sou · GTB381 · 2006-01-01 00:00:00 — Skälet till att det ändå blev ett kommunalt huvudmannaansvar var att man ansåg att förutsättningarna för kontroll skulle försämras om staten tog över ansvaret (prop. 1979/80:1). infördes lagen om tvångsuppfostran som innebar att ungdomar i åldern kunde dömas till tvångsvård på upp- fostringsanstalt. stiftades en lag som gjorde det möjligt att mot förälders vilja och utan domstolsförfarande omhänderta vanartade eller försummade barn . Syftet var främst att förebygga framtida brottslighet, inte att skydda barnen från miss- förhållanden i hemmet. Anstalter tillkom i stor omfattning efter privata initiativ. Vid den här tidpunkten hade också fosterbarnens förhållanden uppmärksammats. Bristen på offentlig kontroll hade lett till att en del barn for illa och till och med utnyttjades som arbetskraft i sina fosterhem. En särskild lag om fosterbarnsvård infördes. Den innebar att fosterhemsplacerade barn som vårdades mot ersättning skulle erhålla ett visst skydd av samhället. Lagen kritiserades eftersom den innehöll för stora inskränkningar, bland annat ansåg man att de äldre barnen också behövde omfattas av lagen (, T. (1993) Tvångsomhändertagande av barn – En studie av lagarna, professionerna och praktiken under 1900- talet. Akademisk avhandling, , Social- högskolan, ). , , kom en särskild lag för barn födda utom äktenskapet. Lagstiftningen innebar att modern inte längre hade rätt att vara okänd. Underhållsskyldighet och bistånd till modern reglerades och barnavårdsmannaskap infördes genom lagen. hade de så kallade oäkta barnen oftast haft den sämsta ställningen. Såväl barnen som mödrarna saknade då rättsligt skydd vilket medförde att barnamord var vanligt förekommande . Av det skälet infördes den så kallade anonymitets- lagstiftningen som innebar att modern fick vara okänd. Hon kunde föda barnet utan att riskera åtal och utan att hennes namn skrevs in i folkbokföringen. Konsekvensen blev visserligen färre barnamord men många barn for ändå väldigt illa. De hamnade i stället hos de så Den sociala barn- och ungdomsvårdens utveckling och villkor kallade änglamakerskorna som utvecklade en mer organiserad form av barnamord. innebar en ny barnavårdslag (Lag om samhällets barnavård) stora förändringar. Barnavårdsnämnder, som huvud- sakligen hade ansvar för utomäktenskapliga barn, infördes i varje kommun. Nämnden kunde nu ingripa när barnet inte alls vårdades eller försörjdes. Nämnden kunde också ingripa om barnet var utsatt för misshandel eller vanvård eller när det före- kom brister i barnets uppfostran. I den nya lagen infördes också en skyldighet att kontrollera hur fosterbarnet hade det i sin foster- familj. hade inte bara initiativrätt när barn for illa utan också beslutanderätt. beslutade endast när en förälder inte samtyckte till de mer ingripande åtgärderna. Barn födda inom äktenskapet kunde också omhändertas för samhälls- vård. I dessa fall krävdes dock grovt missbruk eller grov försum- melse från föräldrarnas sida. När det gällde ensamstående mödrar räckte det med att modern inte ansågs lämplig att ta hand om sitt barn. Vid den här tidpunkten fanns det i stort sett inga professionella socialarbetare. I stället präglades den sociala barnavården av den medicinska kunskapen vilket innebar att det barnavårdande arbetet fick en diagnostisk prägel. Barnets livs- och familjesituationen till- mättes inte särskilt stor betydelse ((1993). flyttades vårdnadsreglerna ut ur barnavårdslagstift- ningen som delvis ersattes med . förändra- des synen på barnuppfostran och behandlingen av barn. Den psykodynamiska teorin fick stort inflytande på den sociala barn och ungdomsvården. Olika synsätt när det gällde vård eller straff framträdde också i debatten. Antalet professionella socialarbetare ökade ((1993). Ny