sou · GTB354d4 · 2006-01-01 00:00:00 — Övervakning innebär att den dömdes förehavanden kontrolleras och ett betydande mått av myndighetsutövning. Ansvaret för sådana arbetsuppgifter måste ligga hos kriminalvården och kan enligt kommitténs mening inte överlåtas åt en lekman eller någon annan. Det bör alltid stå klart vilket frivårdskontor som skall ansvara för övervakningen. I såväl dom till skyddstillsyn som beslut om över- vakning efter villkorlig frigivning bör därför anges vilket frivårds- kontor som är ansvarigt för övervakningen. I domen eller beslutet bör också anges adress, telefonnummer och andra uppgifter som gör det enkelt för den dömde och andra att komma i kontakt med tjänstemän vid kontoret. Generella riktlinjer för valet av frivårds- kontor bör som ges i kriminalvårdens föreskrifter. En tjänsteman inom kriminalvården skall utses till övervakare Den som står under övervakning kan ha en handläggande tjänsteman och vid sidan härav en lekmannaövervakare. Han eller hon kan också ha en tjänstemannaövervakare och en lekmanna- övervakare. förekommer enbart tjänstemannaövervakare. Terminologin framstår enligt kommitténs mening som något förvirrande. För att förenkla saken föreslår kommittén att termen övervakare bör förbehållas den frivårdstjänsteman som är utsedd till handläggare för den övervakade varvid lekmännen bör ges en annan benämning. Den tjänsteman som utses till övervakare skall ha ansvaret för övervakningen . En särskilt förordnad övervakare kan få bättre kunskap om den dömde och kontinuitet i arbetet än om flera tjänstemän är inblandade. Möjligheten att förmedla hjälp och stöd samt att kunna knyta en god kontakt med den dömde blir också lättare. Även om den dömde således bör behålla samma övervakare kan det förekomma behov av ett byte. Övervakaren kanske slutar sin anställning på frivårdskontoret. Eller så kan övervakaren på grund av den dömdes beteende få svårt att fullgöra sitt arbete. Enbart den omständig- heten att den dömde önskar byta övervakare bör dock inte utgöra tillräckligt skäl för ett byte. Något hinder att förordna flera övervakare kan inte föreligga. Detta kan vara nödvändigt om stora arbetsinsatser krävs eller om den övervakade uppträder aggressivt eller annars har ett starkt utagerande beteende. Även om det är viktigt att det råder en god kontakt mellan övervakaren och den dömde kan den sistnämnde inte tillåtas ha något inflytande över val av övervakare. Detta är helt och hållet en uppgift för kriminalvården, som bör se till att rutiner finns för att utomstående inte skall kunna styra över valet. Det förekommer inte sällan att den dömde vid ett eller flera tillfällen tidigare varit föremål för övervakning av frivården. Kriminalvården bör utarbeta riktlinjer för i vad mån tidigare förordnad tjänsteman på nytt skall förordnas som övervakare. En lekman skall utses som stödperson om det inte finns särskilda skäl Om inte särskilda skäl talar emot det, skall en lekman utses som kan bistå under övervakningen. Särskilda skäl kan exempelvis finnas när den dömde har ett så utagerande beteende att det inte framstår som lämpligt att förordna en lekman som stödperson. Den dömde kan också få sitt behov av stöd och hjälp tillgodosett på annat håll, t.ex. genom att han eller hon behandlas på vårdinrättning. Vidare kan särskilda skäl föreligga om det är omöjligt att finna en lämplig stödperson för den dömde. Frivården har haft svårigheter att rekrytera lämpliga lekmannaövervakare, i synnerhet i större städer. Även om kriminalvården kan göra mer för att rekrytera och behålla lämpliga lekmän kan det i enstaka fall visa sig omöjligt att finna en lämplig person. Någon absolut skyldighet för kriminalvården att utse en lekman bör därför inte anges i den nya lagen. Efter det att övervakningen avslutats kan lekmannen fortsätta att ge hjälp och stöd till den intagne i en annan myndighets regi. Den som vårdas inom den psykiatriska tvångsvården kan ges en stöd- person. Inom finns kontaktpersoner. Lekmannen kan också ha