sou · GTB315 · 2006-01-01 00:00:00 — Utredningen anser att det då heller inte med fog kan hävdas att om en sådan förmån tas i anspråk, någon ligger systemet för socialt bistånd till last. Även om det som villkor införs att en varaktigt bosatt i annan EU-stat måste ha anställning, vara egenföretagare eller på annat sätt måste kunna visa på försörj- ningsförmåga för att få uppehållstillstånd, man trots detta inte kom- mer att undgå samhällets kostnader för vissa samhälleliga förmåner. Samma sak gäller för övrigt unionsmedborgare. En i och för sig tänkbar lösning skulle vara att helt eller delvis undanta de varaktigt bosatta från rätten till de förmåner samhället tillhandahåller enligt t.ex. socialförsäkringen. Men en sådan lösning synes strida mot kravet på likabehandling i vissa fall. Enligt utredningens uppfattning är det därför av större intresse i vilken utsträckning en varaktigt bosatt i en annan EU-stat kan för- väntas ta i anspråk sådana sociala förmåner som villkoren i 3 kap. 5 a och 5 b §§ UtlF kan förväntas motverka. Med detta avses förmåner som betalas ut efter en värdering av den enskildes ekonomiska för- måga (se avsnitt 8.7). En åtskillnad kan lämpligen göras i fråga om vem personen är i det enskilda fallet. En yngre förvärvsarbetande person lär i normalfallet inte ha något behov av att ta i anspråk vårt lands välfärdssystem, t.ex. försörjningsstöd enligt socialtjänstlagen, för att tillgodose sina dagliga behov. Samma synsätt kan läggas på egenföretagare eller tjänsteutövare. Genom att ställa upp ett krav som just går ut på att en varaktigt bosatt som ansöker om uppehålls- tillstånd skall ha t.ex. anställning (se förslaget till ny lydelse av 3 kap. 5 a § UtlF) motverkar det behovet av att behöva försörjningsstöd enligt socialtjänstlagen. Varaktigt bosatta som inte är ekonomiskt aktiva, t.ex. studenter och personer som inte har någon sysselsättning alls, skulle om några villkor inte ställdes upp för att få uppehållstill- stånd riskera att bli beroende av ekonomiskt bistånd från samhället. Enligt 3 kap. 5 a § femte–sjunde styckena UtlF gäller ett krav på att det finns pension respektive tillräckliga medel för att studenter eller andra inte ekonomiskt aktiva skall få uppehållstillstånd. Genom att göra dessa bestämmelser tillämpliga även på varaktigt bosatta i annan EU-stat som tillhör dessa kategorier, motverkas riskerna av att dessa kommer att få behov av ekonomiskt bistånd från samhället. Utredningens förslag, som innebär att samma bestämmelser som reglerar villkoren för att unionsmedborgare skall få uppehållstill- stånd skall gälla för varaktigt bosatt i annan EU-stat som önskar flytta till , får till följd att villkoren i 3 kap. 5 b § UtlF blir tillämpliga på etablerade familjemedlemmar. Medlemmar ur kärn- familjen – i detta fall make samt barn eller som är för- sörjningsberoende – får en villkorslös rätt till uppehållstillstånd. Något krav på försörjningsförmåga för denna anhörigkategori kom- mer inte att finnas. Samma sak gäller beträffande sambo till en var- aktigt bosatt i annan EU-stat. För dessa kommer utredningens för- slag till 2 kap. 4 § andra stycket 1 UtlL att gälla. För föräldrar till en varaktigt bosatt i annan EU-stat kommer villkoren för att kunna återförenas att variera beroende på om den varaktigt bosatte är yrkesverksam eller inte. T.ex. ställs inget krav på att föräldern till den som har anställning här skall visa på för- sörjningsförmåga (se 3 kap. 5 b § första stycket UtlF). Föräldrar till icke ekonomiskt verksamma tillåts antingen inte komma alls eller av- krävs försörjningsförmåga eller sjukförsäkring (se samma bestäm- melse). Föräldrar till en varaktigt bosatt från annan EU-stat för vilka inte gäller villkor om försörjningsförmåga kan, beroende av ålder, vara allt från yrkesverksam till ålderspensionärer. Det är därför tänk- bart att behov uppkommer för en förälder att ta i anspråk äldreför- sörjningsstöd enligt lagen härom. Men som utredningen redan kon- staterat är det fördelaktigt att