barnavårdslag antogs 1960 och den byggde i stort sett lag och gällde fram till Socialtjänstlagen trädde i kraft . I den nya barnavårdslagen, som var mer detaljerad, fick den förebyggande vården särskild uppmärksamhet. Lagstiftaren talade om allmänt förebyggande arbete, individuellt förebyggande arbete och omhändertagande för samhällsvård. Lag- stiftaren valde att inte exemplifiera vad det allmänt förebyggande arbetet skulle innehålla eftersom behoven ansågs variera från kommun till kommun. I stället bedömdes tillsynsmyndigheterna kunna ge nödvändiga anvisningar för arbetet. Den sociala barn- och ungdomsvårdens utveckling och villkor Betydelsen av ett korrekt utredande betonades. När det gällde individuell vård gavs tidiga insatser större utrymme och samverkan mellan andra myndigheter lyftes fram. Fosterhemsplaceringar skulle prioriteras framför anstaltsvård. För att ta emot ett foster- barn krävdes barnavårdsnämndens tillstånd. Nämnden kunde för- bjuda att barnet flyttades från fosterhemmet om det tog skada. Fosterbarnsförmedling kunde endast bedrivas med tillstånd av . Den tidigare nämnda tvångslagstiftningen fanns kvar men föräldrarna fick nu viss möjlighet till juridiskt biträde. För att hindra brottslig verksamhet gav lagstiftningen utrymme för att omhänderta en ungdom för utredning. Nämnden ansågs redan då ingripa alltför sent det vill säga då den unge redan alltför länge levt under ogynnsamma förhållanden. Lös- ningen ansågs vara en utbyggnad av de förebyggande åtgärderna, samarbete mellan andra sociala organ som polis och skolor. I 26 § barnavårdslagen fanns en bestämmelse som gjorde det möjligt att åstadkomma rättelse genom en eller flera förebyggande åtgärder. Något som vi kanske skulle kalla insatser inom öppenvårds- verksamhet. De förebebyggande åtgärderna var: 3.Föreskrifter rörande den unges levnadsförhållanden Om åtgärderna inte hade någon effekt kunde barnet omhändertas för vård. Problemet som uppstod med lagstiftningen var att den ofta användes mekaniskt det vill säga efter steg för steg principen, i stället för att åtgärderna anpassades till barnets behov och förut- sättningar för utveckling. Vårdbehovet byggde sällan på någon analys av barnets behov utan grundande sig snarare på symptom hos föräldrarna (prop. 1979/80:1) Det kan jämföras med den nuvarande lagen (1990:52) med sär- skilda bestämmelser om vård av unga där nämnden i sin ansökan om vård till länsrätten skall uppge vilka insatser och åtgärder som tidigare vidtagits och socialtjänstlagens bestämmelser som anger att barnet skall få skydd och stöd och om det bedöms vara bäst, vård utanför hemmet. Insatsen skall utformas i samråd med den enskilde. började kommunerna lösa upp funktionsindel- ningar. Man ansåg att om socialvården rörde en och samma familj Den sociala barn- och ungdomsvårdens utveckling och villkor så borde i princip en tjänsteman handlägga samtliga ärenden inom familjen. Det skulle vara bättre för klienten och ett sätt för socialvården att undvika dubbelarbete. Den diagnostiska kul- turen ifrågasattes. Man ansåg att den passiviserade människan. Objektrelationsteorin som lägger stor vikt vid den primära anknyt- ningen fick genomslag. Helhetssyn och frivillighet i behandlingsarbetet diskuterades och ledde till socialtjänstlagen (1980:620) som i princip ersatte barnavårdslagen, nykterhetsvårdslagen, barnomsorgslagen och socialhjälpslagen. Den del som rörde tvångsvården avseende barn och vuxna kom att regleras i två separata lagstiftningar om vård av unga respektive vård av missbrukare. Konsekvensen av den nya socialtjänstlagen blev också att man i stället för barnavårds- nämnden, nykterhetsnämnden, etcetera, fick en nämnd, nämligen socialnämnden. Socialtjänstlagen är en målinriktad ramlag vilket innebär att den i många delar bör kompletteras