sou · GTB33 · 2006-01-01 00:00:00 — Det finns enligt utredningens mening emellertid anledning att överväga om den längre fristen skall utvidgas till att avse även föremål som i konventionsstater utanför EES tillhör offentliga samlingar eller utgör kyrkliga inventarier. Argumentet att detta fram- står som enhetligt och konsekvent gör sig gällande även här. Beträffande sådana föremål förhåller det sig så att de inte per defi- nition utgör kulturföremål i konventionens mening. De kan utgöra kulturföremål, om de uppfyller det övergripande kriteriet att de av religiösa eller profana skäl är av betydelse för arkeologin, förhisto- rien, historien, litteraturen, konsten eller vetenskapen om föremålet och finns upptagna i bilagan till konventionen, men det är inte säkert att de faller in under definitionen. Om föremålen inte anses utgöra kulturföremål, är det inte möjligt för den återkrävande staten att göra ett anspråk på återlämnande av dem gällande med stöd av konven- tionen. För att ett sådant föremål i skall omfattas av skyldig- heten att återlämna föremålet krävs att bestämmelsen i 6 kap. 1 § kulturminneslagen utvidgas till att omfatta sådana föremål. Detta förutsätter i sin tur att definitionen i 6 kap. 2 § utökas till att om- fatta dessa föremål. Detta skulle kunna ske genom att i denna bestämmelse föreskrevs att även föremål som utgjorde inventarier hos kyrkliga institutioner eller delar av offentliga samlingar i kon- ventionsstater utanför EES skulle anses utgöra kulturföremål, under förutsättning att de uppfyllde den övergripande definitionen. Begreppet offentlig samling enligt artikel 3 (7) i konventionen mot- svarar emellertid inte begreppet offentlig samling enligt direktivet 93/7/EEG respektive 6 kap. 2 § andra stycket kulturminneslagen. Konventionens begrepp innefattar även privata institutioners sam- lingar. Frågan är då om föremål från sådana privata offentliga samlingar i konventionens mening bör utgöra kulturföremål enligt 6 kap. 2 § kulturminneslagen. Om svaret på denna fråga är nekande, innebär det att definitionen av offentlig samling i kulturminnes- lagen inte skall omfatta sådana privata institutioner. Definitionen av offentlig samling enligt kulturminneslagen kommer då att avvika från konventionens definition av offentlig samling. Om svaret där- emot är jakande, innebär det att definitionen av offentlig samling i kulturminneslagen skall omfatta sådana privata institutioner. Då uppkommer frågan om man – för att vara konsekvent – bör utöka definitionen av offentlig samling i kulturminneslagen till att om- fatta även privata institutioner i EES-stater. Syftet med den diskuterade utvidgningen av återlämningsskyl- digheten och av begreppet kulturföremål skulle, som ovan angetts, vara att den längre tidsfristen i 6 kap. 6 § kulturminneslagen skulle gälla även beträffande återkrav av föremål som i konventions- stater utanför EES tillhörde offentliga samlingar. Mot bakgrund av att sådana föremål i konventionen inte har definierats som kultur- föremål och att det inte beträffande dem har föreskrivits några speciella längre tidsfrister samt med beaktande av de problem som är förenade med en utvidgning av definitionen offentlig samling an- ser utredningen att det skulle föra för långt att föreslå en sådan ut- vidgning. Utredningens stannar alltså för att den nu gällande 75-års- fristen endast bör gälla beträffande föremål som tillhör offentliga samlingar i EES-stater. Det saknas skäl att göra annan bedömning då det gäller inventarier hos kyrkliga institutioner. 