kunna ha samma bestämmelser som reglerar villkoren för uppehållstillstånd för både varaktigt bosatta i annan EU-stat och unionsmedborgare (se avsnitt 8.3). Riskerna med att inte fullt ut tillämpa ett försörjningskrav mot föräldrar och där- med att samhället åsamkas kostnader för utgifter för ekonomiskt stöd, beror också på hur många ur denna anhörigkategori som kommer hit. Beräkningar har gjorts av en extern konsult som utredningen anlitat (se avsnitt 13.2 och bilaga 6) om hur många varaktigt bosatta i annan EU-stat som förväntas komma till . Slutsatserna av detta är inte att anhörigkategorien föräldrar till dessa skulle vara omfattande. Om behov visar sig uppkomma efter en framtida utvärdering får frågan om att införa försörjningskrav för dessa anhöriga tas upp på nytt. Betydelsen av den uppstramande effekt ett villkor om försörjnings- förmåga kan ha framhåller i sitt delbetänkande Vår anhörigin- vandring (SOU 2002:13) som ett skäl för ett försörjningskrav att enbart förekomsten av ett sådant krav med åtföljande konsekvenser, ger en signal om att det är den enskilde individen som har försörj- ningsansvaret för sig själv och inte samhället (a.a. s. 220 och 229). Ett sådant argument får anses hållbart endast i den mån ett för- sörjningskrav i förlängningen verkligen motverkar att en varaktigt bosatt i annan EU-stat tar det svenska samhällets ekonomiska för- måner i anspråk. Kraven i 3 kap. 5 a § UtlF på anställning eller annan visad försörjningsförmåga kan i vart fall inte ha någon uppstramande effekt när det gäller möjligheterna att ta i anspråk förmåner som inte grundar sig på en inkomst- eller behovsprövning. I dessa fall kommer det inte att finnas något incitament till detta. De försörjningslik- nande krav som villkoren för uppehållstillstånd i 3 kap. 5 a § UtlF innebär kan dock tänkbart motverka önskan av att ta i an- språk försörjningsstöd enligt socialtjänstlagen eller förmånerna en- ligt lagen om äldreförsörjningsstöd. Konsekvenserna av att villkoren i 3 kap. 5 a § UtlF inte uppfylls kan eventuellt ha betydelse för om villkoren för uppehållstillstånd har en uppstramande effekt. Den som inte försörjer sig riskerar nämligen att enligt 3 kap. 5 c § UtlF få uppehållstillståndet i återkallat. I sista hand kan beslut om utvisning fattas. Utredningen anser emellertid att det är svårt att på förhand skaffa sig en riktigt säker kunskap om i vilken utsträckning de villkor som föreslås gälla i fråga om krav på försörjningsförmåga i 3 kap. 5 a och 5 b §§ UtlF verkligen skulle komma att påverka enskildas inställ- ning till viljan att försörja sig själva och, i förlängningen, val av bo- sättningsland. En tillförlitlig kännedom härom förutsätter nästan att en utvärdering sker beträffande effekten av ett redan infört försörj- ningskrav. Sammanfattningsvis går det inte att dra någon säker slut- sats om de försörjningsliknande villkoren i 3 kap. 5 a och 5 b §§ UtlF för att få uppehållstillstånd är en fördel sett ur perspektivet att det skall ha en uppstramande effekt. Betydelsen av att försörjningskrav tillämpas i andra EU-stater mot varaktigt bosatta i annan EU-stat har i sitt delbetänkande (SOU 2002:13) påpekat att andra länder inom unionen redan tillämpar ett försörjningskrav beträffande efterföljande invandring av anhöriga. Kommittén har därför dragit den slutsatsen att om villkoren för anhöriginvandring i väsentligt skulle avvika från andra länders, intresset av att invandra hit blir större. Kommittén har därför förordat att också bör införa ett försörjningskrav i dessa fall (a.a. s. 219 f.). Utredningen har inhämtat upplysningar från elva EU-stater vilka omfattas av familjeåterföreningsdirektivet och direktivet om varak- tigt bosatta om de tillämpar ett försörjningskrav mot tredjelands- medborgare och innebörden av ett sådant krav. Enligt den redo- visning som finns i kap. 6 riktar samtliga de sju länder som besvarat enkäten krav på försörjningsförmåga för att utlänningar skall få uppe- hållstillstånd i respektive land. Betydelsen