sou · GTB3116d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Dessa markägare skulle då inte få tillgång till jakt och fiske i hela området och i gengäld skulle de slippa att föreningen genom beslut om exem- pelvis områdesjakt kan ge andra rätt att jaga och fiska på deras mark. Min slutsats är att detta inte är möjligt. Skälet är att den privata markägaren inte har ensam jakt- och fiskerätt på sin mark. Denna rätt är delad med samebymedlemmar. Markägaren kan därför inte ensidigt ställa sig utanför en samverkan utan att det inskränker den rätt som samebymedlemmar har till marken. Samebymedlemmarnas rätt att jaga och fiska på privat mark följer som framgått av rennä- ringslagen. En följd av detta är att samebymedlemmar även bör ha rätt till del av fastighetsägarens ersättning av upplåtelse av jakt- och fiskerätten. Den enda lösning jag ser för de markägare som inte önskar medverka är därför att samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt först löses in. Som framgått anser jag dock att det inte är möjligt att lämna ett sådant förslag. Mina förslag, som kan begränsa jakt- och fiskerättsinnehavarnas rättigheter på det sätt som jag har beskrivit, är bara lagliga om de är förenliga med grundlagen. Jag har under 9.6 analyserat om lagstift- Gemensam förvaltning av jakt och fiske ningen är förenlig med grundlagen och har kommit fram till att så är fallet. En avgörande faktor är att det är fråga om en delad jakt- och fiskerätt. Dessutom innebär förslaget som helhet mycket stora fördelar för såväl samebymedlemmar som markägare. Samebymedlemmarna har haft tillgång till jakt och fiske på stora områden inom sitt betesområde. De kommer , om flera betesområden slås samman till ett samverkansområde, att få tillgång till ännu större områden för jakt och fiske. En förut- sättning är dock att föreningen fattar beslut om områdesjakt eller på annat sätt beslutar om uppdelning av jakt och fiske oberoende av fastighetsgränser. Om så inte sker har alltså samebymedlemmar pre- cis som tidigare jakt- och fiskerätt i sitt eget betesområde. Lagstift- ningen är i denna del oförändrad. Om flera betesområden ingår och det fattas beslut om områdesjakt kommer de dock att få dela området med flera samebyar. Möjligheten att få tillgång till större områden kommer därför inte att vara någon nämnvärd fördel för samebymed- lemmarna. För dem är i stället den stora fördelen med mitt förslag att de på marken ovanför odlingsgränsen i lappmarkerna och på ren- betesfjällen får samma inflytande i fråga om jakt och fiske som mark- ägarna. På marken nedanför odlingsgränsen blir deras inflytande med mitt förslag visserligen mindre, men det skall jämföras med att de helt saknar inflytande. Sammantaget skulle de framtida medlemmarna i samverkansom- råden kunna ha tillgång till jakt och fiske på tre olika grunder: Markägares jakt- och fiskerätt på den egna marken kvarstår oförändrad i lag. Detsamma gäller samebymedlemmars jakt- och fiskerätt på det egna betesområdet. Föreningen skulle genom beslut om områdesjakt/områdesfiske och uppdelningsjakt/upp- delningsfiske kunna begränsa den rätten. Markägare och samebymedlemmar skulle genom sådana beslut om områdesjakt/områdesfiske och uppdelningsjakt/uppdelnings- fiske kunna få utökade möjligheter till jakt och fiske. Föreningen kan upplåta jakt- och fiskerätt till medlemmarna. Genom upplåtelser kan de få möjlighet att jaga och fiska på så- dan mark som de inte själva har jakt- och fiskerätt till. Gemensam förvaltning av jakt och fiske Regelsystemet innebär att en fastighetsägare kan upplåta jakt- och fiskerätten på sin fastighet. Samebymedlemmar är dock enligt rennäringslagen förhindrade att upplåta sin rätt. Jag har i avsnitt 8.2 föreslagit att samebymedlemmar skall ges samma inflytande över jakt- och fiskeupplåtelserna som markägare. är det emeller- tid inte möjligt att ha ett system med dubbla upplåtelser på samma mark. Mitt förslag om en lokal samverkan innebär i stället att det kommer att vara föreningen som upplåter