9.7Rätten till ersättning när ett olagligt utfört kultur- föremål återlämnas Förslag: Bestämmelsen i 6 kap. 7 § kulturminneslagen om ersätt- ning eller alternativ till ersättning till en godtroende innehavare som tvingas återlämna ett olagligt utfört kulturföremål skall ut- vidgas till att gälla också när föremålet återlämnas till konven- tionsstater utanför EES. I förhållande till dessa stater skall även den som innehar ett föremål för annans räkning ha rätt till er- sättning. Bestämmelsen i 6 kap. 7 § första stycket andra mening- en skall utökas till att uttryckligen omfatta även bodelning. Följden av att en stat vinner bifall till en talan om återlämnande av ett olagligt utfört kulturföremål blir att föremålet återförs till den återkrävande staten. I vissa sådana situationer kan innehavaren ha rätt till ersättning. Rätten till ersättning regleras i artikel 6 (1)–6 (3) Unidroitkonvention. Enligt konventionens artikel 6 (1) har en innehavare av ett kultur- föremål som förvärvat kulturföremålet sedan det förts ut olovligt rätt till skälig ersättning av den anmodande staten vid återlämnandet, förutsatt att innehavaren vid förvärvet varken insåg eller rimligen borde ha insett att föremålet förts ut olagligt. För att ersättning skall utgå krävs alltså att innehavaren har för- värvat föremålet efter att det har förts ut olagligt. En grundläggande förutsättning för att innehavaren skall ha rätt till ersättning är att han förvärvade föremålet i god tro. Vem som har bevisbördan för att så är fallet anges inte uttryckligen i konventionen. Vid bedömningen av innehavarens goda tro skall enligt artikel 6 (2) alla omständigheter i samband med förvärvet beaktas. Som exempel på en sådan omständighet anges frågan om utförseltillstånd krävdes enligt den anmodande statens lagstiftning. Med tanke på kulturföre- målens karaktär samt hur viktigt det är att kontrollera föremålens ursprung och eventuella utförseltillstånd ställs det stora krav på en innehavare för att han skall anses vara i god tro. I svensk rätt finns i 6 kap. 7 § kulturminneslagen en bestämmelse som anger att den som innehar ett kulturföremål för egen räkning under vissa förutsättningar är berättigad till skälig ersättning om föremålet återlämnas. För att ersättning skall utgå åligger det inne- havaren att visa att han iakttagit vederbörlig omsorg och uppmärk- samhet vid anskaffandet av föremålet och i fråga om hur föremålet förts bort från den återkrävande staten. svarar i princip rätten enligt artikel 6 (1) i konventionen för en god- troende innehavare att få skälig ersättning vid återlämnandet av ett kulturföremål. I förarbetena till 6 kap. 7 § kulturminneslagen anges (prop. 1994/95:74 s. 28) att bevisbördan för att innehavaren förvärvat kultur- föremålet i god tro vilar på innehavaren. Av bestämmelsen framgår dock inte vilka närmare kriterier som skall beaktas vid bedömning- en av om god tro förelegat. I princip torde det bli aktuellt att beakta samma omständigheter vid tillämpningen av kulturminneslagen som av konventionen. Av 6 kap. 7 § kulturminneslagen andra stycket framgår att ersätt- ningen till innehavaren skall fastställas i målet om återlämnande av kulturföremålet. I fråga om den närmare innebörden av kriteriet skälig ersättning enligt bestämmelsen kan ledning hämtas från förarbetena (prop. 1994/95:74 s. 20). Av dem framgår att ersättningens storlek är beroende av om innehavaren behåller någon rätt till föremålet efter återlämnandet. För det fall det står klart för domstolen att innehavaren behåller äganderätten till föremålet även efter åter- lämnandet, torde ersättningen i första hand avse de kostnader och olägenheter som är en följd av att föremålet förs tillbaka till den återkrävande staten. Det konstateras emellertid i förarbetena också att även olägenheten av att inte kunna disponera föremålet i kan vara betydande, och att ersättningen därför i ett sådant fall kan fastställas till nästan samma belopp som skulle utgått om innehavaren helt hade förlorat förfoganderätten. Svårigheten för domstolen att klarlägga hur ett äganderättsanspråk kommer att bedömas i den åter- krävande staten kan enligt departementschefen innebära att det när- mast får anses åligga den återkrävande staten att visa att innehavaren kommer att kunna behålla rätten till föremålet även efter återläm- nandet (a. prop. s. 20). Det finns ingenting som talar för att skälig ersättning enligt kultur- minneslagen skulle överstiga vad som