varit förordnad för den dömde inom kriminalvården före övervakningen, då under benämningen stödperson (i häkte) eller förtroendeman (i anstalt). Lekmannen har i samtliga nu berörda fall nära nog samma funktion, nämligen att utgöra ett stöd till och utöva viss tillsyn över den dömde. Det är enligt kommitténs mening önskvärt att den dömde ges stöd och tillsyn av samma lekman oavsett vilken myndighet eller verksamhetsgren som för tillfället ansvarar för den dömde. Det skulle också framstå som tydligare och mer konsekvent om lekmannen hade samma benämning överallt. Kommittén anser för sin del att benämningen stödperson skulle kunna användas. Det finns dock inte möjlighet för kommittén att föreslå någon förändring av hur lekmannen skall benämnas inom andra områden än inom kriminalvården. Kommittén föreslår därför endast att lekmannen benämns stödperson i den nya kriminalvårdslagen och förutsätter att frågan tas upp till behandling i andra sammanhang. I enlighet med vad som gäller bör till stödperson utses en för uppdraget lämplig person. Kriminalvården bör såväl vid skyddstillsyn som efter villkorlig frigivning på egen hand kunna fatta beslut om vem som skall utses och meddela närmare riktlinjer om valet. Vid skyddstillsyn bör det ha utretts redan före huvudför- handlingen i brottmålet vem som skall utses till stödperson. Om detta undantagsvis inte har gjorts bör kriminalvården i förekommande fall efter domen utse någon. Valet av stödperson är av stor betydelse och kriminalvården måste därför ställa höga krav på den som skall utses. Stödpersonen löper risk att bli manipulerad och det är därför viktigt att inte olämpliga personer utses. Som kriminalvården angett i sina allmänna råd är nära släktingar eller vänner ofta olämpliga för uppdraget. Om de besitter någon särskild egenskap som gör dem särskilt lämpliga för uppdraget bör de dock kunna förordnas. Så kan t.ex. vara fallet om det står klart att släktingen eller vännen kan utöva ett starkt inflytande i rätt riktning över den övervakade. Beträffande valet av övervakare i övrigt kan kommittén hänvisa till vad som i bakgrundsavsnittet ovan återgetts ur kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd. Den dömde bör alltid beredas tillfälle att ha synpunkter över valet av stödperson. Något avgörande inflytande kan det dock inte bli tal om. Har en annan myndighet tidigare utsett en lämplig lekman bör kriminalvården kunna förordna denne till stödperson under övervakningen. Kriminalvården bör också genom samarbete med andra myndigheter, t.ex. , kunna verka för att den övervakade får behålla stödpersonen efter övervakningens slut. 29.2.6Allmänt om kriminalvårdens arbetsuppgifter Kommitténs förslag och bedömning: Någon förändring i sak av frivårdens generella arbetsuppgifter under övervakningen föreslås inte. Den lokala skall, enligt 26 kap. 14 § och 28 kap. 6 § , genom tillsyn samt förmedling av stöd och hjälp verka för att den frigivne eller dömde inte återfaller i brott och för att hans återanpassning i samhället även i övrigt främjas. Den lokala skall för detta ändamål fortlöpande hålla sig underrättad om den dömdes livsföring och om hans förhållanden i övrigt. De arbetsuppgifter som framgår av lagbestämmelserna bör enligt kommittén i princip gälla även . Frivårdens arbete under övervakningen har utvecklats och tillämpats . På det hela taget synes verksamheten fungera väl. De nu berörda bestämmelserna kan visserligen behöva ändras i språkligt hänseende och göras organisationsoberoende. Någon större förändring i sak av frivårdens generella arbetsuppgifter under övervakningen kan dock inte anses nödvändig och föreslås därför inte. Allmänt gäller vidare enligt 5 kap. 14 § frivårdsförordningen att övervakningen skall fullgöras på ett sådant sätt att den dömde och den dömdes anhöriga inte i onödan tillfogas obehag. Vidare skall enligt 5 kap. 5 § samma förordning den lokala kriminalvårds- myndigheten för den dömde noggrant redovisa vad den dömde har att rätta sig efter och följderna av