operativa projektledare och en styrgrupp tillsattes med represen- tanter för SAF, LO, TCO, kommun och de två initiativta- garna från African Union. Till projektet anslogs . En av AMI:s projektledare fick i uppdrag att skissa på projektet som blev grunden för projektet. I den ursprungliga projektbeskriv- ningen angavs att målsättningen var att åstadkomma projektan- ställning med riktig lön för 20, som sedermera utöka- des till 25, personer med afrikansk bakgrund vid publika arbetsplat- ser, exempelvis i affärer och banker, vid polisen, arbetsförmed- lingen och . Poängen med publika projektanställningar var att deltagarna synliggjordes på ett bra sätt så att allmänheten kunde lägga märke till att även personer med afrikansk bakgrund utgjorde ett naturligt inslag i stadsbilden. Eftersom projektet rik- tade sig till välutbildade och yrkeskunniga afrikaner fanns även det underliggande syftet att synliggöra den kompetens och de kvalifi- kationer som personer med afrikansk bakgrund besitter. Urvalet till projektplatserna skulle göras genom riktiga jobbansökningar i samarbete med arbetsgivarna. Sökande skulle konkurrera om anställningarna så att de bäst lämpade fick platserna. Målsättningen var att av deltagarna skulle få anställning . De positiva effekter som projektet antogs föra med sig var att bidra till att minska åtgärdströttheten, öka självkänslan och känslan av att ha en roll på arbetsmarknaden, lära känna svenskar, ge framtidstro och att visa för barnen att flit lönar sig. Dessutom skulle projektet ge en samhällsekonomisk vinst (, 2001). Vid utarbetandet av projektet, som benämns Afrikanskt pro- jekt, producerar tjänstemännen en lista över tänkbara arbetslösa afrikaner. När representanterna från African Union granskade listan visade det sig att det inte bara var föreningens medlemmar Inkludering av svenskar i lokal realpolitik som var med på den, utan även personer med bakgrund i andra delar av . I projektbeskrivningen angavs att helt avgörande är ett mycket nära samarbete med föreningen (, 2001, bilaga 7). Trots att föreningens ursprungliga för- slag i första omgången gällde medlemmarna omfattade tjänstemän- nens förslag flera andra afrikanska grupper. Föreningens represen- tanter misstyckte att somalier skulle få medverka eftersom de i ett annat sammanhang fått uppmärksamhet i ett kommunalt projekt, vilket då fick andra afrikanska grupper att känna sig förbisedda. Styrgruppen konfirmerade ordningen när den fattade beslut om att ingen fick särbehandlas på grund av nationell bakgrund. Här finns alltså grunden till en begynnande konflikt mellan pro- jektledningen och föreningsrepresentanterna. Den förstnämnda gruppen, tjänstemännen, ser att projektet inte är African Unions eget utan driver det som ett ordinärt arbetsmarknadspolitiskt pro- jekt, där kontrollen över projektet ligger hos dem själva och . Representanterna anser snarare att projektet är deras eget och vill därför ha ett större inflytande över vilka som skall medverka och de medel som tilldelas. De har lagt ner mycket tid, pengar och person- ligt engagemang på förberedelser och förankring av projektet hos politiker och andra. När projektet får uppmärksamhet och finansi- ellt stöd från marginaliseras representanternas roll betydligt och tjänstemännen tar vid. En oklarhet i rollfördel- ningen byggs således in redan under de förberedande samtalen mellan länsarbetsdirektören och föreningen (, 2001). I ett brev till landshövdingen och kommunstyrelsens ordförande skriver föreningsrepresentanterna att insynen begrän- sades av att styrgruppen i praktiken inte fanns eftersom den inte har haft ett sammanträde (styrgruppen beslutar att hålla nästa möte då utvärderingen av projektet börjar bli färdig, det vill säga ). Dessutom upp- levde representanterna att projektledarna förhållit sig på så sätt att de har inåt och utåt personifierat projektet, i stället för att agera professionellt och förmedla kontakter med arbetsgivare. Före- ningsrepresentanterna skrev vidare att de kontaktat om en ansökan om medel för projektadminist- ration och en egen utvärdering av projektet. Projektledarna avrådde föreningen att skicka ansökan och menade att pengar kunde före- ningen erhålla från det befintliga projektet. Några pengar för ändamålet fick föreningen inte och representanterna upplevde att Inkludering av svenskar i lokal realpolitik de ytterligare hindrades av projektledarna att aktivt delta i projektet (i län, 2000). Vad blev resultatet av projektet? I utvärderingen framgår det att av de 25 deltagarna fick fast anställning eller förlängning vid de arbetsplatser där de arbetade. Projektet lyckades nå sitt kvantitativa mål. Däremot påpekar utvärderingen vissa brister i frå- gan om publika arbetsplatser. Enbart 14 av de 25 deltagarna kunde anses arbetat i publika arbeten, exempelvis vid och polisen. Utvärderingen anser att projektet blev samhällseko- nomiskt lönsamt genom en kraftig minskning av bidragsberoende och produktionsbortfall. De positiva effekterna genom ökad själv- känsla och självförsörjning för de inblandade individerna påtalas. Utvärderingen avslutas med rekommendationer om att liknande projekt bör sjösättas och vidgas till att gälla andra invandrargrup- per, att rollfördelningen klargörs på ett tidigt stadium och att minst en person med utländsk bakgrund ingår i den operativa pro- jektledningen (, 2001). Att projektet, sett ur föreningens synvinkel, skall leda till en utvidgning och inbegripa även andra långtidsarbetslösa invand- rare, är en självklarhet redan i det första idéutkastet. Föreningen ser inte detta bara som ett sätt att gynna