kan anses utgöra skälig ersätt- ning enligt konventionen. Något hinder för att låta bestämmelsen i 6 kap. 7 § kulturminneslagen omfatta även sådan ersättning som kan utgå enligt konventionen finns därför inte. Mot bakgrund av det anförda gör utredningen bedömningen att det framstår som lämpligt att låta 6 kap. 7 § kulturminneslagen om- fatta även sådan ersättning som kan utgå enligt då en godtroende inne- havare är skyldig att lämna tillbaka ett olagligt utfört kulturföremål till en konventionsstat utanför EES. I 6 kap. 7 § kulturminneslagen avgränsas kretsen av ersättnings- berättigade emellertid på så sätt att endast den som innehar före- målet för egen räkning är berättigad till ersättning. Detta betyder att den som innehar föremålet för annans räkning inte kan få någon ersättning och inte heller den för vars räkning föremålet innehas (prop. 1994/95:74 s. 18 f. och s. 47 f.). Konventionen innehåller inte någon sådan begränsning. Enligt den kan ersättning utgå till godtro- ende innehavare, oavsett om han innehar det olagligt utförda kultur- föremålet för egen eller för annans räkning. Även med beaktande av att lagrådet haft vissa synpunkter på avgränsningen till innehav för egen räkning (prop. 1994/95:74 s. 18 och s. 47) har regeringen förklarat att det skulle stå i strid med direk- tivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål att låta ersätt- ningsregeln i 6 kap. 7 § kulturminneslagen även omfatta innehav för annans räkning. Det saknas anledning att nu göra en annan bedöm- ning. Som en konsekvens härav bör möjligheten till ersättning för den som innehar ett kulturföremål för annans räkning inte utökas i förhållande till EES-staterna. Det saknas emellertid enligt utredningens mening anledning att på motsvarande sätt begränsa rätten till ersättning för en innehavare som innehar ett kulturföremål för annans räkning i sådana fall då föremålet skall lämnas tillbaka till en konventionsstat utanför EES (jfr lagrådets yttrande i prop. 1994/95:74 s. 46). I artikel 6 (3) i konventionen anges att det finns en möjlighet för en innehavare att i stället för att begära ersättning komma överens med den återkrävande staten om att få behålla äganderätten till före- målet (konventionens artikel 6 (3)(a)), eller att med eller utan veder- lag överföra äganderätten till en person som bor i den anmodande staten och som ställer nödvändiga garantier (artikel 6 (3)(b)). Båda dessa alternativ innebär att kulturföremålet återlämnas till den åter- krävande staten och att denna kan samtycka till att innehavaren får behålla äganderätten till föremålet och därmed fritt får förfoga över föremålet eller att äganderätten överförs till en person som bor i den återkrävande staten. Eftersom det i artikel 6 (3) talas om möjligheten att ingå avtal som reglerar äganderätten till ett återlämnat kulturföremål uppkommer frågan vilka rättsliga följder ett beslut om återlämnande av ett sådant föremål får. I förarbetena till konventionen kommenteras bestämmelsen så att domstolen kan uttala sig om legal title over the object, men att frågan om ownership (äganderätt) måste avgöras mellan den åter- krävande staten och den godtroende innehavaren med stöd av den nationella rättsordning som konstateras vara tillämplig. Syftet med bestämmelsen anges vidare vara att de alternativ till ersättning som föreskrivs skall kunna minska den ekonomiska bördan på den åter- krävande staten och dessutom tydligt markera den möjlighet som finns att träffa frivilliga överenskommelser som reglerar frågan om äganderätten även om föremålet fysiskt återförs till den åter- krävande staten (Unidroit-Institute, Acts and Proceedings, s. 39 f.). Om innehavaren t.ex. äger ett hus i den återkrävande staten, kan en tillämpning av bestämmelsen innebära att han även fortsättningsvis kan ha den omedelbara besittningen till föremålet. Det är också tänkbart att innehavaren har möjlighet att förvara föremålet hos en släkting som är bosatt i den återkrävande staten eller att han done- rar