sou · GTB384d3 · 2006-01-01 00:00:00 — Om det redan i omedel- bar anslutning till gripandet framstår som uppenbart att det inte längre finns skäl för fortsatt frihetsberövande, bör dock även den polisman som har beslutat om gripandet kunna häva beslutet. Förslag: skall inte vara skyldig att med skynd- samhet anmäla sådana gripanden som sker utan föregående anhåll- ningsbeslut till åklagare. Det skall inte krävas att det är fråga om ett brådskande fall för att polisman skall ha rätt att gripa någon utan föregående anhåll- ningsbeslut. rätt att häva ett gripande gäller som framgått enbart så länge åklagaren inte har underättats om saken och bara om det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberö- vande. Det avser de fall där gripandet var ogrundat redan från bör- jan men också situationer när omständigheter har framkommit un- der frihetsberövandet som innebär att gripandet därefter bedöms vara ogrundat, dvs. det saknas skäl att gå vidare med frågan om an- hållande och häktning. Det har framförts till oss att det efter ett gripande förekommer att häktningsgrunderna faller bort relativt omgående. Polisiära förundersökningsledares framtida roll m.m. empelvis bero på att den misstänkte erkänner, att hans identitet blir klarlagd, att husrannsakan har blivit genomförd eller att andra ut- redningsåtgärder, som förhör med vittnen och målsäganden, exem- pelvis ger säkra uppgifter om omständigheterna kring brottet. I de nu angivna fallen ger bestämmelsen i 24 kap. 8 § tredje stycke RB möjlighet för polismyndigheten att i och för sig häva ett gripande. Vad som bedöms leda till en onödig effektivi- tetsförlust är kravet i bestämmelsens andra stycke på att frihetsbe- rövandet skyndsamt skall anmälas till åklagare, som därmed måste inträda som förundersökningsledare. En sådan underrättelse sker på grund av skyndsamhetskravet enligt uppgift ofta innan häkt- ningsgrunderna genom de vidare utredningsåtgärderna har fallit bort. Därmed uppstår en onödig administrativ omgång, som kan undvikas om det nuvarande skyndsamhetskravet i 24 kap. 8 § andra stycket RB tas bort. Vi föreslår därför en förändring som innebär att åklagaren senast efter förhöret skall underrättas om gripande, om inte beslutet har hävts av polismyndigheten eller polismannen. Detta bör i praktiken i många fall kunna leda till kortare frihetsberövanden än vad som är fallet. Vi förutsätter att polismyndigheten ändå i enlighet med dagens ordning med skyndsamhet anmäler gripanden, om ärendet bedöms vara sådant att häktningsskälen kan förväntas finnas kvar efter de inledande utredningsåtgärderna. Givetvis kommer även i fortsättningen att gälla dels att polismyndigheten enligt uppenbar- hetsrekvisitet alltid skall lämna över ansvaret till åklagaren så snart det råder tveksamhet om det finns skäl för fortsatt frihetsberövan- de, dels att beslut i frågan om anhållande skall fattas som anges i 23 kap. 9 § RB, dvs. under de då den miss- tänkte är skyldig att stanna kvar för förhör. Polismans gripande i brådskande fall har överlämnat materiel till oss från Rikspo- lisstyrelsen, som har begärt vissa ändringar av bestämmelserna om gripande i brådskande fall (Ju2005/5443/Å). Åklagarens beslut om anhållande sker enligt 24 kap. 6 § RB i av- vaktan på rättens prövning av häktningsfrågan, medan ett gripande utan föregående anhållningsbeslut får ske endast i brådskande fall. Det innebär att det självständiga gripandet kan sägas få användas endast vid fara i dröjsmål. har påpekat att be- greppet i brådskande fall speglar den ordning som gällde vid rät- Polisiära förundersökningsledares framtida roll m.m. tegångsbalkens ikraftträdande när åklagaren hade det hu- vudsakliga ansvaret för all förundersökningsledning. Bestämmelserna om gripande har ändrats un- der årens lopp. Bl.a. har polisen fått en generell befogenhet att hålla anhållningsförhör enligt 24 kap. 8 § första stycket RB utan formellt uppdrag från åklagaren i varje enskilt fall (prop. 1986/87:112 s. 73 f.) och fått