jakt- och fiske- rätten i samverkansområdet. företräds då av en för de ingående medlemmarna representativ styrelse. Det innebär att varken markägare eller samebymedlemmar skall ha möjlighet att själva upplåta jakt- och fiskerätten i egen regi. Den ordning som jag föreslår överensstämmer med vad som gäller för jaktupplåtelser av andel av fastighet eller samfällighet. Enligt 7 kap. 9 § jordabalken får upplåtelse inte ske av andel i fastighet eller samfällighet. Denna regel hindrar andelsägare att upplåta jakträtt på samfälld mark och hindrar delägare i fastighet att ensam upplåta jakträtt för sin andel i fastigheten. Detta betyder att det är föreningen som skall upplåta jakt- och fiskerätten. Självklart kan dock föreningen för denna uppgift anlita någon annan att sköta detta i praktiken. Detta följer om allmänna bestämmelser om fullmakt. Det kan vara fråga om en entreprenör eller någon markägare, större eller mindre, som är van att hantera upplåtelser eller som bedriver en verksamhet som gör det praktiskt att vederbörande själv på samverkansföreningens uppdrag svarar för upplåtelserna. Möjligheten för föreningarna att använda sig av t.ex. större mark- ägare och länsstyrelser som redan har administrativa system för ändamålet bör nämnas särskilt med tanke på att detta skulle kunna leda till avsevärt mindre administrativa kostnader än om samverkans- föreningen själv skulle hantera alla upplåtelser. Alla större skogsbo- lag har gjort betydande investeringar i system för detta ändamål. Oavsett om föreningen anlitar någon för att sköta upplåtelserna kommer dock föreningen ytterst att vara ansvarig för dem. Vid be- hov kan samverkansföreningen ange principer som skall gälla för upplåtelserna. Genom en samverkan skapas underlag för fler upplåtelser. En möjlighet till gemensam förvaltning av marken skulle kunna ge ut- rymme för en ökning av upplåtelserna. Gemensam förvaltning av jakt och fiske län upplåts älgjakt på statens mark ovanför odlings- gränsen under endast . Möjligheten till fler jakt- och fisketillfällen skapas genom att man genom samverkan kan utnyttja tidigare outnyttjad tilldelning – inte att tilldelningen nödvändigtvis blir större. De ökade upplåtelserna skulle också i en del fall kunna ligga till grund för en lokalt baserad turism, vilket skulle ge underlag för arbetstillfällen som jakt- och fiskeguider, stuguthyrning, andra lokala servicenäringar, annan infrastruktur osv. Detta skulle gagna hela regionen. Eftersom det i hög grad är fråga om en glesbygdsregion med få arbetstillfällen bör detta värde starkt understrykas. Det är för de ortsbor som inte är markägare eller samebymed- lemmar viktigt att deras möjlighet att jaga och fiska till ett rimligt pris består. kan det förutses att det från markägarnas och samebymedlemmarnas sida kommer att hävdas att den subventio- nering som sker – i förhållande till det maximala marknadspris som är möjligt att ta ut – för att ge ortsborna, liksom övriga jägare och fiskare, god tillgång till jakt och fiske till ett rimligt pris inte bör drabba dem som är innehavare av rätten till jakt och fiske. Hur denna intressekonflikt skall lösas kan hanteras lokalt inom samverkansföreningarna. En av länsstyrelsernas uppgifter som till- synsmyndighet bör vara att utöver de biologiska och ekologiska hän- synstagandena också övergripande följa prisutvecklingen för jakt- och fiskeupplåtelser för att försäkra sig om att inga oskäliga höjningar sker. Jag har övervägt att föreslå en möjlighet att sätta olika priser för ortsbor och tillresande jägare och fiskare, i vart fall på statens mark ovanför odlingsgränsen. En sådan ordning finns i på statens mark. Där kan man ha två prisnivåer, ortsbornas är alltid lägst och priset för tillresande får vara högst det dubbla i förhållande till vad ortsborna betalar. I praktiken sker även i många områden med bolags- mark i upplåtelser efter liknande principer. Jag har emeller- tid stannat för att inte föreslå något liknande. Möjligheten finns emellertid om en kommande