av att övriga EU-stater tillämpar en ordning med för- sörjningskrav anser utredningen bero på vilka lösningar de olika sta- terna har när det gäller rätten till ekonomiskt bistånd eller andra förmåner från samhället. De som bor i ett land som inte har en all- män skattefinansierad sjukvård måste naturligtvis själva avsätta medel att betala denna eller skaffa en privat sjukförsäkring. Samma behov finns inte i . Men i den mån skulle tillhandahålla so- ciala förmåner efter inkomst- eller behovsprövning enligt gynnsam- mare villkor än andra EU-stater, skulle kraven på försörjningsförmåga som villkor för uppehållstillstånd naturligtvis kunna motverka att dessa tas i anspråk. Sammanfattningsvis anser utredningen att det är ovisst om för- utsättningarna för att åtnjuta samhällsekonomiska förmåner i de olika länderna inom EU är jämförbara. Enbart förekomsten av ett försörjningskrav i andra EU-stater medför därför inte någon säker slutsats om fördelarna att ha ett försörjningsliknande krav mot var- aktigt bosatt i annan EU-stat som önskar uppehållstillstånd i . Prövningen av villkoren i 3 kap. 5 a och 5 b §§ UtlF I avsnitt 8.7 har behandlats förutsättningarna för ett obligatoriskt försörjningskrav för tredjelandsmedborgare som önskar få ställning som varaktigt bosatt. I detta avsnitt har utredningen ovan belyst för- och nackdelarna med att ställa upp samma villkor som gäller för unionsmedborgare enligt 3 kap. 5 a och 5 b §§ UtlF beträffande var- aktigt bosatta i annan EU-stat som önskar få uppehållstillstånd i . Samma prövning som sker för unionsmedborgare i fråga om kravet på t.ex. anställning eller egenföretagande är uppfyllt enligt 3 kap. 5 a § andra stycket UtlF kommer att göras för varaktigt bo- satta i annan EU-stat som önskar bosätta sig i . Sak samma gäller prövningen av om det finns tillräckliga medel för försörjning om sökanden studerar, är pensionär eller i övrigt inte är förvärvs- verksam, allt enligt 3 kap. 5 a § femte–sjunde styckena UtlF. Detta innebär bl.a. att den som åberopar anställning som grund för ansö- kan om uppehållstillstånd skall visa upp anställningsbevis med visst innehåll och att anställningen inte är av underordnad betydelse. Egenföretagare skall styrka sin avsikt att idka rörelse med F-skatte- sedel eller registreringsbevis för rörelsen. I förekommande fall kan hyreskontrakt för rörelselokal visas upp. Studerande har att göra en skriftlig försäkran om att det finns tillräckligt med medel för för- sörjning . För de inte ekonomisk aktiva (den s.k. restgruppen) i sjunde stycket gäller att de skall ha kontanter eller andra tillgodohavanden som överstiger vad som tidigare beteckna- des som existensminimum eller lägsta svenska folkpension. Bevis- ning om att det finns kapital avsatt för framtida försörjning krävs inte utan det är tillräckligt med bevis om att den löpande försörj- ningen går att ordna. Även anhöriga till denna krets tillåts bidra med sina inkomster. Betydelsen av kravet på sjukförsäkring Den som har ställning som varaktigt bosatt i annan EU-stat och som vill flytta hit och folkbokförs, kommer också i de flesta fall att omfattas av rätten till hälso- och sjukvård enligt 3 § HSL och, vid förvärvsarbete, också av rätten till sjukpenning. En varaktigt bosatt i en annan EU-stat kan tänkbart önska att studera i . Om studier skall bedrivas här , dvs. , kom- mer studenten att bli folkbokförd och bosättningskravet i hälso- och sjukvårdslagen att anses uppfyllt. I så fall blir studenten berät- tigad till fullständig hälso- och sjukvård (3 § HSL). kommer den varaktigt bosatte inte att folkbokföras och därmed inte uppfylla bosättningskravet och blir då berättigad endast till akut sjukvård (4 § HSL). Dock kommer studenter vilka har ställ- ning som varaktigt bosatta i annan EU-stat att omfattas av den rätt till hälso- och sjukvård och vissa andra förmåner som följer av EG- förordningen (EEG) nr 1408/71. Studerande från utlandet är däremot inte berättigade till de bosättningsbaserade förmånerna ur