att den dömde begår brott eller på annat sätt inte fullgör sina skyldigheter. Dessa uppgifter för kriminalvården bör finnas kvar i förordning eller föreskrifter. Hur kriminalvården mer konkret skall utföra sina arbetsupp- gifter kommer att behandlas i påföljande avsnitt. I stora drag bör följande gälla. Kommittén har i avsnitt 7.2.1 föreslagit att en verkställighetsplan skall upprättas för var och en som dömts till en kriminalvårds- påföljd. I denna skall anges de villkor som den dömde har att följa under övervakningen. Det kan röra sig om allmänna skötsamhets- krav som gäller för samtliga som står under övervakning. Vidare kan det vara fråga om föreskrifter för att övervakaren eller stödpersonen skall kunna utföra sina arbetsuppgifter eller särskilda föreskrifter och anvisningar som gäller för den dömde under övervakningen. Övervakningen bör inledas med att övervakaren tillsammans med eventuell stödperson håller ett samtal med den övervakade. Därefter bör övervakaren fortsätta att i viss bestämd omfattning hålla kontaktsamtal med den övervakade. Stödpersonen skall också regelbundet hålla kontakt med den dömde. Under övervaknings- perioden kan övervakaren och stödpersonen förmedla hjälp och stöd till den dömde. Kriminalvården kan också tillhandahålla särskild programverksamhet som den övervakade kan delta i. Kriminalvården skall under övervakningen kontrollera att den övervakade uppfyller sina skyldigheter och följer gällande villkor. Utöver den kontroll som övervakaren och stödpersonen utövar under kontaktsamtalen kan särskilda kontrollåtgärder sättas in. För att kriminalvården skall kunna fullgöra sina arbetsuppgifter och minska risken för att den dömde begår nya brott är det av mycket stor vikt att det finns ett fungerande samarbete med andra myndigheter, organisationer och enskilda. Frågan om ansvars- fördelning och samarbetet har tagits upp i kapitel 6. 29.2.7Den övervakades kontakt- och upplysningsskyldighet Kommitténs förslag och bedömning: Den övervakade skall ha skyldighet att hålla kontakt med övervakare och stödperson i enlighet med vad som föreskrivs i verkställighetsplanen. Han eller hon skall vidare vara skyldig att underrätta övervakaren om bostad, arbetsanställning och andra förhållanden av betydelse för övervakningen. Enligt nuvarande bestämmelser i är den övervakade skyldig att på kallelse inställa sig hos övervakaren och hand- läggande frivårdstjänsteman och upprätthålla förbindelse med dessa enligt anvisning. Den övervakade är också skyldig att hålla övervakaren och handläggaren underrättade om hans eller hennes bostad, arbetsanställning och andra förhållanden av betydelse för övervakningen. Enligt kommitténs mening bör kontakt- och upplysnings- skyldigheten finnas kvar. Det är av stor betydelse för frivårdens motivations- och påverkansarbete att den övervakade följer de anvisningar som lämnats om inställelse, telefonförbindelse eller annan kontakt. Genom kontakt- och upplysningsskyldigheten kan också frivården utföra sin kontrollfunktion på ett effektivt sätt. Följer inte den övervakade sina skyldigheter kan kriminalvården förhoppningsvis snabbt sätta in nödvändiga åtgärder för att minska risken för att den övervakade utövar brottslig verksamhet. De olägenheter som skyldigheten innebär för den övervakade kan inte anses som särskilt påtagliga. Kontakt- och upplysningsskyldigheten framstår därför inte som något orimligt krav att ställa på den som fått förmånen av övervakning i frihet istället för vistelse i anstalt. Den övervakades skyldighet att lämna upplysningar av betydelse, t.ex. om byte av bostad eller arbete, bör för att undvika oklarheter gälla i förhållande till kriminalvården och den övervakare som är förordnad. Kontakt- och underrättelseskyldigheten bör fastställas individuellt i verkställighetsplanen. Därav bör också framgå att den övervakade skall vara skyldig att följa övervakarens och stödpersonens anvisningar i nu berört avseende. Kommitténs förslag och bedömning: Kriminalvården övertar