möjlighet att häva gripandet enligt 24 kap. 8 § tredje stycket RB utan föregående kontakt med åklagare. Gripandet har kommit att allt mer framstå som ett självständigt institut där vissa utredningsåtgärder vidtas i avvaktan på åklagares prövning, oavsett om det föreligger brådskande fall eller inte. Det är en praktisk ord- ning som innebär att ärendet är mer förberett när åklagaren under- rättas. Alternativt kan polisens arbete medföra att ett senare åkla- garinträde inte behövs. Vi instämmer i bedömning att begreppet i brådskande fall bör utgår ur 24 kap. 7 § första stycket RB. Det ligger även i linje med förslaget om att polismyndigheten inte skall vara skyldig att med skyndsamhet anmäla sådana gripanden som sker utan föregående anhållningsbeslut till åklagare. 6.5Anmälan om behov av offentlig försvarare och målsägandebiträde Förslag: bör hos domstol få anmäla behov av offentlig försvarare och målsägandebiträde. tillsammans med bör se över fördelningscirkulä- ret i detta syfte. Mot bakgrund av förslaget om att polisen skall få ansvar för förun- dersökningar av mer kvalificerat slag än vad som har varit fallet, kan det förutses att det i många polisledda förundersökning- ar kommer att finnas skäl för domstol att förordna om offentlig försvarare och målsägandebiträde. Att hos rätten anmäla ett sådant behov är en uppgift som inte nödvändigtvis fordrar åklagarmedver- kan. En polisiär förundersökningsledare bör därför efter erforderlig utbildning kunna ges den befogenheten. Den nuvarande lagstift- ningen hindrar inte det (se 23 kap. 5 § RB) men i fördelningscirku- läret har uppgiften förbehållits åklagare (1997:12 och FAP 403-5). Vi förordar att det sker en ändring av cirkuläret i det avse- endet. Polisiära förundersökningsledares framtida roll m.m. 6.6Beslut om att avbryta förundersökning när brott inte kan styrkas En förundersökning kan upphöra på olika sätt. Finns det inte längre anledning att fullfölja förundersökningen skall den läggas ned (23 kap. 4 § andra stycket RB). De vanligaste allmänna grunderna är att misstanke inte har uppstått mot någon gärningsman, att spår efter brottslingen inte har kunnat anträffas, att den misstänkte har avlidit eller avvikit, att den misstänkte har befunnits oskyldig eller att det visar sig att inget brott föreligger (prop. 1981/82:41 s. 33). Reglerna om förundersökningsbegränsning (23 kap. 4 a § RB) innebär också att förundersökningen läggs ned. Har en fullständig förundersökning utförts, skall beslut medde- las i frågan om åtal skall väckas (23 kap. 20 § RB). Förundersökningsledaren, dvs. åklagaren eller polismyndigheten, får besluta att lägga ned utredningen enligt 23 kap. 4 § andra styck- et RB medan endast åklagare får besluta om förundersökningsbe- gränsning och åtal. Enligt JO (2000/01 s. 62) skall beslutsmotiveringen brott kan ej styrkas endast användas i de fall där det inte kan styrkas att den som är misstänkt för brottet verkligen har begått detta. Det skall enligt JO vara fråga om situationer där förundersökningsledaren på grundval av en värdering av föreliggande bevisning finner att man inte kan förvänta sig en fällande dom och därför beslutar att förun- dersökningen skall läggas ned eller att åtal inte skall väckas. När det gäller rätten för polismyndigheten att använda den be- slutsmotiveringen anger JO bl.a. följande. --- finns det inte något formellt hinder mot att polismyndig- heten använder motiveringen brott kan ej styrkas när den lägger ned en förundersökning. Frågan om polisens möjlig- het att använda den beslutsmotiveringen måste i stället be- dömas med utgångspunkt i de grundläggande principerna bakom fördelning av uppgifter i brottmåls- förfarandet mellan polismyndigheterna och åklagarna. Av framgår att det är åklagaren som för det allmännas talan i domstol och att det endast är åklagaren Polisiära förundersökningsledares framtida roll m.m. som har befogenhet att besluta att åtal skall väckas. Härav följer i sin tur att alla beslut under en brottsutredning