sou · GTB337 · 2006-01-01 00:00:00 — Från den ena för- medlingen har vi fått såväl antal uppdrag som antal timmar i varje språk, från den andra endast antal uppdrag och språk, där har vi uppskattat att varje uppdrag tar att utföra. Från olika tolkförmedlingar har vi fått uppgifter om tolkning vid polisen i , och . Även dessa uppgifter gäller perioden till . För att få fram en beräkning av antalet timmar vid tingsrätterna i och har vi utgått från relationen mellan antalet timmar vid polisen i och tingsrätten i . Det sammanlagda antalet tolktimmar i alla språk vid polisen: har vi dividerat med det sammanlagda antalet tolktimmar i alla språk vid tingsrätten: . Detta ger att varje timme vid tingsrätten motsvaras av närmare vid polisen. Vi anger därför antalet tolktimmar i domstolen till halva antalet timmar vid polisen. Vi har endast uppgifter för och dubblerar då antalet timmar för att få fram summan . Enligt våra uppgiftslämnare behövde i ca i ryska . 32003 behandlades 84 79 ärenden med 15 428 personer, 2002 6 493 ärenden med 12 615 och 2001 4 157 ärenden med 7 709 personer. 4Uppskattningen resp. grundas på beräkningar som gjorts inom UD. i var och i anlitade polisen tolk i ryska . Totalsumman under till blir ca 2 300 eller vid poli- sen. Enligt resonemanget ovan kommer det att behövas tolkar för hälften så många timmar, 2 300, i tingsrätterna. Sammanlagt antal tolktimmar i ryska: 14 720. Det sammanlagda antalet tolktimmar i ryska blir 6 000 vid , 1 820 för länsrätterna, 4 600 för polismyndig- heten och 2 300 vid tingsrätten – dvs. Sammanställning av beräkningar av antalet tolktimmar i aukto- risationsspråken samt i vissa språk som saknar auktorisations- möjlighet Tabell 1 Uppskattat antal tolktimmar i auktorisationsspråk där det finns tolkar med speciell kompetens som rättstolk Offentliga biträden i asylutredningar Antal uppskattade tolktimmar i auktorisationsspråk där det inte finns tolkar med speciell kompetens som rättstolk Offentliga biträden i asylutredningar Tabell 3 Uppskattat antal tolktimmar i språk utan auktorisationsmöjlighet. I tabellen finns endast språk där det behövs tolkning under minst Offentliga biträden i asylutredningar Hur många tolkar behövs det? En årsarbetstid enligt är (235 arbets- dagar, semesterdagar borträknade). Den effektiva tolktiden per dag är däremot endast mellan beroende bl.a. på restider. (Uppgifter från .) I vårt exempel räknar vi därför med vilket ger . För att täcka behovet av tolkar i ryska inom rättsväsendet totalt behövs tolv rättstolkar i ryska (/1 175 = 12,5 tolkar). Det finns två och det gör att det finns en brist på 10 tolkar. När det gäller länsrätterna bör det finnas åtminstone en rättstolk vid vardera länsrätt. De två rättstolkarna är bosatta i respektive län. står alltså utan rättstolk i ryska. Tabell 1 i skrivelsen visar det beräknade behovet av antalet rättstolkar i auktorisationsspråken i relation till det antal som finns enligt Kammarkollegiets förteckning. Tabellen bygger på vår beräkning av antalet tolktimmar i de olika språken som återges i tabellerna ovan. Beräkning av kostnader utgår från att utbildningarna kan genom- föras som reguljär folkhögskolekurs eller studiecirkel vid studie- förbund. I annat fall måste man beräkna och lägga till den kostnad som folkbildningsanslaget normalt täcker. Specialkurser för auktoriserade tolkar i rättstolkning 1 kurs med 30 deltagare, 5 språk Timkostnad x 5 000 kr5 Extra lärarresurs för språkhandledning Lärostudio och domstolsbesök i , resor Studiecirkel à , 5 språk 2 cirklar, sammanlagt 40 deltagare Timkostnad x 3 000 kr6 Extra lärarresurs för språkhandledning Lärostudio och domstolsbesök i , resor Kostnad för 2 cirklar 5Timkostnaden innehåller realialärare, föreläsare, språkhandledare för varje språk, kurs- administration hos utbildningsanordnaren, lokaler, inackorderings- och resekostnader för lärare och deltagare, stipendier. Högre timkostnad än ordinarie utbildning p.g.a. fler del- tagare och fler språk under fler timmar. 