eller säljer föremålet till ett museum i den stat som föremålet skall återföras till. Utöver de situationer då frivilliga överenskommelser ingås får som huvudregel beslutet att föremålet skall återföras till den åter- krävande staten inte några omedelbara återverkningar på ägande- rätten till föremålet. Situationen blir emellertid en annan om den nationella rätten i den återkrävande staten föreskriver att ett olag- ligt utfört kulturföremål skall förverkas till staten eller att föremål som olagligt förts bort anses som statens egendom. Statens ägande- rätt till föremålet uppkommer då till följd av den nationella regle- ringen i den återkrävande staten (Lyndel V. Prott, Commentary on the 1995 Convention, s. 66). Såsom utredningen redovisat i avsnitt 5.2.1 har i norsk rätt in- förts en bestämmelse som anger att äganderätten till ett kultur- föremål som återlämnas till en stat utanför EES som omfattas av konventionen går förlorad, om inte den återkrävande staten sam- tycker till en annan lösning (§ 23 e i den norska kulturminneloven, Ot.prp. 75, avsnitten 4.1.5 och 6). Det kan emellertid också note- ras att i förarbetena till de lagändringar som föranleddes av tillträde till konventionen (Regeringsproposition, RP 185/1998) anges att artiklarna 5 och 6 Unidroitkonvention inte inne- bär att domstolen tar ställning till vem äganderätten till föremålet till- kommer, utan att bestämmelserna endast avser att reglera det fysiska återlämnandet av ett föremål (Regeringsproposition, RP 185/1998 avsnitten 1.2 och 3). Utredningen konstaterar sammanfattningsvis att artikel 6 (3) i kon- ventionen inte föranleder någon särskild nationell reglering utöver de ändringar som ovan föreslagits i 6 kap. 7 § kulturminneslagen. Frågan om vem äganderätten till föremålet tillkommer avgörs efter återlämnandet. I avsnitt 11.4 kommer utredningen att behandla be- stämmelsen i 6 kap. 17 § kulturminneslagen, som anger att ägande- rätten till ett olagligt utfört kulturföremål som återlämnats skall bestämmas enligt den återkrävande statens lag, och i samband där- med föreslå att denna bestämmelse skall utvidgas till att gälla även i samband med återlämnande av kulturföremål till konventionsstater utanför EES. I fråga om en godtroende innehavares rätt till ersättning anges i artikel 6 (5) i konventionen att en innehavare som erhållit ett kultur- föremål genom arv eller annars utan betalning inte skall få en bättre ställning än den föregående innehavaren skulle ha haft. Som utredningen redogjort för i avsnitt 8.6 avviker bestämmel- sen i artikeln i viss mån från de svenska reglerna kring övergången av äganderätten och den överensstämmer inte i alla delar med reg- lerna i godtrosförvärvslagen (jfr 1 § i lagen och prop. 1985/86:123, s. 19). I direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål finns en bestämmelse som i sak motsvarar artikel 6 (5). För att upp- fylla åtagandena enligt direktivet infördes i 6 kap. 7 § första stycket andra meningen kulturminneslagen en bestämmelse som innebär att den som i god tro har förvärvat ett kulturföremål genom arv, testamente eller gåva är berättigad till ersättning vid återlämnande av föremålet endast om den som föremålet förvärvats från skulle ha varit det. Med hänsyn till innehållet i artikel 6 (5) i konventionen bör denna bestämmelse utvidgas till att gälla även i ersättnings- frågor som uppkommer i samband med återlämnande av kultur- föremål till konventionsländer utanför EES. Bestämmelsen i kulturminneslagen motsvarar i huvudsak arti- kel 6 (5) i konventionen. Den skillnaden föreligger emellertid att 6 kap. 7 § kulturminneslagen endast specificerar sådana äganderätts- övergångar som skett genom arv, testamente eller gåva, medan artikel 6 (5) i konventionen har en mer generell utformning och gäller arv eller annars utan betalning. Det har i doktrinen framförts synpunkter på att 6 kap. 7 § kultur- minneslagen fått en snävare avgränsning än vad som avsetts i direk- tivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål med formule- ringen donation or succession därigenom att den svenska orda- lydelsen inte omfattar samtliga universalfång, såsom t.ex. bodelning (, Kulturegendomsrätt – Med en kommentar till kulturminneslagen, 2001, s. 211 f.). Artikel 6 (5) i konventionen omfattar samtliga förvärv genom uni- versalsuccession och därmed också bodelning. Utredningen anser att detta bör beaktas vid konventionens genomförande i svensk rätt och att det av den nya lydelsen av 6 kap. 7 § kulturminneslagen ut- tryckligen bör framgå att den även avser förvärv genom bodelning. Förslag: Bestämmelsen i 6 kap. 16 § kulturminneslagen, som inne- bär att staten skall svara för kostnaderna för verkställigheten av en dom om återlämnande av ett kulturföremål, skall utvidgas till att gälla även vid återkrav av kulturföremål från stater utanför EES som omfattas av konventionen. Enligt artikel 6 (4) Unidroitkonvention är det i första hand den återkrävande staten som skall svara för de kostnader som upp- kommer när ett olagligt utfört kulturföremål skall återlämnas. De kostnader som omfattas är enligt artikelns ordalag i första hand er- sättning till en innehavare i god tro. Enligt kommentarer till konven- tionen avses i artikel 6 (4) emellertid även de administrativa kostnader som föranletts av att föremålet skall återlämnas samt kostnader för transporter och försäkringar i samband med återförandet (Unidroit Secretariat, Acts and Proceedings s. 40 och Unidroit Secretariat, Explanatory Report s. 538). Såvitt gäller kostnader för själva återförandet är utgångspunkten alltså att en innehavare som förlorar ett mål om återlämnande inte primärt behöver betala de kostnader som själva återlämningsförfaran- det förorsakar. Den återkrävande staten har emellertid alltid rätt att kräva tillbaka återförandekostnaderna av någon annan, t.ex. säljaren eller annan per- son som olagligt fört ut föremålet. Däremot reglerar bestämmelsen inte den närmare fördelningen av de rättegångskostnader som den rättsliga prövningen av en anmodan om återlämnande föranleder. För- delningen av rättegångskostnaderna bestäms på grundval av nationella processrättsliga regler i rättegångsstaten (Unidroit Secretariat, Expla- natory Report s. En motsvarande nationell reglering om statens kostnadsansvar finns i 6 kap. 16 § kulturminneslagen, där det föreskrivs att staten skall svara för kostnaderna för verkställigheten av en dom om återlämnan- de av ett kulturföremål. Denna bestämmelse bygger på artikel 10 i direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål. Av denna artikel framgår att kostnader som uppstått vid verkställigheten av ett beslut om återlämnande och för att fysiskt bevara ett omhänder- taget föremål skall bäras av den återkrävande medlemsstaten. Här- med avses enligt direktivet, förutom kostnaderna för själva verk- ställigheten, även sådana kostnader för administrativa och operativa åtgärder som är föranledda av återlämnandet, t.ex. tran- sport och försäkringskostnader (Kommissionen, Explanatory memo- randum COM (91) final – SYN 382 s. 29). Bestämmelsen i kulturminneslagen tar enligt ordalagen emeller- tid bara sikte på kostnaderna för själva verkställigheten. Artikel 10 i direktivet synes alltså ha en vidare innebörd än motsvarande svenska bestämmelse (jfr prop. 1994/95:74 s. 33, se även , Kulturegendomsrätt – Med en kommentar till kulturminneslagen, 2001, s. 317). I sannanhanget bör dock beaktas att är bun- det av direktivet och därmed också av innehållet i de enskilda artik- larna, oavsett hur dessa införlivats med svensk rätt. Det finns enligt utredningens mening skäl att utvidga bestämmel- sen i 6 kap. 16 § kulturminneslagen, som innebär att staten skall svara för kostnaderna för verkställigheten av en dom om återläm- nande, till att gälla även vid återkrav av kulturföremål från stater utanför EES som omfattas av konventionen. Av åtaganden enligt konventionen följer inte att bestämmelsen behöver utvidgas till att omfatta ytterligare kostnader. 