övervakningsnämndernas möjlighet att under övervakningen meddela, ändra och upphäva särskilda föreskrifter om vad som skall gälla under övervakningen. Möjligheten att ändra och upphäva särskilda föreskrifter som domstol meddelat skall gälla endast om det efter domen framkommit nya omständigheter som innebär att det inte längre finns behov av föreskriften eller att den inte kan tillämpas. En ny föreskrift får meddelas om den kan antas minska risken för att den övervakade begår nya brott eller för att underlätta tillsynen under övervakningen. En möjlighet att föreskriva skyldighet att lämna blod-, urin- och utandningsprov införs vid samhällstjänst. Rätten kan förena en dom till skyddstillsyn med särskilda föreskrifter om vad den dömde skall iaktta . Det kan gälla föreskrift om kontraktsvård eller samhällstjänst. Rätten kan också förena en villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst. Dessa föreskrifter kommer inte vidare att tas upp här utom såvitt gäller möjligheten att upphäva eller ändra en sådan föreskrift. Särskild föreskrift kan i övrigt avse 1.vistelseort eller bostad , högst åt gången, 2.arbetsanställning, annan förvärvsverksamhet eller utbildning, 3.läkarvård, nykterhetsvård eller annan vård eller behandling i eller utanför sjukhus eller annan dylik inrättning, 4.skyldighet att lämna blod-, urin- eller utandningsprov för kontroll av att han inte är påverkad av beroendeframkallande medel. Dock endast om föreskrift enligt punkten 3 meddelats, 5.tid och sätt för betalning av utdömt skadestånd i anledning av brottet, dock endast i den mån sådan föreskrift med hänsyn till den övervakades ekonomiska situation och övriga omständig- heter inte kan antas motverka den övervakades anpassning i samhället, 6.arbete för att avhjälpa eller begränsa skada på egendom som uppkommit genom brottet, och 7.annat arbete som i belysning av brottets och egendomsskadas art framstår som lämpligt (t.ex. arbete för att avhjälpa annan liknande skada). En förutsättning för att rätten skall kunna meddela föreskrift enligt punkten 1–5 är att det finns skäl att anta att den dömde för sin anpassning i samhället behöver stöd av föreskriften (26 kap. 15 § ). För att rätten skall få meddela föreskrift enligt punkten 6–7 krävs att föreskriften bedöms vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället och att den skadelidande samtycker till föreskriften (27 kap. 5 § ). De särskilda föreskrifterna under punkten 1–5 kan också meddelas och – under vissa förutsättningar – ändras eller upphävas av övervakningsnämnd efter villkorlig frigivning. har också möjlighet att meddela särskild föreskrift om vad som skall gälla under övervakningen. I sådan föreskrift får anges 8.på vilket sätt och i vilken omfattning den som ställts under övervakning skall hålla kontakt med övervakaren eller den lokala , och 9.skyldighet för den som ställts under övervakning att lämna underrättelse till övervakaren eller den lokala om att han uteblivit från en arbetsplats, skola eller annan i föreskriften angiven verksamhet eller inrättning. Den lokala kan interimistiskt meddela föreskrift enligt punkten 1–5 och 8–9. Möjligheten att meddela särskilda föreskrifter fyller flera viktiga funktioner. De innebär konkreta riktlinjer till den dömde om vad han har att iaktta för att inte riskera sanktioner från samhällets sida. Det tvång som föreskrifterna innebär kan utgöra ett hjälpmedel för den dömde att leva ett samhällsanpassat liv utan kriminalitet. Kriminalvården kan genom föreskrifter också få effektiva kontroll- medel. Om den dömde inte följer villkoren för övervakningen kan också mer preciserade åtgärder sättas in för att styra den dömde i önskvärd riktning och därmed begränsa antalet frihetsstraff. Har rätten meddelat särskilda föreskrifter bör de alltid tas in i den verkställighetsplan som kriminalvården skall fastställa efter domen. Om det efter domen framkommer uppgifter som gör att föreskriften inte bör fortsätta gälla eller ändras bör det som finnas möjlighet att fatta