utveckling, där efterfrågan på jakt och fiske ytterligare ökar, ger skäl för det. Gemensam förvaltning av jakt och fiske Rösträtten vid föreningens stämma (årsmöte) En avgörande fråga är hur rösträtten i vid samverkansföreningens stämma (eller årsmöte) skall fördelas mellan parterna. En jämförelse kan här göras med viltvårdsområden och fiskevårds- områden. I viltvårdsområdesföreningar är det ägarna till fastigheterna som bildar föreningen. Rösträtt i centrala frågor utövas av fastighets- ägare. De som på grund av upplåtelser har rätt att jaga kan vara med- lemmar i en förening, men saknar rösträtt i viktiga frågor. Vid be- gäran skall röstetalet beräknas efter areal. Föreningen får besluta att det krävs tillstånd (jakträttsbevis) för områdesjakt eller gemensam- hetsjakt. Föreningen får kräva visst arealinnehav för att en fastighets- ägare skall tilldelas fler än ett jakträttsbevis. Innebörden av regelsy- stemet är att det är arealen som styr hur makten fördelas i en vilt- vårdsområdesförening. I en fiskevårdsförening har varje medlem en röst, om inte annat följer av stadgarna. Ingen får för egen del rösta för mer än en femte- del av det på stämman företrädda röstetalet. Den som äger fiske som ingår i ett fiskevårdsområde är medlem i fiskevårdsområdesföre- ningen. I det förslag jag lägger fram är det förstås inte möjligt att fördela makten efter dessa modeller. I stället för jag följande resonemang: Den bedömning av jakt- och fiskerättens fördelning som jag gjort i avsnitt 8.1 är att jakt- och fiskerätten med hänsyn till markägarens särskilda ansvar för markens långsiktigt hållbara förvaltning, även utöver vilt- och fiskevården (ett ansvar som är särskilt påtagligt för statens mycket stora markinnehav), får anses jämnt fördelad mellan markägarna och samebymedlemmarna på renbetesfjällen och i lapp- markerna ovanför odlingsgränsen. Nedanför odlingsgränsen är mark- ägarnas jakt- och fiskerätt större än samebymedlemmarnas. Rösträtten bör följa denna fördelning av jakt- och fiskerätten. Den lösning som jag föreslår för marken ovanför odlingsgränsen i lappmarkerna och på renbetesfjällen är därför att samebymedlem- marna skall tillförsäkras hälften av rösterna. Den andra hälften av rösterna skall fördelas mellan staten och de privata markägarna utifrån en arealberäkning. De privata markägarna skall ges rösträtt i förhållande till hur stor den privata marken areal är i förhållande till den totala markens areal. Ett exempel på hur det kan komma att se ut är följande. Utgångs- punkten är att samebymedlemmarna på marken ovanför odlingsgrän- sen i lappmarkerna och på renbetesfjällen skall vara tillförsäkrade Gemensam förvaltning av jakt och fiske hälften av rösträtten på föreningens stämma. Om privata markägare ingår måste den sammanlagda arealen av deras mark ställas i relation till den totala arealen. Det skulle kunna betyda att de privata mark- ägarnas areal skulle kunna uppgå till exempelvis av arealen. De privata markägarna skall kunna tillerkännas rösträtt efter denna andel. Därefter skulle staten få återstående röster. I detta exempel skulle alltså de privata markägarna ha av rösträtten (20 av den hälft som faller på markägarna). För åretruntmarkerna nedanför odlingsgränsen skulle parterna främst utgöras av skogsbolagen, samebymedlemmar och andra privata markägare. Här skulle samebymedlemmarnas jakt- och fiske- rättsandel vara mindre än hälften. Samebymedlemmarna skall här vara tillförsäkrade en fjärdedel av rösträtten. I övrigt fördelas röste- talen efter areal. Enligt lagen om viltvårdsområden skall även den som på grund av upplåtelse har rätt att under jaga på en fastighet som ingår i viltvårdsområdet på begäran antas som medlem under upplå- telsetiden i föreningen. Denne får dock även en begränsad rösträtt. Motsvarande gäller även i lag om fiskevårdsområden. Jag föreslår inte motsvarande möjlighet inom samverkansområdena. Skälet för detta är som framgått tidigare av avsnittet om samverkans- föreningar och upplåtelse att