6Timkostnaden innehåller realialärare, föreläsare, språkhandledare för varje språk, kurs- administration hos utbildningsanordnaren, lokaler, inackorderings- och resekostnader för lärare och deltagare, stipendier. Timkostnaden är något lägre i studiecirkeln än på folk- högskoloan p.g.a. färre deltagare och lägre timschablon för undervisning enl. TÖI:s kompl. Studiesocialt stöd till deltagare dock högre i ovanstående utbildning än enligt TÖI:s ordinarie föreskrifter för studiecirkel. Vidareutbildning av kontakttolkar – preparandkurser inför auktorisationsprov 1 kurs med 25 deltagare, 4 språk , 3 x 25 deltagare, 4 språk Timkostnad 1 cirkel, x 1 285 kr7 Kostnad folkhögskolekurs + 3 cirklar Central administration på TÖI. Administratör ca 6 mån. planering, administration och uppföljning samt uppdatering av utbildningsmaterial Beräknas till ca . Fördelas till utbildningsanordnarna av TÖI Provkostnad för 50 rättstolkar 7 Timkostnad enligt TÖI:s ordinarie schablon inkl. språkhandledning 4 språk och deltagar- stöd i undantagsfall enl. TÖI:s ordinarie regler för studiecirkel. SOU 2005:37 Bilaga 3 Provkostnad för 100 auktoriserade tolkar Till detta kommer kostnader för personal, administration av proven, lokalkostnad samt andel i Kammarkollegiets overhead- Specialkurser för auktoriserade tolkar i rättstolkning Vidareutbildning av kontakttolkar – preparandkurser inför auktori- sationsprov Utbildningskostnad (fhsk.+stf.) Administration, lokal, overhead m.m. 8 Specificering av personal-, lokal-, overheadkostnader m.m. kan inte göras. Preliminära resultat från enkätsvaren från de auktoriserade tolk- arna Tabell 1 Antal heltidsarbetande auktoriserade tolkar, rättstolkar samt språk Kurdiska (kurmandji) Bosniska/kroatiska/serbiska Tabell 2 Antalet heltidsarbetande auktoriserade tolkar, rättstolkar samt språk i , och län Kurdiska (kurmandji) Hur många språk behöver tolkar i? Enligt databasen () finns det 6 809 levande språk i världen. I de allra flesta fall är risken minimal att det skulle uppstå ett behov av tolkar för dessa språk i . Men antalet språk som kan komma ifråga är stort nog. Uppskatt- ningsvis finns det i vårt land modersmålstalare av ca 200 språk. Tyvärr bokförs i inte invånarnas modersmål (till skillnad från många andra länder, där detta ingår i folkräkningarna), och alla beräkningar får bli indirekta uppskattningar. Bäst verkar vara att utgå från och statistik över elever i som är berättigade till modersmålsundervis- ning, även om den också har en hel del brister. (Siffermaterialet finns tillgängligt på under .) Enligt denna statistik, som alla uppskattningar av antal talare i nedan bygger på, finns det ungefär 150 modersmål i . Av dessa är ett drygt femtiotal så stora att det totala antalet talare i bör vara åtminstone 1 000. Dessa täcker av samtliga berättigade elever, varför man kan utgå från att det är dessa som också är viktiga när det gäller kontakttolkar för invandrare. Antalet språk för vilka det finns auktoriserade tolkar är 34, så det potentiella behovet är betydande. Härtill kommer behovet av tolkar för asylsökande, där det kan finnas helt andra språk företrädda, och där den framtida situationen är mycket svår att sia om. Det har föreslagits att man skulle kunna begränsa behovet av auktorisation och/eller utbildning av kontakttolkar i nya språk genom vad vi kan kalla tredjespråkslösningar, dvs. att man skulle använda tolkar som inte är utbildade i tolkanvändarens modersmål utan antingen i ett näraliggande språk eller i ett annat språk som användaren behärskar väl. Eftersom det i allmänhet inte är möjligt att i de konkreta fallen avgöra i vilken utsträckning tredje- språkslösningar är möjliga, kommer jag här att begränsa mig till två saker: dels att diskutera frågan från ett principiellt (och kanske något teoretiskt) perspektiv, dels att försöka identifiera de fall där den överhuvudtaget kan bli aktuell. 2 Ett språk eller flera? En fråga som dyker upp i det här sammanhanget är vad som egentligen ska betraktas som ett språk (snarare än som en dialekt eller variant av ett annat språk). Gränsdragningen mellan språk och dialekt/språkvariant görs i allmänhet på kriterier som är minst lika mycket politiska eller kulturella som språkliga i egentlig mening. Att man till exempel numera räknar med tre språk – bosniska, kroatiska, serbiska – i stället för ett – serbokroatiska, som man gjorde före uppdelning, beror inte på att språken har förändrats på något radikalt sätt utan snarare på att de politiska förutsättningarna har förändrats. Det här gör att det konventionella sättet att dra gränser mellan olika språk har begränsad använd- barhet för att bedöma hur man ska organisera kontakttolkning, eftersom detta sätt inte alltid ger information om