som i sak utgör ett ställningstagande i åtalsfrågan måste fattas av åklagaren. Ett ställningstagande i åtalsfrågan föreligger uppenbarligen alltid, när ett beslut att avsluta en förundersökning fattas ef- ter s.k. slutdelgivning enligt 23 kap. 18 § RB och beslutet därför enligt RÅC I:107 skall avfattas som ett beslut att inte väcka åtal. Det bör emellertid framhållas att den gränsdrag- ning som där görs mellan beslut att inte väcka åtal, å den ena sidan, och beslut att lägga ned en förundersökning, å den andra, avser frågan hur åklagarna skall utforma ett beslut att avsluta en förundersökning. Vad som sägs i RÅC I:107 kan däremot inte tillmätas någon avgörande betydelse vid be- dömningen av om ett beslut att avsluta en förundersökning i sakligt hänseende skall betraktas som ett ställningstagande i åtalsfrågan eller ej. Den väsentliga skiljelinjen mellan olika stadier i förunder- sökningsförfarandet går i stället då någon skäligen misstänks för brottet. --- det får anses följa av fördelning av upp- gifter mellan polis och åklagare att, sedan någon delgetts misstanke om brott, frågan om nedläggning av förundersök- ningen på grundval av en bevisvärdering skall överlämnas till åklagaren för beslut. avslutades knappt 24.000 brottsutredningar av åkla- gare genom beslut att inte väcka åtal på grund av att brott inte kunde styrkas. Antalet beslut meddelade av åklagare om att lägga ned förundersökning uppgick till knappt 119.000. Den vanligaste orsaken till att förundersökningen läggs ned är just att utredningen visar att brott inte kan styrkas. Polisiära förundersökningsledares framtida roll m.m. Förslag: Motiveringen att brott inte kan styrkas skall reserveras för situationer när det inte kan styrkas att den misstänkte har begått brottet. Efter att någon har delgetts misstanke om brott, skall polis- myndigheten, till skillnad från , få lägga ned en förundersök- ning med motiveringen att brott inte kan styrkas. Beslutsmotiveringen brott kan ej styrkas har använts i olika bety- delser, nämligen att det inte kan styrkas att den misstänkte har be- gått brottet och att det inte kan styrkas att något brott föreligger. JO framhåller i det förut redovisade beslutet att rättstillämp- ningen i största möjliga utsträckning måste vara enhetlig och förut- sebar och att det fordrar att en beslutsmotivering av det aktuella slaget är entydig. Enligt JO bör motiveringen användas endast när det inte kan styrkas att den misstänkte har begått brottet och bör därför reser- veras för situationer där förundersökningsledaren på grundval av en bevisvärdering finner att man inte kan förvänta sig en fällande dom och därför lägger ned förundersökningen eller beslutar att åtal inte skall väckas. Om det inte kan klarläggas att något brott har begåtts och då det inte finns någon misstänkt person, bör utredningen enligt JO i stäl- let avslutas t.ex. med att det inte kan antas att något brott som hör under allmänt åtal har förövats respektive att spaningsresultat sak- nas. Riksåklagaren och har i fördelningscirkuläret (RÅFS 1997:12 och FAP 403-5) kommenterat polismyndighetens rätt att använda beslutsmotiveringen brott kan ej styrkas och anger att det måste ske en noggrann bedömning av bevisläget i varje en- skilt fall och att beslutet innebär en prognos av huruvida det kan förväntas en fällande dom eller inte. Vi instämmer givetvis i att rättstillämpningen i största möjliga mån skall vara enhetlig och förutsebar. Beslutsmotiveringen brott kan ej styrkas bör göras entydig. Den innebörd som JO har lagt i beslutsmotiveringen är enligt vår mening den mest relevanta. Den har också förespråkats i den på området centrala juridiska litteratu- ren (se Fitger, 2 s. 23:28). Tolkningen stämmer för övrigt också väl överens med vad som anges i fördelningscirku- läret. Den aktuella beslutsmotiveringen bör därför enligt vår me- Polisiära förundersökningsledares framtida roll m.m. ning användas endast i de fall där det inte kan styrkas att den miss- tänkte har