de egna medlemmarna utan projektet är en inledning på ett längre försök att skapa ingångar till arbetsmarknaden för flera grupper. Eftersom det ursprungligen är föreningens idé är det naturligt att de vill ha så stort inflytande som möjligt över projektet, både när det gäller urval av medverkande och de finansiella resurserna. När så idéerna anammas tar tjänstemännen och över och gör projektet till AMI:s egen verksamhet. Därmed upphör möjligheten till kontroll över resurserna och inflytandet begränsas. En första förändring är namnändringen från Projekt ingång till Afrikanskt projekt. Ändringen kan tyckas vara symbolisk, men initiativtagar- nas benämning rymmer det bredare innehållet enligt ovan, medan projektledarnas benämning är både en begränsning och en utvidg- ning av African Unions idéer. skall invandrare från hela inbegripas vilket är en andra förändring. Över denna fråga har representanterna från African Union ingen möjlighet att styra. Vad gäller de medel som tillförs upplever sig representanterna överkörda och klassade som oförmögna att driva projektet själv- mant (Tolofari, 2002). En fjärde process är tämligen ny och avlutades genom att två antidiskrimineringsbyråer öppnade nästintill . Inkludering av svenskar i lokal realpolitik om kontor eller ombud hade diskuterats i lokalpoliti- ken, när en svensk kds-ledamot 1986 motionerade i kommun- fullmäktige om att inrätta en som kunde hjälpa invandrare som ansåg sig blivit diskriminerade. Dåvarande Invandrarbyrån var dock inte intresserad av att vidga sin verksam- het, eftersom man redan gjorde vissa saker som en lokal DO före- slogs göra. Den granskande rollen av den kommunala förvaltningen som motionären föreslog kommenterade inte byrån i sitt remissvar (Kf-handling, 1986: 98). Kommunfullmäktige avslog motionen utan omröstning. På riksplanet inrättades DO och san- nolikt fanns hos Invandrarbyrån och i kommunledningen en inställning att diskrimineringsfrågor hör till statens ansvarsområde och inte kommunens. Kanske tiden inte var mogen för en lokal DO . Om inte annat vittnar att klimatet på många sätt är annorlunda när en utrikes född miljöpartist 2002 motionerar om att medborgarkontoren kan bli antirasistiska centrum. Miljöpartis- ten hade länge drivit frågan och när partiet börjat samregera med (v) och (s), tillsammans med ett allmänt debattklimat som verkar stödjande för en utveckling av instanser för diskrimineringsfrågor, kan det antas att frågan om antirasistiska centrum låg bra till för förverkligande. inrättas följaktligen kom- muns antidiskrimineringsbyrå med ett stöd på omkring en halv miljon . som denna process pågår inom ramen för den traditionella politiken i kommunen arbetar en paraplyorganisa- tion för tretton av Örebros invandrarföreningar, Inter- nationella Center (ÖIC), med att förverkliga en civilt driven anti- diskrimineringsbyrå. Man ansöker om stöd hos . uttalar sig en representant för denna organi- sation och menar att en antidiskrimineringsbyrå är helt onödig. Kommunen borde i stället stödja föreningarna. Att kom- munen startar en egen byrå uppfattar man som att kommunen inte värderar invandrarföreningarnas arbete (SR, ). står det klart att ÖIC får pengar av (1 miljon ) och kan öppna Rättighetscenter som kommunen öppnar sin. Från att inte ha någonstans att vända sig i diskrimineringsärenden fanns det nu två (NA, ). Med rubriken – plötsligt fanns det två byråer mot diskriminering berättar om hur det har gått till. I artikeln framkommer dock att ÖIC anser att det är fel med en Inkludering av svenskar i lokal realpolitik kommunalt driven byrå. Ordföranden uttalar sig: [d]et är ju tokigt att kommunen betalar en halv miljon för någonting som inte behövs. Det drabbar ju skattbetalarna (NA, ). Oppo- sitionen i fullmäktige håller med om kritiken och anser att de två byråerna kan slås ihop till en som kan drivas av ideella föreningar med stöd från kommunen. Kommunen bör inte själv stå som huvudman för en antidiskrimineringsbyrå, anser en kd-ledamot. Kommunen är inte neutral och är en av våra största arbetsgi- vare (NA, ). Även miljöpartisten som verkade för den kommunala byrån kan nu tänka sig en sammanslagning , även om han anser att den kommunala byrån behövs ett tag till. Artikeln startar en liten debatt mellan ordföranden i Handikappfö- reningarnas samarbetsorgan i län och handläggaren vid Rättighetscenter. Den förra anser givetvis att det är onö- digt med två byråer eftersom man som organisation utan offentligt stöd hanterar diskrimineringsärenden för handikappade människor. Ordföranden anser dessutom att det lilla antal hjälpsökande per byrå inte motiverar två stycken. Rättighetscenter svarar på kritiken genom att beskriva sitt förebyggande arbete och att man inte enbart vänder sig till invandrare, utan även andra som drab- bas av diskriminering. Man menar vidare att det är viktigt med sam- arbete för att kunna utrota diskrimineringen (NA, ). Ordföranden håller med om det sistnämnda och menar, i likhet med Rättighetscenter, att kommunen inte bör driva en byrå (NA, ). I skrivande stund har inget nytt inträffat i frågan och de två byråerna arbetar parallellt. Processen belyser flera intressanta saker. För det första verkar frågan om antidiskriminering ligga väl i tiden. Det finns ett behov bland framför allt svenska politiker på både riks- och lokalnivå att visa att man arbetar aktivt med diskrimineringsfrågor. Det är ett konkret uttryck för erkännandet av existerande maktskillnader mellan majoritetsbefolkningen och olika etniska minoritetsgrupper. tycks det som om de aktiva förespråkarna finns bland invandrarna själva.