grundkonstruktionen skiljer sig åt sär- skilt när det gäller upplåtelser. I lagen om viltvårdsområden gäller att fastighetsägaren fortfarande själv upplåter sin jakträtt. Den enda inskränkning som finns är att föreningen i sina stadgar enligt 27 § lagen om viltvårdsområde får ställa upp krav på föreningens tillstånd för upplåtelse. I samverkansområden är däremot grundtanken att ingen, varken markägare eller samebymedlemmar, i egen regi skall kunna upplåta jakt- och fiskerätt. I stället blir detta p.g.a. den delade jakt- och fiske- rätten föreningens uppgift och utförs av föreningen själv eller på föreningens uppdrag av någon annan. Överlåts uppgiften till någon annan utgår ändå ansvaret från föreningen. Eftersom föreningen således antingen kommer att sköta upplåtel- serna själv eller med bibehållet ansvar överlämna denna uppgift till någon annan kommer den att stå i avtalsförhållande med dem som inte är medlemmar och till vilka jakt och fiske upplåts. Mot denna bakgrund bör nyttjanderättshavarna inte vara medlemmar i före- ningen. Internt uppstår inte något sådant förhållande. Där samarbe- tar ju parterna om en delad, eller om man så vill gemensam, jakt- och fiskerätt och dess förvaltning. Gemensam förvaltning av jakt och fiske Statens intressen kan vara flera och är mångfacetterade. Som mark- ägare bör statens primära intresse bör vara att markområdet vårdas. Detta betyder att en god jakt- och fiskevård bedrivs och att jakt- och fiskeupplåtelser sker i lämplig omfattning och till ett korrekt pris. Det kan emellertid ibland också finnas en skillnad mellan vilt- och fiskevårdens intressen och statens samlade ansvar för naturvår- den. Därutöver har staten genom sina myndigheter, som markägare och som skogsägare ett särskilt ansvar både för att samebymedlem- marnas rättigheter respekteras och för att andra gruppers intressen och möjligheter till jakt och fiske bevakas. På många håll fungerar jakten och fisket utan att alltför stora konflikter uppstår. Ändå kommer en viktig del av samverkansföre- ningarnas arbete att bestå i att göra avvägningar mellan olika lokala intressen, ibland också i form av konfliktlösning. Därför är den lo- kala kunskapen och förankringen viktig. Nedanför odlingsgränsen skall skogssamebyarnas åretruntmarker bilda samverkansområden. Där ägs stora markområden av Svea- skog AB där staten äger samtliga aktier. Det sammanlagda antalet ledamöter i styrelsen för en samverkans- förening bör vara nio, inklusive ordföranden. Styrelsen skall på sed- vanligt sätt fatta beslut för föreningens räkning beträffande verksam- heten. Styrelsens sammansättning skall vara reglerad i lag. Samman- sättningen skall i huvudsak spegla majoritetsförhållandena i före- ningen. Föreningsstämman utser styrelsen. I styrelsen skall det finnas goda kunskaper om förhållandena inom det aktuella markområdet, bl.a. i fråga om dess ekologiska förutsättningar och dess förutsätt- ningar för jakt och fiske. Också ordförande bör utses av föreningsstämman (årsmötet). Denna ordning är bäst förenlig med det lokala inflytande som hela mitt förslag syftar till. Särskilda krav bör emellertid ställas på ord- föranden, liksom på hur ordförandevalet förbereds och genomförs. Ordföranden skall, utöver att ha de ämnesmässiga kunskaper som gäller styrelsen i stort, vara väl lämpad att utveckla en god samver- kan i föreningen och dess styrelse, liksom att – om den situationen skulle uppstå – hantera konflikter mellan olika intressen. Den ord- förande som utses bör således ha ett brett förtroende inom samver- kansföreningen. Ett nära samråd mellan de olika medlemsgrupperna i föreningen är mot bakgrund av vad jag påpekat nödvändigt. Gemensam förvaltning av jakt och fiske Därför är det rimligt att en valberedning utses av stämman inför nästkommande års ordförandeval. Med tanke på de känsliga avgöranden som faller på den i övrigt helt partssammansatta styrelsen skulle enligt min mening ett krav på kvalificerad majoritet vid valet av ordförande gynna samverkans- föreningarnas