vem som begriper vem. (För att i någon mån kringgå problemet med gränsdragningen mellan språk och dialekt kommer jag i fortsättningen att ibland använda termen varietet.) Det är också mycket viktigt att här skilja mellan skriftspråk och talspråk. Bakom ett enhetligt skriftspråk – som oftast är identiskt med landets officiella språk – kan dölja sig ett stort antal talade språkformer som inte är inbördes förståeliga. Två välbekanta exempel är kinesiska och arabiska. Även om majoriteten av befolkning talar rikskinesiska eller mandarin, det officiella språket och det som närmast motsvarar den skrivna kinesiskan, finns det ett par hundra miljoner som talar andra sinitiska språk, oftast kallade kinesiska dialekter, som inte är begripliga för en talare av rikskinesiska men som inte har egna skriftspråk (det viktigaste av dessa är kantonesiska, som talas av många invandrare i ). Arabiska är officiellt språk i ett tjugotal länder, men det som är gemensamt är skriftspråket, och de talade språken är så pass olika varandra att många av dem inte är ömsesidigt förståeliga. I det första fallet har man i tagit konsekvenserna av det här: det finns auktoriserade tolkar i såväl rikskinesiska som kantonesiska, men i det senare fallet används bara beteckningen arabiska. Att det har blivit på det sättet beror förmodligen delvis på attityderna till de inofficiella språkformerna: av politiska och religiösa skäl är man i arabländerna mycket ovillig att erkänna existensen av något annat än den officiella arabiskan. Ett skriftspråk kan alltså motsvara många, ofta mycket skilda talade varieteter. Vad som kan beskrivas som den omvända situa- tionen förekommer också: det kan finnas två eller fler skriftspråk utan att de motsvarande talade varieteterna är klart åtskilda. är den viktigaste skillnaden vilket skriftsystem eller alfabet man använder, som i fallet hindi (officiellt språk i , skrivs med devanagariskrift) och urdu (officiellt språk i , skrivs med arabisk skrift), även om det också finns en del skillnader i voka- bulären. Ett liknande förhållande kan sägas råda mellan bosniska, kroatiska och serbiska. Med nära sjutusen språk i världen, fördelade på ett par hundra länder, blir genomsnittsantalet språk per land ett trettiotal. Det innebär att nationstillhörigheten ger dålig information om en persons modersmål. Här finns naturligtvis en mycket stor varia- tion. I och Nord- och finns till exempel visserligen ett stort antal språk, men de talas i allmänhet av rätt små grupper och de officiella språken (engelska, franska, spanska, portugisiska) är helt dominerande. I de flesta , liksom också till exempel i , finns däremot inget språk som talas av majoriteten av befolkningen. I är i de flesta fall det gamla kolonialspråket officiellt trots att det i allmänhet sällan har något större antal modersmålstalare. I många länder, framförallt i , finns ett inhemskt majoritetsspråk som också brukar vara officiellt men kan det finnas ett stort antal minoritets- språk av varierande storlek. 3 Vem förstår vem? Som jag nämnde ovan, skulle man kunna tänka sig en tredje- språks-lösning i åtminstone två typer av situationer: (i) när det tredje språket är så likt tolkanvändarens modersmål att kommuni- kation är möjlig mellan talare av de båda språken; (ii) när det tredje språket (oberoende av likhet med modersmålet) behärskas så väl av tolkanvändaren att han eller hon kan kommunicera någorlunda obehindrat på det. En tredje möjlighet som har nämnts är att tolken visserligen inte är utbildad/auktoriserad på det tolkade språket men ändå kan det tillräckligt bra för att kunna fungera som tolk på det. Låt oss se på dessa olika möjligheter i tur och ordning. I är det normalt att man använder sitt modersmål när man talar med en person från ett av grannländerna. kan de skandinaviska språken vara en bra illustration till hur knepigt det faktiskt är att bestämma om två språk är inbördes för- ståeliga eller inte. I världens mest kända uppslagsverk, Encyclo- pædia Britannica, kan vi läsa att norrmän, svenskar och danskar vanligen kan kommunicera med varandra genom att tala eller skriva sina egna språk. De som talar skandinaviska språk vet att det här nog är en sanning med modifikation. Svenskar har väl i allmänhet inga större problem med norrmän från och andra ställen på norska Östlandet, men andra dialekter kan vara betydligt svårare. När