socialför- säkringen som framgår av 3 kap. 1–2 §§ SofL, t.ex. föräldrapenning på lägstanivå och grundnivå (se 2 kap. 5 § SofL). En sjukförsäkring eller annan försäkring kan behövas i sådana fall. Utredningens förslag innebär att villkoren för uppehållstillstånd enligt 3 kap. 5 a § sjätte stycket UtlF kommer att gälla för varaktigt bosatta i annan EU-stat som önskar få uppehållstillstånd i för studier. Enligt den bestämmelsen ställs som villkor att, om stu- denten inte omfattas av socialförsäkringen, en sjukförsäkring måste finnas. Härigenom kommer ett eventuellt behov av att ha sjukför- säkring att gälla som villkor för uppehållstillstånd. I artikel 15.4 anges att den dokumentation som styrker försörjnings- kravet får innefatta krav på lämplig bostad för en varaktigt bosatt i annan EU-stat som önskar att flytta hit. Den lösning utredningen föreslår innebär att den varaktigt bosatte måste ha anställning, vara egenföretagare eller ha försörjningsför- måga av annat skäl för att få uppehållstillstånd. (Se avsnitt 8.3 och ovan i detta avsnitt). Därigenom anser utredningen att det finns ut- rymme för att bekosta en bostad som är tillräcklig för sökanden och, i förekommande fall, familjemedlemmar. Bör undantag medges i något fall från villkoren i 3 kap. 5 a § eller 5 b § UtlF för att en varaktigt bosatt i annan EU-stat skall få uppehålls- tillstånd? Enligt artikel 5 är det obligatoriskt att ställa försörjningskrav på tredjelandsmedborgare som önskar att få ställning som varaktigt bosatt i (se förslaget till 1 a kap. 4 § UtlL). Förutsättningar för att medge undantag från kravet i dessa fall föreligger alltså inte. Även om huvudregeln är att samma villkor som tillämpas på unionsmedborgare också skall gälla för varaktigt bosatta i annan EU- stat som önskar bosätta sig i , är det tänkbart att ha undan- tag i något avseende för tredjelandsmedborgare. har bl.a. föreslagit att ofrivillig arbetslöshet kan vara ett skäl för att medge undantag från försörjningskravet (se a. bet. s. 224). Tanken med att låta den som fått ställning som varaktigt bosatt att få bosätta sig inom unionen är, i likhet med vad som gäller för unionsmedborgare, ett led i den fria rörlighet inom EU. En viktig del i detta är att ingen i onödan ligger ett annat medlemslands sociala välfärdssystem till last. För att inte motverka det sist nämnda måste sådana villkor som anges i 3 kap. 5 a § UtlF gälla för att en varaktigt bosatt i annan EU-stat skall beviljas uppehållstillstånd här i landet. Därtill kommer att innehavet av ställning som varaktigt bosatt i annan EU-stat medför viss trygghet när det gäller möjligheterna att kunna stanna kvar eller återvända till den första medlemsstaten. Som framgår av artikel 11 direktivet om varaktigt bosatta skall nämligen en varaktigt bosatt ha motsvarande rätt till sociala förmåner som värdlandets egna medborgare. Utredningen anser därför att det inte bör finnas några undantag från de villkor som anges i 3 kap. 5 a § eller 5 b § UtlF för att ge en varaktigt bosatt i annan EU-stat uppehållstillstånd i . Det bör dock i sammanhanget framhållas att enligt 3 kap. 5 b § UtlF undantas medlemmar ur kärnfamiljen helt från kravet på försörj- ningsförmåga. Bör en uppföljning ske av att villkoren i 3 kap. 5 a eller 5 b §§ UtlF fullgörs? Den prövning som sker av bl.a. försörjningsförmågan när någon ansöker om att få ställning som varaktigt bosatt i kan ut- mynna i antingen att ansökan beviljas eller att den avslås. Förut- sättningar för att ompröva beslutet på grund av att försörjningskravet är uppfyllt finns inte (se försla- get till 1 a kap. 7 § UtlL). När det gäller varaktigt bosatta i annan EU-stat som fått uppe- hållstillstånd här i landet går det i och för sig att ha en ordning som innebär en återkommande prövning om villkoren i 3 kap. 5 a § eller 5 b § UtlF är uppfyllda. Men av de skäl som utred- ningen anfört i avsnitt 8.3, bör samma system gälla för dessa som för unionsmedborgare. Det innebär om det uppmärksammas att den varaktigt bosatte inte