arbete. Den genomgång som gjorts i utredningsarbetet av de praktiska situationer som kan komma att uppstå på stämman talar också i denna riktning. Mitt förslag är därför att beslut om ordförande skall fattas med två tredjedels majoritet av det röstetal som representeras av på stämman närvarande medlemmar eller be- fullmäktigade ombud. Om det inte skulle vara möjligt för stämman att uppfylla ett så- dant majoritetskrav skall efter samråd med berörda myndigheter och organisationer utse ordförande. ordförande bör kunna väljas bland mark- ägare, samebymedlemmar eller utanför dessa grupperingar. Det av- görande är den allmänna lämpligheten och det breda förtroendet bland föreningens medlemmar. Statens markandel i fjällsamebyarna är bara i Södra lägre än . Statens markandel är där . En överslagsberäk- ning ger därför resultatet att om varje fjällsameby skulle bilda ett samverkansområde skulle staten i samtliga områden utom Södra ha minst tre styrelseplatser (av de fyra styrelseplatser som är avsatta för markägarna är tre). Statens styrelseplatser kan aldrig bli mindre än två. En sammanslagning av flera fjällsamebyar till ett samverkansområde ändrar inte detta. Vi förordar nämligen att samverkansområden bildas genom att en eller flera fjällsamebyars be- tesområden tillsammans bildar ett område och att en eller flera skogs- samebyar bildar ett område. Däremot bör inte samverkansområden kunna bildas med fjällsamebyar och skogssamebyar. Skälet för detta är att det skulle bli alltför komplicerat med hänsyn till att rösträtten är olika fördelad inom fjällsamebyarna och skogssamebyarna. Detta betyder att de privata markägarna som är fysiska personer kan komma att få ett begränsat inflytande i föreningarna ovanför odlingsgränsen, eftersom statens markinnehav är dominerande. På liknande sätt kan det förhålla sig nedanför odlingsgränsen. Här är de stora skogsbolagen dominerande markägare. Denna konsekvens bör rättas till. För markägarna innebär sam- verkan att de inte förlorar rätten att jaga och fiska på den egna mar- ken, men de mister förfoganderätten över sin jakt- och fiskerätt i den meningen att samverkansföreningen övertar rätten att besluta om Gemensam förvaltning av jakt och fiske Vidare får föreningen möjlighet att besluta om var och när jakt och fiske får bedrivas. I gengäld kan markägarna få tillgång till jakt och fiske på stora arealer. Oavsett hur detta kommer att upp- levas ser jag det som ett nödvändigt krav att även mindre markägare tillsammans med allmänningsskogarna får ett inflytande i samverkans- föreningarnas styrelser. Detta bör även omfatta dödsbon. Jag föror- dar därför ett s.k. minoritetsskydd för dessa. Det skall finnas minst en styrelserepresentant i samtliga samverkansföreningar som före- träder de markägare som är fysiska personer tillsammans med all- männingsskogarna och dödsbon. En förutsättning skall förstås vara att mark som ägs av fysiska personer och/eller allmänningsskogar och/eller dödsbon ingår i samverkansområdet. För att ytterligare förstärka insynen och inflytandet för det mycket stora antal markägare som äger mindre fastigheter och/eller är del- ägare i allmänningsskogarna och/eller dödsbon kan det vara lämpligt att samverkansföreningens styrelse kalla till årliga markägarmöten för överläggningar om aktuella frågor. Styrelseledamöterna skall nomineras till stämman. De sameby- medlemmar som skall ingå i samverkansområdet skall tillsammans lämna förslag till föreningen om de styrelseledamöter som de föreslår. Även markägarna skall lämna ett sådant förslag. Till grund för markägarnas förslag skall det ligga en oberoende arealberäkning som utförs av . Staten skall ovanför od- lingsgränsen i lappmarkerna och på renbetesfjällen föreslå så många ledamöter som motsvarar statens markandel i förhållande till sam- verkansområdets totala areal. Återstående ledamöter skall föreslås gemensamt av övriga markägare. Ordförande och styrelseledamöter bör utses för en mandatperiod . bör dock ske , vartannat med val av