begått brottet. Vid tiden för ikraftträdande fanns det inte nå- gon klar gräns mellan de olika formerna för en förundersöknings upphörande. I med utkast till förunder- sökningskungörelse m.m. anges att det ibland kan vara svårt att avgöra om en förundersökning skall läggas ned eller om beslut skall fattas i åtalsfrågan. lämnade förslag som in- nebar att nedläggningsbeslut skulle meddelas av åklagaren om nå- gon skäligen kunde misstänkas för brottet. Vid brott för vilka inte stadgas svårare straff än fängelse föreslogs en undan- tagsregel enligt vilken även polismyndigheten hade nedläggnings- rätt. JO har angivit (JO 1982/83 s. 104) att polismyndigheten nor- malt inte bör använda beslutsmotiveringen brott kan ej styrkas vid nedläggning av en förundersökning och att utredningen skall redo- visas till åklagare för beslut i åtalsfrågan om det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. polisberedning angav i sitt slutbetänkande (SOU 1985:62 s. 215) att det då i såväl doktrin som praxis hade ansetts att nedläggande av en förundersökning an- kommer på åklagare om någon har hörts som skäligen misstänkt för brottet. I fördelningscirkuläret anger Riksåklagaren och Rikspolisstyrel- sens bl.a. följande. Beslut om nedläggning kan, utom i fall som avses i 23 kap. 4 a § RB, fattas av undersökningsledaren och faller således inom polismyndighetens formella kompetensområde i de fall där myndigheten är förundersökningsledare ---. Några formella hinder mot att polismyndigheten lägger ned förundersökningar med motiveringen att brott inte kan styrkas finns alltså inte. Det måste emellertid ske en nog- grann bedömning av bevisläget i varje enskilt fall. Beslutet innebär att det görs en prognos av huruvida det kan förväntas en fällande dom eller inte. Den som skall göra en sådan be- dömning måste ha nödvändig kompetens för detta. I osäkra eller på annat sätt komplicerade fall bör därför förundersök- ningsledningen överlämnas till åklagaren för avgörande om ärendets fortsatta handläggning. Den närmare avgränsningen i denna fråga bör bestämmas inom ramen för de lokala över- enskommelserna angående fördelningen av förundersök- ningsledningen. Polisiära förundersökningsledares framtida roll m.m. Vi instämmer i JO:s bedömning (JO 2000/01 s. 68), som också har fått stöd i doktrinen. Rättsläget i frågan är alltså följande. Efter det att någon har delgetts misstanke om brottet (23 kap. 18 § RB) utgör ett beslut om att förundersökningen skall upphöra ett ställningstagande i åtalsfrågan, om beslutet grundar sig på en bevis- värdering. Beslutet kan då fattas endast av åklagare. Detta gäller oavsett hur beslutet formuleras. har inte rätt att fatta ett sådant beslut och får därför inte lägga ned en förundersökning med motiveringen att brott inte kan styrkas. I andra fall fattas ett beslut om att lägga ned en förundersökning en- ligt 23 kap. 4 § andra stycket RB av den som leder utredningen (po- lismyndigheten eller åklagaren). Fråga uppkommer då om polismyndigheten bör ges rätt att efter misstankedelgivning lägga ned en förundersökning med motiver- ingen att brott inte kan styrkas. har ansvar för många brottsutred- ningar. Om våra förslag genomförs tillkommer ytterligare ett stort antal. De polisiära förundersökningsledarna saknar visserligen di- rekt erfarenhet av hur domstolar värderar bevisning men har tämli- gen stor erfarenhet av bevisvärderingar i andra fall, bl.a. vid beslut om vissa tvångsmedel och misstankedelgivningar. I vissa situationer har alltså lagstiftaren tillåtit att bevisvärderingar görs av polisiära förundersökningsledare. En utgångspunkt för våra förslag är att åklagarna skall avlastas uppgifter som är av sådan art att de inte nödvändigtvis kräver åkla- garinsats. Att efter misstankedelgivning besluta att en förunder- sökning skall läggas ned på den nu aktuella grunden kan enligt vår mening knappast sägas vara en uppgift som alltid kräver åklagar- kompetens. Enligt vår bedömning har de polisiära förundersök- ningsledarna