beslut om upphävande eller ändring av föreskriften. Vid föreskrift om samhällstjänst bör krävas särskilda skäl. Domstolen kan exempelvis ha föreskrivit att den dömde skall underkasta sig samtalskontakt med psykolog utan att det finns någon möjlighet att få till stånd sådan samtalskontakt . Detta kan bero på att frivården inte har tillgång till egna psykologer och att det råder lång väntetid till psykologhjälp inom den allmänna sjukvården. I sådana fall kan föreskriften inte få något innehåll och den bör därför upphävas. fattas beslut om att ändra eller upphäva särskilda före- skrifter av övervakningsnämnd. Enligt kommitténs mening bör dock kriminalvården i särskild ordning, t.ex. i frivårdskollegium, av frivårdschef eller av regional myndighet, kunna meddela sådana beslut. Detta bör gälla även föreskrift om kontraktsvård och samhällstjänst. Särskilt stor försiktighet är dock påkallad i sist nämnda fall Detsamma bör gälla om det under övervakningen visar sig finnas behov av att meddela nya föreskrifter. En föreskrift bör meddelas om den kan bidra till att minska risken för nya brott eller om den behövs för att underlätta tillsynen under övervakningen. En förutsättning för att upphäva en föreskrift som domstol meddelat bör dock vara att nya omständigheter framkommit. Det bör således inte i andra fall förekomma att kriminalvården ändrar innehållet i en meddelad dom. gäller för övrigt att frivården får fatta beslut om särskilda föreskrifter efter villkorlig frigivning för tiden intill dess nämnd fattat beslut i frågan. För att förstärka samhällsskyddet och få en effektivare övervakning bör kriminalvården enligt kommitténs mening alltid noga överväga behovet av särskilda före- skrifter. Många av de särskilda föreskrifterna kan enligt nuvarande regelverk stå kvar även efter övervakningstidens slut. Det kan vara nödvändigt att låta den övervakade i sådana fall vara underkastad en särskild föreskrift, t.ex. om samhällstjänst eller hur utdömt skadestånd skall betalas, trots att övervakningen upphör. Något förändring av lagreglerna bör därför inte göras i detta avseende. I normalfallet bör dock den särskilda föreskriften upphävas senast i samband med övervakningens slut. om vistelseort, bostad, förvärvsverksamhet och utbildning (punkten 1–2) Det är sällsynt att rätten eller övervakningsnämnd meddelar särskild föreskrift om vistelseort, bostad eller sysselsättning.1 En sådan föreskrift är förhållandevis ingripande för den enskilde och det är därför förståligt att möjligheten att meddela föreskriften förekommer . Kommittén anser dock att det kan finnas skäl att i något större utsträckning använda sig av möjligheten under övervakningen. Villkorlig frigivning från anstalt kommer för de allra flesta dömda att ske efter två tredjedelar av strafftiden. För några av de som friges kan det fortfarande föreligga ett starkt behov av kontroll och skyddsåtgärder för att minska risken att någon enskild drabbas av brott. Samma behov kan ibland föreligga vid skyddstillsyn. I sådana fall bör en föreskrift om viss vistelseort, bostad eller sysselsättning kunna meddelas. Det kan t.ex. gälla förbud för en man att vistas på den ort där det barn eller kvinna som han förgripit sig på bor. om vård eller behandling (punkten 3) Särskilda föreskrifter om vård eller behandling samt drogkontroll meddelas tämligen ofta vid skyddstillsyn. För den som står under övervakning efter villkorlig frigivning förekommer det mer sällan. Vård och behandling mot missbruksproblem, beteende- störningar och andra sjuk- och hälsotillstånd måste i de flesta fall anses utgöra ett viktigt medel för att komma tillrätta med den dömdes problem och minska risken för ny brottslighet. Behovet av att kunna meddela föreskrifter om vård och behandling kommer med all sannolikhet att finnas kvar även . 