med föreskrifter, riktlinjer och all- männa råd. Lagen präglas mer av osäkerhet inför möjligheten att förutse barnens negativa utveckling än vad barnavårdslagen gjorde. Socialtjänstlagen lägger större vikt vid innehållet i vården och ger ett stort utrymme för kommunen att själv organisera och bedriva sin verksamhet som de finner bäst. Lagstiftningens grundtanke är frivillighet och eget ansvar och att öppenvårdsinsatser skall utfor- mas i samråd med klienten som kommunerna får stora möjligheter att anpassa vården till de skiftande behov och önskemål som kan finnas i en kommun. Kommunen fick också ett visst ansvar för det förebyggande arbetet. I utredningsuppdraget inför socialtjänstlagen ingick att se över huvudmannaskapet för institutionerna. Öppenvårdsinsatser och institutionsvård skulle samordnas bättre. Resurserna skulle vara lätt åtkomliga och kommunerna bedömdes ha bäst förutsättningar att tillgodose detta krav. Redan då diskuterades ett bättre samarbete mellan skolan och socialvården och att samarbetet mellan social- vården och barn- och ungdomspsykiatrin borde organiseras i mer fast organiserad form (prop. 1979/80:1). Den ursprungliga socialtjänstlagen ändrades och reviderades och har numera ersatts av socialtjänstlagen (2001:453). Den har fått en annan utformning och innehåller mer detalj- reglering än den ursprungliga lagen. I syfte att stärka barns ställ- ning har en bestämmelse om barns rätt att komma till tals införts Den sociala barn- och ungdomsvårdens utveckling och villkor och vidare slås fast att när åtgärder rör barn skall särskilt beaktas vad barnets bästa kräver. (2000) skriver i sin avhandling att de första institu- tionerna för barn brukar dateras . Syftet med institu- tionerna var då främst att ta hand om barn som övergivits av sina föräldrar. Anstaltsbyggandet kan ses som en länk till dagens institutionsvård för barn och ungdomar. fanns som tidigare nämnts i princip två olika typer av institutioner. Barnhem som var till för vanvårdade barn och skyddshem för vanartiga ungdomar. Antalet institutioner var som högst och upp- gick då till drygt 400 hem med cirka 8 500 platser. Det finns dock gränsdragningsproblem i rapporteringen som gör att siffrorna inte är helt säkra. Efter 1930-talet har både antalet institutioner och antalet platser successivt minskat och när socialtjänstlagen trädde i kraft var antalet institutioner cirka 200 med totalt knappt 2000 platser. Ett möjligt skäl som framförs till institutionsvårdens minskning vid den här tidpunkten är utbyggnaden av barnpsykiatrisk hel- dygnsvård. Flest platser, 700–800, fanns inom barnpsykiatrin då den sociala barn- och ungdomsvården var som lägst. Men det finns också forskningsresultat som pekar på institutionsvårdens negativa påverkan på barn och som kan ha haft betydelse för institutionsvårdens minskning. (Sallnäs, M., (2000) Barnavårdens institutioner – framväxt, ideologi och struktur, Rapport i socialt arbete nr 96-2000, Akademisk avhandling, Insti- tutionen för socialt arbete, ). har sedan förra seklets början varit ansvarig för barns och ungdomars placeringar i institutionsvård medan institutionsverksamheten främst bedrevs av privata men också offentliga huvudman. Institutionsvården sågs som en möjlig- het för fattiga barn och ungdomar att få tillgång till något av sam- hällets goda i form av fostran och utbildning men också som ett sätt att slippa föräldrarnas fattigdom. Moraltänkandet utvecklades till att försöka se orsaken till barnets problem. Enligt Sallnäs (2000) sjönk antalet privata institutioner fram till socialtjänstlagens till- komst då stiftelser och föreningar stod för av Den sociala barn- och ungdomsvårdens utveckling och villkor Ett troligt skäl till att de privata hemmen blev färre tros vara att de helt enkelt inte passade för en