generellt sett tillräcklig kompetens och erfarenhet för att kunna fatta sådana beslut. bör därför ges den rätten, vilket också innebär att polisen kan fatta be- sluten efter slutdelgivning, om det undantagsvis skulle finnas skäl för det. Förslaget kommer enligt vår bedömning att leda till en för- bättrad effektivitet genom att åklagaren inte tas i anspråk annat än när det behövs. Det kan ske utan att rättssäkerheten blir försämrad och utan att det sker en allt för stor sammanblandning av den grundläggande rollfördelning som gäller mellan polisen och åkla- garna under brottmålsprocessen (jfr även vårt förslag om påföljds- föreläggande i avsnitt 6.3). Den som är missnöjd med ett beslut som en polisiär förunder- sökningsledare har fattat kan begära överprövning av beslutet hos Polisiära förundersökningsledares framtida roll m.m. åklagare (1997:12). Det kommer fortsättningsvis att gälla även i de fall en förundersökning har lagts ned av polismyndigheten på den grunden att brott inte kan styrkas. 6.7Beslut om personutredning i förundersökningar mot personer Förslag: skall under förundersökningen få in- hämta yttranden från socialnämnden. Enligt 10 § LUL gäller att åklagaren, innan talan har väckts vid domstol i fråga om den som inte har fyllt , får inhämta yttran- de från den lokala enligt 1 § lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. Vidare skall åklagare en- ligt 11 § första stycket LUL i vissa fall inhämta yttrande från soci- alnämnden innan beslut i åtalsfrågan fattas. Det förutsätter att den unge har erkänt gärningen eller att det annars finns skälig misstan- ke att han har begått brottet. Yttrande behöver inte inhämtas om brottet är ringa, om det är uppenbart att det finns förutsättningar för åtalsunderlåtelse eller om det annars är obehövligt. När åtals- underlåtelse meddelas kan yttrandet i undantagsfall meddelas muntligen (12 § LUL). Den roll som åklagaren har när det gäller att besluta om person- utredningar har motiverats av att det är särskilt angeläget att såväl brottsutredningen som personutredningen kan genomföras snabbt. Det bästa sättet att åstadkomma detta har bedömts vara att dessa kan bedrivas parallellt. Därigenom anses det vara möjligt för åkla- garen att i större utsträckning kunna fatta beslut i åtalsfrågan ome- delbart vid förundersökningens avslutande (prop. 1994/95:12 s. 70). Enligt vårt förslag i avsnitt 4.4 skall den särreglering som finns i 3 § LUL vad gäller förundersökningsledarskapet i ungdomsutred- ningar upphävas. I stället skall den allmänna bestämmelsen i 23 kap. 3 § första stycket RB bli tillämplig. Frågan blir då om polismyndig- heten bör få besluta om personutredning. När det gäller yttrande från den lokala kriminalvårdsmyndighe- ten har vi i ett tidigare betänkande konstaterat att en polisiär för- undersökningsledare inte bör ges behörighet att besluta om sådana när det gäller vuxna lagöverträdare. Vi såg en ökad risk för att per- sonutredningar skulle infordras i onödan. Polisiära förundersökningsledares framtida roll m.m. gett uttryck för samma uppfattning (SOU 2001:59 s. 72 ff. och prop. 2001/02:147 s. 23). Yttranden från den lokala inhämtas i mycket liten utsträckning i ungdomsmålen (jfr SOU 1999:108). Redan av den anledningen framstår det inte som särskilt angeläget att utrusta en polisiär förundersökningsledare med befogenheten att besluta om sådan utredning. När det gäller yttrande från socialnämnden har åklagare uppgett att det ibland är svåra bedömningar av bevisläget som måste göras inför beslutet om yttrande. Bedömningarna skall dessutom göras i ett tidigt skede av utredningen. Många brottsutredningar som in- leds mot unga lagöverträdare skrivs av. I efterhand kan det därför visa sig att yttranden från socialnämnden har begärts in utan att egentligen ha behövts i brottmålsprocessen. Lagstiftaren har i praktiken prioriterat snabbheten i förfarandet framför risken för onödigt införskaffade personutredningar. Det förhållandet att viss utredning genomförs i onödan får därför enligt vår uppfattning stå tillbaka för syftet att åstadkomma en snabb handläggning. Något hinder mot att en polisiär förunder- sökningsledare ges motsvarande rätt som åklagaren att inhämta ytt- randen från socialnämnden kan därför inte anses föreligga. Försla- get innebär inte någon sammanblandning av den grundläggande rollfördelningen mellan polis och åklagare. Uppgiften att se till att det finns erforderlig personutredning i ungdomsmålen, och för öv- rigt även i mål med vuxna lagöverträdare, ligger ytterst hos dom- stolen. 