det gäller danska så är det sällan något problem att förstå skriven text men många svenskar anser att de inte förstår talad danska och föredrar att använda engelska när de ska tala med danskar. Å andra sidan behövs det ofta inte så mycket träning för att bli avsevärt bättre på dansk hörför- ståelse. Med andra ord påverkas förståelsen också av ett närliggande språk av hur mycket man har blivit utsatt för språket i fråga. Hur bra man förstår påverkas dock av många olika faktorer. Till exempel är det rimligt att anta att en Malmöbo i allmänhet förstår danska bättre än en finlandssvensk från , eftersom Malmöbon hör danska oftare, men en person från kan mycket väl ha lättare att förstå en finlandssvensk än en skåning, eftersom den förra varianten är lättare att relatera till skriftbilden och är mer lik den standardsvenska som dansken trots allt är bäst bekant med. Slutsatsen av detta är att det är svårt att göra generella uttalanden av typen talare av språket X förstår talare av språket Y. Det är inte heller så förvånade att det ofta är ganska svårt att få tillförlitlig information om hur pass bra talare av grannspråk förstår varandra. Citatet från Encyclopædia Britannica ovan visar att man bör för- hålla sig skeptisk även till auktoritativa källor. Om man frågar talarna själva ger de ofta motsägande svar, vilket kan bero på att de faktiskt är olika bra på att förstå det andra språket men också på vilken attityd de har. Detta kan ta sig mer skämtsamma former som när någon säger vi skulle nog kunna förstå, men vi vill inte, men på ett allvarligare plan påverkas bedömningar av vad som är ett eget språk och vem som förstår vem i stor utsträckning av bedömarens politiska och kulturella värderingar. Den som vill hävda en viss grupps självständighet gentemot andra grupper kommer också att vara benägen att framhålla det egna språkets särart; den som strävar efter att hålla samman olika grupper till en enhet (en nation) tonar istället ner de språkliga skillnaderna. När vi sedan kommer till frågan om man kan förvänta sig att talare av ett visst språk även behärskar ett annat (oberoende av likheten med modersmålet), kan man inte heller alltid göra genera- liseringar. I länder med någorlunda hög genomsnittlig utbildnings- nivå kan man i allmänhet räkna med att de flesta behärskar landets officiella språk, men i länder där stora delar av befolkningen har kort skolutbildning eller ingen alls är detta inte alls säkert. I de där det gamla kolonialspråket behållits som officiellt språk är det vanligt att det bara behärskas av några procent av befolkningen (och då främst av stadsbor). Det betyder å andra sidan inte att folk i allmänhet är enspråkiga: ofta finns det inhemska mellanfolkliga språk som de flesta (eller i alla fall många) i en viss region behärskar. Som exempel kan man ta (), där det talas omkring tvåhundra olika modersmål, som det finns fyra språk (kikongo, lingala, swahili och tshiluba) som används för mellanfolklig kommunika- tion i olika delar av landet medan förvaltningsspråket är franska. 4 Tredjespråkslösningar i praktiken När det sedan gäller att bedöma hur en tredjespråkslösning kan fungera i praktiken, tror jag att de skandinaviska språken igen skulle kunna tjäna som illustrationsexempel. Vi kan ställa frågan så här: skulle man kunna använda en dansk tolk (i stället för en svensk) vid tolkning mellan svenska och ett annat språk? I det här sammanhanget kan det vara värt att påminna sig att det inte alls var självklart att svenska skulle bli officiellt språk i EU. Det diskutera- des på allvar om det inte räckte med danska. Förmodligen skulle det ha inneburit att svenska EU-parlamentariker skulle ha erbjudits tolkning till danska (snarare än svenska) av parlamentsförhand- lingarna. För en utomstående, som har läst på i Encyclopædia Britannica, kan väl en sådan lösning förefalla helt rimlig, men man kan undra hur många svenska EU-representanter som skulle finna den tillfredsställande. Om inte annat tror jag att de flesta svenskar skulle uppfatta det som en nedvärdering av som nation. I annonser för charterresor står det ibland att reseledarna är skandinavisktalande. Detta antyder ju att svenskar förväntas känna sig hemma med en reseledare som har danska till modersmål. I sådana här praktiska situationer kan den interskandinaviska kommunikationen säkert fungera väl, men man får