försörjer sig, möjligheten finns att enligt 3 kap. 5 c § UtlF återkalla uppehållstillståndet. Något omprövningsför- farande skall alltså inte finnas. I sammanhanget måste också hänsyn tas till de kostnader som återkommande omprövningar av uppehålls- tillstånden skulle innebära. Dessa måste vägas mot de eventuella vinster som samhället gör genom att undvika att betala ut ekono- miska förmåner. Beräkningarna av dessa vinster kan bli svåra att göra. Av viss betydelse är också att tredjelandsmedborgaren kan ansöka om och få svenskt medborgarskap, s.k. naturali- sation (11 § lagen [2001:82] om svenskt medborgarskap). Därefter kommer under alla förhållanden inga villkor om försörjningsförmåga att gälla. Givetvis kommer ett uppehållstillstånd att kunna återkallas om det förekommit vilseledande om att villkoren för att få uppe- hållstillstånd är uppfyllda (se 3 kap. 5 c § UtlF, jfr 2 kap. 9 § UtlL). Enligt familjeåterföreningsdirektivet (artikel 14) skall referensperso- nens familjemedlemmar ha samma rätt som referenspersonen att få tillträde till a)utbildning, b)anställning eller egen företagsamhet c)yrkesvägledning, yrkesutbildning, fortbildning och omskolning Medlemsstaterna får enligt sin nationella lagstiftning besluta på vilka villkor familjemedlemmar får utöva verksamhet som anställda eller som egenföretagare. I dessa villkor skall det anges en tidsgräns som i inget fall får överskrida , inom vilken medlemsstaterna får undersöka situationen på sin arbetsmarknad, innan familjemed- lemmar beviljas tillstånd att utöva verksamhet som anställda eller som egenföretagare. Medlemsstaterna får vidare begränsa tillträdet till an- ställning eller egen företagsverksamhet för sådana släktingar i rakt uppstigande led av första graden eller ogifta myndiga barn som om- fattas av artikel 4.2. I direktivet om varaktigt bosatta talas om likabehandling i artikel 11 och artikel 21. Den som fått ställning som varaktigt bosatt skall åt- njuta den behandling som en medlemsstats egna medborgare får i fråga om följande. a)Tillträde till arbetsmarknaden och verksamhet som egenföretaga- re, under förutsättning att dessa verksamheter inte medför någon som helst offentlig myndighetsutövning, liksom anställnings- och arbetsvillkor, inklusive uppsägnings- och lönevillkor. b)Utbildning och yrkesutbildning, inklusive möjligheterna att få bidrag och stipendier för studier i enlighet med nationell lagstift- ning. c)Erkännande av yrkesutbildningsbevis, utbildningsbevis för teore- tiska utbildningar och andra kvalifikationer i enlighet med rele- vanta nationella förfaranden. d)Social trygghet, socialt bistånd och socialt skydd såsom dessa definierats i nationell lagstiftning. e)Skatteförmåner. f)Tillgång till varor och tjänster och leveranser av allmänt tillgäng- liga varor och tjänster samt förfaranden för att erhålla bostad. g)Föreningsfrihet och frihet att tillhöra en arbetstagar- eller arbets- givarorganisation eller någon annan organisation vars medlemmar utövar ett visst yrke, inklusive de förmåner som dessa typer av organisationer tillhandahåller, utan att åsidosätta nationella be- stämmelser om allmän ordning och säkerhet. h)Fritt tillträde till hela den berörda medlemsstatens territorium, inom de gränser som fastställs i nationell lagstiftning av säker- hetsskäl. När det gäller punkterna b, d, e, f och g får de berörda medlemssta- terna begränsa likabehandling till att gälla fall där den varaktigt bo- satta personen eller familjemedlemmar för vilka han/hon söker bidrag har sin hemvist inom den berörda medlemsstatens territorium. Medlemsstaterna får begränsa likabehandling i förhållande till egna medborgare i följande fall. a)Medlemsstaterna får upprätthålla begränsat tillträde till anställ- ning och verksamhet som egenföretagare i de fall där denna verk- samhet i enlighet med befintlig nationell lagstiftning eller gemen- skapslagstiftning förbehålls egna medborgare, . b)Medlemsstaterna får begära bevis på lämpliga språkkunskaper för tillträde till utbildning