6.8Beslut om fotografering m.m. innan förundersökning hunnit inledas Förslag: Innan förundersökning hunnit inledas, skall polisman få fatta beslut om att ta fotografi eller att göra videoupptagning av personer i vissa fall. Enligt 28 kap. 14 § RB får den som är anhållen eller häktad under- kastas fotografering, tagande av fingeravtryck och annan dylik åt- gärd. Även andra brottsmisstänkta personer och exempelvis målsä- gande och vittnen kan under en förundersökning bli föremål för sådana åtgärder, om det behövs för att utreda brott som kan ge fängelse. Närmare bestämmelser finns i förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. (fingeravtrycksförordningen), som bl.a. Polisiära förundersökningsledares framtida roll m.m. föreskriver att beslut om att ta fotografi eller göra videoupptagning fattas av undersökningsledaren, om åtgärden behövs för brottsut- redningen, och i annat fall av polismyndigheten (6 §). De aktuella bestämmelserna reglerar rätten att för brottsutred- ningsändamål fotografera personer öppet under en förundersök- ning. Med undantag för vissa bestämmelser i utlänningslagen (1989:529) saknas motsvarande regler för situationer utanför en förundersökning. JK (dnr ) och JO (dnr 245-2003, 271- 2003) har dock uttalat att det krävs uttryckligt lagstöd för att foto- grafera någon med tvång eller annars mot dennes vilja exempelvis för identifieringsändamål. Användningen av stillbilds- eller videokameror i omedelbar an- slutning till att polisen kommer till en brottsplats är oftast ett mycket viktigt hjälpmedel i det fortsatta utredningsarbetet. Det kan exempelvis röra sig om relationsvåld där videokamera behöver användas vid första kontakten med målsäganden då anmälan tas upp eller videofotografering av alla som lämnar ett nöjesställe där ett våldsbrott har ägt rum. Bestämmelserna i 28 kap. 14 § RB och fingeravtrycksförordning- en medger inte att fotografering och videoupptagning genomförs utanför en förundersökning och inte heller att polisman fattar be- sluten vid exempelvis fara i dröjsmål. Från polishåll har det fram- förts att det inte alltid är möjligt att inhämta ett beslut från behörig förundersökningsledare utan att ändamålet med åtgärden går förlo- rat. Vi har ingen annan uppfattning och anser därför att åtgärderna bör få vidtas även innan förundersökning hunnit inledas, alltså un- der en s.k. primärutredning enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB. Vi föreslår därför en komplettering av 6 § fingeravtrycksförordningen på samma sätt som gäller för exempelvis polismans be- slut att ta med någon till förhör enligt 23 kap. 8 § RB innan förun- dersökning hunnit inledas. Bedömning: Ett behörighetskrav bör införas för polisiära förun- dersökningsledare. En förutsättning för att förordnas som polisiär förundersök- ningsledare bör vara att personen i fråga har tidigare erfarenhet av brottsutredning och har genomgått särskild utbildning. Polisiära förundersökningsledares framtida roll m.m. Enligt våra tilläggsdirektiv skall vi överväga om det behövs ytterli- gare åtgärder för att polisen skall kunna fullgöra förundersöknings- ledning på ett effektivt sätt och med hög kvalitet. En viktig fråga i det sammanhanget är om polisen behöver tillföras ytterligare juri- disk kompetens. Enligt är kompetensutveckling den i särklass vanligaste åtgärden för att höja kvaliteten i brottsut- redningsverksamheten (Polisens årsredovisning 2004 s. 41).