1 Enligt kriminalvårdens statistik har det växlat mellan en – elva dömda som –2003 varit underkastad föreskrift om vistelseort eller bostad och mellan 11–26 personer som haft en föreskrift om deltagande i arbete eller utbildning. att meddela föreskrifter om vård och behandling bör därför finnas kvar. Den vård och behandling som kan bli aktuell kan vara av vitt skilda slag och omfattning. Främst gäller det dock vård och behandling för missbruksproblem och beteendestörningar. Det kan t.ex. röra sig om samtalskontakt med psykolog, öppenvårdskontakt eller vård på behandlingshem. Deltagande i de särskilda program som kriminalvården utvecklat, t.ex. för att motivera lagöverträdare att förändra inlärda beteende- mönster och hantera olika situationer, bör inte omfattas av den nu aktuella bestämmelsen. Sådan programverksamhet kan inte sägas innebära hälso- och sjukvård i egentlig mening även om skillnaderna emellanåt inte är stora och det förekommer medverkan av psykologer och andra beteendevetare. Är den dömdes beteendemönster av sådant slag och omfattning att den diagnostiserats som ett funktionshinder kan det behövas professionell hälso- och sjukvård. Något hinder för dömda med funktionshinder att delta i programverksamhet som kan hjälpa dem med deras problem kan inte föreligga. För att föreskrift om sjukvård skall få meddelas får den över- vakade inte uttryckligen motsätta sig vården. I de flesta fall bör dock den dömde ha lämnat ett i vart fall tyst medgivande till vården. Vägrar han eller hon att genomgå den behandling som kriminalvården i samråd med läkare funnit nödvändig, t.ex. psykiatrisk öppenvårdsbehandling, kan dock någon föreskrift inte lämnas. Det bör inte komma ifråga att föranstalta om tvångsvård inom den allmänna sjukvården utan stöd i de särskilda lagar som reglerar detta. Är den dömde föremål för sådan tvångsvård finns det inte behov av att meddela särskild föreskrift om vård. Om erforderlig sjukvård inte kan komma till stånd på grund av att den dömde motsätter sig vården, bör övervägas om andra insatser istället skall sättas in för att minska återfallsrisken. Det kan röra sig om tätare kontaktfrekvens eller föreskrift att uppehålla sig på viss ort. Ytterst kan det bli nödvändigt att undanröja en dom till skyddstillsyn eftersom den kan ha meddelats under förutsättning att den dömde genomgår behandlingen. Motsvarande kan gälla om den dömde villkorligt frigivits under samma förutsättningar. Även när det gäller annan vård och behandling än ren sjukvård, t.ex. nykterhetsfrämjande åtgärder, bör föreskrift inte meddelas om den dömde uttryckligen motsätter sig åtgärderna. Något absolut hinder kan dock inte föreligga i dessa fall. Som förutsättning för att meddela en vårdföreskrift bör vidare gälla att samråd hållits med behandlande läkare eller annan vård- givare. om skyldighet att lämna urin, blod- och utandningsprov (punkten 4) Beslut om provtagning för kontroll av att den dömde inte är påverkad av beroendeframkallande medel kan fattas endast när föreskrift om kontraktsvård eller annan vård och behandling är meddelad. Möjligheten att kunna genomföra sådan kontroll är av väsentlig betydelse för att vården på familjehem, sjukhus och andra institutioner skall kunna fungera. Även vid öppen vård eller annan behandling bör det finnas motsvarande kontrollmöjlighet för att förmå den dömde att avhålla sig från beroendeframkallande medel. Möjligheten att besluta om skyldighet för den övervakade att lämna vissa prov vid föreskrift om vård och behandling bör därför finnas kvar. Missbruk av narkotika utgör i sig ett brott och kan ofta leda till annan mer allvarlig brottslighet. Det kan inte anses acceptabelt att den dömde missbrukar narkotika under övervakningen och om det visas att detta förekommer bör det kunna föranleda särskilda åtgärder. Det skulle därför kunna argumenteras för en generell skyldighet för den övervakade att lämna urin- eller blodprov när misstanke om missbruk föreligger. Enligt kommitténs mening vore dock detta att gå för långt. Sådana åtgärder bör istället ankomma på polisen. Däremot bör det införas en möjlighet att förordna om skyldig- het att lämna blod-, urin och utandningsprov vid föreskrift om samhällstjänst.