10 Några processuella frågor 10.1Svensk domstols behörighet att pröva en talan om återlämnande Bedömning: Svensk rätt uppfyller konventionens krav att det skall finnas en domstol eller myndighet som är behörig att hand- lägga anspråk på återlämnande av stulna eller olagligt utförda kulturföremål. Någon kompletterande svensk lagreglering krävs alltså inte i detta avseende. Enligt artikel 8 (1) Unidroitkonvention framställs en talan om återlämnande av ett stulet eller olagligt utfört kulturföremål in- för den domstol eller annan behörig myndighet i den konventions- stat där kulturföremålet finns eller inför den domstol eller annan behörig myndighet som i övrigt är behörig enligt konventionssta- ternas regler om jurisdiktion. Parterna kan också enligt artikel 8 (2) i konventionen komma överens om att hänskjuta tvisten till någon annan domstol eller be- hörig myndighet eller till skiljeförfarande. En sådan möjlighet för parterna att välja behörig domstol, s.k. prorogation, ges ofta inom ramen för den internationella processrätten. Enligt konventionen är det sålunda i första hand det stulna eller olagligt utförda kulturföremålets placering som avgör domstolens eller myndighetens behörighet. Anledningen till detta är att verk- ställigheten av ett beslut kan underlättas om föremålet är placerat i den konventionsstat som har att pröva tvisten (Unidroit Secretariat, Explanatory Report, s. 542 f.). I svensk rätt motsvaras, utöver de internationella åtaganden som är bundet av, konventionens regler om domstolens behörig- het av att det i 10 kap. 3 § föreskrivs ett särskilt s.k. egendomsforum. Enligt bestämmelsen kan den som saknar känt hemvist i landet i tvister som rör lös egendom sökas där egendomen Bestämmelsen utgör ett dispositivt ersättningsforum till den allmänna forumregeln i 10 kap. 1 § , som anger att rätten i den ort där svaranden har sin hemvist är behörig domstol. I 6 kap. 14 § tredje stycket kulturminneslagen finns en hänvisning till de nämnda reglerna i . Bestämmelsen i kulturminnes- lagen har införts för att reglerna i 10 kap. skall grunda behörighet för en domstol att ta upp även ärenden angående den centrala myndighetens beslut att genomföra undersökningar och omhänderta föremål (prop. 1994/95:74 s. 32). I fråga om domstols behörighet i privaträttsliga tvister finns det dessutom en reglering i Bryssel- och Luganokonventionerna och I-förordningen som kan komma att åberopas vid svensk domstol eller hos kronofogdemyndighet för att hävda en domstols behörighet. Något särskilt s.k. egendomsforum föreskrivs inte i dessa rättsakter. Det finns dock möjlighet att ingå avtal om s.k. proroga- tion och genom en överenskommelse mellan parterna peka ut behö- rig domstol eller bestämma att tvisten skall lösas genom ett skilje- förfarande. Det redovisade innehållet i svenska forumregler kan sammanfatt- ningsvis konstateras stå i överensstämmelse med motsvarande regler i konventionen. Någon kompletterande lagstiftning krävs sålunda inte för att uppfylla konventionens åtaganden i denna del. 10.2Skyldigheten enligt konventionen att anmäla behörig domstol eller myndighet Förslag: Den skall vid tillträde till Unidroitkonvention anmäla att en begäran om återläm- nande av kulturföremål och därmed sammanhängande frågor kan framställas direkt vid allmän domstol eller – i fråga om stulna kulturföremål – även hos behörig kronofogdemyndighet. Som en konsekvens av artikel 16 (1) Unidroitkonvention skall vid tillträdet till konventionen meddela vilket förfa- rande som skall iakttas när en bestulen ägare eller en annan stat fram- ställer en begäran om återlämnande i . Enligt konventionens artikel 16 (2) kan också behörig domstol eller myndighet utses. Krav på återlämnande av stulna kulturföremål som framställs i följer allmänna processrättsliga bestämmelser och kräver ingen särreglering. Detta innebär att talan kan väckas vid allmän domstol genom att en ansökan om stämning ges in till en behörig tingsrätt enligt vad som framgått av avsnitt 10.1.