modernare institutionsvård med krav på närhet och kortare vårdtider. Ett annat skäl kan vara att institutionerna började forma en mer tera- peutisk struktur med ett öppnare förhållningssätt. Det ledde fram till en mängd nya arbetsmetoder, terapier i olika former och nya behandlingsprogram. Enligt Sallnäs (2000) gavs med socialtjänstreformen ökade möjligheter för enskilda aktörer att starta och driva institutioner. fick kommuner och landsting ansvar för en gemensam vårdresursplanering som skulle garantera ett rimligt utbud av institutioner. Rapporteringen från tyder på att institutionsvården utvecklades utan någon större kontroll från myndigheternas sida. Socialtjänstreformen fullföljde i huvudsak det tidigare synsättet att familjehemsvård i princip skulle prioriteras före institutions- vård. I förarbetena till lagstiftningen talades också om en flexibel institutionsvård bedriven i öppna former där gränsen mellan dygnsvård och öppenvårdsarbete skulle luckras upp. Med en väl genomtänkt behandlingsplanering kunde dygnsvården utgöra en del i en vårdkedja (prop. 1979/80:1). problematiserades denna hållning både av och i en statlig utredning. De positiva effekter av institutionsvård som lyfts fram är att det är en neutral plats när barn och föräldrar skall ha kontakt. Det kan därför vara lättare för föräldrar att vara tillsam- mans med sitt barn på en institution än i ett familjehem. Institu- tionspersonalen är anställd för att utföra ett visst arbete inte för att man har särskilt goda resurser att ta emot ett barn i sitt hem. Att familjehemsföräldrarna har bedömts kunna ge barnet personlig närhet, värme och omtanke på ett sätt som inte är möjligt på en institution kan vara positivt i ett sammanhang men negativt i ett annat (Sallnäs, M., 2000). Familjehemmet eller fosterföräldrarna ansågs tidigare vara ersättningsföräldrar som inte i någon högre utsträckning behövde skilja sig från ett biologiskt föräldraskap. Den dominerande synen var att barn som placerades i familjehem skulle växa upp hos famil- jen. Forskning kring barn och barns utveckling har inneburit att kunskapen har ökat om barns behov av kontakt med sitt ursprung. (2001) kallar familjehemmet kompletterande föräldrar. Familjehemmet skiljer sig från den vanliga familjen på flera sätt. Barnet har ingen biolo- Den sociala barn- och ungdomsvårdens utveckling och villkor gisk koppling till familjen och föräldrarna/ern är oftast fortfarande den juridiska vårdnadshavaren för barnet. Det finns inga kriterier för hur ett familjehem skall se ut men familjerna karaktäriseras av en speciell livsstil, där omsorg, barn och familj värderas högt. Familjehemsvården lägger stor vikt vid kontakten med ursprungs- familjen. Grundtanken är att barnet skall återförenas med föräld- rarna och att kontakt och umgänge med föräldrarna skall underlätta den framtida hemflyttningen (, I. (2001) Fosterfamiljens inre liv, Akademisk avhandling, , ). (2001) skriver i sin avhandling att har en lång tradition av att placera föräldralösa och övergivna barn i familjehem. Antalet placerade barn minskade från cirka 28 1950 till 10 000 barn 1990, , I. (2001) Fosterfamiljens inre liv. Antalet familjehem beräknades 2002 till cirka 8 000. (revisorer, 2001/02:16, Familjehemsvården). , och (1999) har analyserat stati- stiken över dygnsvården och visar på en återinstitutionalisering av barnavården i alla åldersgrupper. 1983–1984 gjordes av alla placeringar i familjehem men hade andelen familjehemsplaceringar sjunkit till . ökade vården i enskilda hem för vård eller boende. placerades av barnen på dessa institutioner och (, B., Sallnäs, M. & ., (1999) Dygnsvård för barn och ungdom 1983–1995 – förändring i vårdlandskapet sedan socialtjänstlagens tillkomst, CUS, , Särtryck ur Socionomen (forskningssupple- ment) nr 8, 1999).