och yrkesutbildning. Tillträde till universi- tet får underkastas uppfyllande av särskilda utbildningskrav. Medlemsstaterna får begränsa likabehandlingen i fråga om socialt bi- stånd och social trygghet till grundläggande förmåner. Medlemssta- terna får besluta att bevilja kompletterande förmåner på de områden som avses ovan under a–h. Medlemsstaterna får även besluta att be- vilja likabehandling på områden som inte omfattas av punkterna a–h. När en person med ställning som varaktigt bosatt i annan EU-stat fått uppehållstillstånd i skall han eller hon åtnjuta likabe- handling på de områden, och i enlighet med de villkor, som gäller för personer med ställning som varaktigt bosatta i (artikel 21). Så snart en person med ställning som varaktigt bosatt i annan EU- stat har fått uppehållstillstånd i skall dennes familjemedlem- mar åtnjuta rättigheterna i artikel 14 i familjeåterföreningsdirektivet, jfr vad som sagts om den artikeln ovan. Likabehandlingsprincipen eller icke-diskrimineringsprincipen innebär att varje form av diskriminering grundad på nationalitetsskäl är för- bjuden inom EG-fördragets tillämpningsområde (artikel 12.1 EGF). Principen preciseras beträffande arbetstagare i artikel 39.2 till att om- fatta anställning, lön, och övriga arbets- och anställningsvillkor. Den fria rörligheten för arbetstagare skall innefatta rätt att: anta faktiska erbjudanden om arbete, förflytta sig fritt inom medlemsstaternas territorium för detta ändamål, uppehålla sig i en medlemsstat i syfte att ha anställning där i över- ensstämmelse med de lagar och andra författningar som gäller för anställning av medborgare i den staten, stanna kvar inom en medlemsstats territorium efter att ha varit anställd där, på villkor som skall fastställas av kommissionen i tillämpningsföreskrifter. Begränsningar i den fria rörligheten får göras med hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa (artikel 39.3). Bestämmelserna skall inte tillämpas på anställning i offentlig tjänst (artikel 39.4). När det gäller etablering av företag finns diskrimineringsförbudet preciserat i artikel 43. Artikel 40 ger rådet kompetens att utfärda direktiv eller förord- ningar som är nödvändiga för att genomföra fri rörlighet för arbets- tagare. Med stöd av artikeln har en rad förordningar och direktiv ut- färdats. Den närmare innebörden av diskrimineringsförbudet preciseras i förordningen (EEG) nr 1612/68 om arbetskraftens fria rörlighet. Med- borgare inom EU har enligt förordningen rätt att ta anställning och arbeta i ett annat medlemsland enligt de villkor som gäller för an- ställningen av medborgare i staten (artikel 1). Undantag får göras vad gäller de särskilda språkkunskaper som krävs på grund av den lediga tjänstens natur. Arbetstagare från annan medlemsstat skall ha samma service hos arbetsförmedlingarna i värdlandet som dess egna medborgare har (artikel 5) och de får inte behandlas annorlunda när det gäller anställnings- och arbetsvillkor, särskilt vad gäller lön, av- skedande och återanställning (artikel 7.1). Den migrerande arbets- kraften skall åtnjuta samma sociala och skattemässiga förmåner som landets medborgare (artikel 7.2) och de skall ha samma rätt till ut- bildning i yrkesskolor och omskolningscentra (artikel 7.3). Förord- ningen ger vidare migrerande arbetstagare i stort sett samma fack- liga rättigheter som egna medborgare (artikel 8). De har också samma rätt när det gäller bostad, bl. a. att äga sin bostad och stå i bostads- kö (artikel 9). Som redovisats i avsnitt 3.3 har och rådet anta- git direktiv /38/EG om unionsmedborgares och deras familje- medlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlems- staterna territorier. Genom direktivet görs dock inga förändringar som påverkar principerna om likabehandling. Likabehandlingsprincipen har utvecklats . Enligt arti- kel 6.2 skall unionen respektera de grundläggande rättighe- terna, så som de kommit till uttryck i . I kon- ventionens artikel 14 finns en allmän princip om likabehandling.