ordfö- rande och fyra ledamöter, med val av övriga fyra leda- möter. Vem skall företräda staten? Staten kan i samverkansföreningarna i de samverkansområden som i huvudsak är belägna ovanför odlingsgränsen företrädas av endera länsstyrelserna eller . För länsstyrelserna talar den erfarenhet av att hantera statens jakt- och fiskerätt som de har. Länsstyrelserna kommer emellertid enligt mitt förslag att ha en rad viktiga myndighetsuppgifter av mer över- Gemensam förvaltning av jakt och fiske gripande slag i förhållande till samverkansområden och samverkans- föreningar. Länsstyrelserna skall besluta om indelningen i samver- kansområden och bildande av samverkansföreningar. De skall också fastställa stadgarna, utöva tillsyn över samverkansföreningarnas verk- samhet samt godkänna de av föreningarna föreslagna vilt- och fiske- vårdsplanerna. Vidare skall länsstyrelserna redovisa ett opartiskt underlag för fördelningen av styrelseplatser bland markägarna och utse ordförande i de fall då föreningsstämman inte lyckas uppnå den nödvändiga majoriteten. Länsstyrelserna skall följa prisutvecklingen för upplåtelser och uppmärksamma regeringen på tendenser till oskä- liga prishöjningar. Slutligen skall de fatta ramlicensbeslut beträffande älgjakten (dvs. besluta om det totala antalet älgar som får skjutas inom området) samt besluta om jakttider under vissa givna förutsättningar. kommer också företrädarna för staten i samverkansföre- ningarna att ta en mycket aktiv del i den lokala vilt- och fiskevården, liksom i jakten och fisket. Det finns en påtaglig risk för en inbördes motsättning mellan rollen som deltagare i det lokala arbetet och uppgiften att utöva tillsyn, lösa konflikter i ärenden som hänskjuts till och besluta i för samverkansföreningarna viktiga frågor. Ur ett rättssäkerhetsperspektiv kan det också vara tveksamt att skall göra en bedömning av de beslut som läns- styrelsen, om än indirekt, i hög grad varit delaktig i. En renodling av myndighetsuppgiften talar mot att skall företräda staten i samverkansföreningarna. För talar att verket inte har några övergri- pande myndighetsuppgifter av det slag som länsstyrelserna har gen- temot samverkansområdena, men också verkets ansvar för förvalt- ningen av statens skog ovanför odlingsgränsen. Skogsbruket är ofta ett motstående intresse till rennäringen, men det finns också från skogsbrukets synpunkt viktiga intressen att bevaka i förhållande till jakten och fisket. ansvar är emellertid inte begrän- sat till enbart skogen. I samband med avvecklingen av i och med utgången av 1993 övertog förvaltnings- ansvaret för domänfonden och det där bokförda statliga fastighets- innehavet. Det bredare ansvaret framgår också av att t.ex. ersätt- ningar för täktverksamhet betalas till . Statens fastig- hetsverk skall enligt regleringsbrevet förvalta skogs- och markområden på ett för staten ekonomiskt effektivt sätt och i tillämpliga delar bedriva ett ekonomiskt skogsbruk utifrån en eko- logisk grundsyn. I likhet med länsstyrelserna har Gemensam förvaltning av jakt och fiske verk en lokal organisation och erfarenheter av samverkan med same- byarna och deras medlemmar. Mot att skall företräda staten i samverkansföre- ningarna talar det innehållsligt smalare ansvar som verket har vid en jämförelse med länsstyrelserna. förvaltar jakt och fiske inom de områden som verket förvaltar utanför rennäringens åretruntmar- ker. har också vissa fiskerättigheter på lappmarker- na nedanför odlingsgränsen, men bör där uppträda som varje annan markägare med fiskerätt. Statens mark i stort nedanför odlingsgrän- sen företräds där av det helstatligt ägda , men då på andra grunder, nämligen att bolaget som markägare också har jakt- och fiskerättigheter. Lokal förankring och kunskap har jag betonat vikten av att det i samverkansfö- reningarnas styrelser skall finna en god lokal förankring och kunskap. Den ordförande som utses av föreningens årsmöte bör vara bosatt i den kommun eller någon av de kommuner som samverkansområ- det ligger i.