väl då komma ihåg att danskar faktiskt ofta anpassar sitt språk när de talar med svenskar. För att få en rättvisande jämförelse med en situation där man använder en auktoriserad tolk bör man istället föreställa sig att en svensk, som befinner sig i ett land där han inte behärskar språket, blir anklagad för ett allvarligt brott och tvingas förhandla med myndigheterna (som han eller hon uppfattar som fientligt inställda) via en tolk som bara talar danska och, för att göra saken värre, har vuxit upp i det främmande landet och därför aldrig kommit i kontakt med svenska. Liksom i fallet med EU-tolkningen kan man fråga sig hur många som skulle acceptera en sådan lösning. Här blir det också en fråga om rättssäkerhet. Detta är kanske mest uppenbart när det gäller asylsökande, som ju är beroende av att deras berättelser uppfattas på ett korrekt sätt för att deras trovärdighet inte ska felbedömas. Risken för felöversättningar är betydande när det gäller närliggande språk, eftersom det är lätt att missta sig på ord och uttryck som betyder olika saker i de båda språken (s.k. false friends). Jag har ett konkret exempel på detta som gäller just danska och svenska. När jag var utbytesstudent i dåvarande , hade en dansk stipendiat skrivit en lagom kritisk artikel om livet i och skickat den till några tidningar hemma i . De sovjetiska myndig- heterna beslagtog emellertid manuskriptet och en kampanj igång- sattes som slutade med att författaren blev hemskickad. En av anklagelsepunkterna var att han hade förtalat det sovjetiska folket genom att påstå att de gärna tog sig en sup redan före frukost. Det visade sig att han hade använt det danska ordet frokost, som faktiskt betyder lunch (frukost heter morgenmad) för det mål som ryssarna äter (obed på ryska, brukar oftast, lite missvisande, översättas som middag till svenska). Uppenbarligen hade de sovjetiska myndigheterna använt en över- sättare som var mera hemma på svenska än på danska. Det är inte så svårt att föreställa sig att liknande till synes triviala missförstånd skulle kunna få allvarliga konsekvenser i en tolksituation. För att fungera väl som tolk behöver man inte bara ha språk- kunskaper utan även kunskaper om det ämne som avhandlas och om den kulturella kontexten. För en kontakttolk handlar det kanske oftast om kunskaper om det land där man befinner sig; därför ingår också orientering om det svenska samhället i kontakttolkutbildningen. Men också kunskaper om den tolkade personens kulturella bakgrund är viktiga och kan bli kritiska exempelvis vid asyltolkning, vilket gör att man i första hand bör försöka hitta en tolk som kommer från samma område och etniska grupp som den asylsökande. I många fall går detta förmodligen inte att åstadkomma. Eftersom det vidare av ett flertal skäl är omöjligt att ha full beredskap för kommande tolkbehov, kommer det med största sannolikhet att ofta uppstå situationer när man får hitta på nödlös- ningar för att kunna göra sig förstådd t ex med asylsökande. Det borde dock framgå av ovanstående diskussion att det finns skäl att vara mycket restriktiv med att institutionalisera tredjespråkslös- ningar. Innan man bestämmer sig för att det inte behövs tolkar i en viss språkvarietet, bör man konsultera alla inblandade parter och språkvetenskaplig expertis. Sanningshalten hos generella påstå- enden om vem som förstår vem bör kontrolleras noga. Som jag nämnde ovan, har man också tagit upp möjligheten att använda tolkar som är auktoriserade i ett språk för tolkning till och från ett annat språk som de kan väl men inte har auktorisation i. Bland annat kan detta tänkas gälla fall där en tolk är auktoriserad i ett annat språk än i sitt modersmål. Det kan väl tyckas att man då utan vidare borde kunna tolka även modersmålet, och det kan säkert fungera bra i många fall. Problemet är hur man utan att göra någon form av prövning ska kunna ta ställning till om en person verkligen har modersmålskompetens i ett språk. Att språket har talats i vederbörandes hem ger ingen som helst garanti för en acceptabel språkbehärskning. För inte allt för länge sedan räckte det att man visade att man kunde köra bil för att man också automatiskt skulle få behörighet att köra tung motorcykel. Den här regeln, som har ändrats, till båtnad för trafiksäkerheten, påminner lite om idén att det räcker med auktorisation i ett språk för att kunna tolka ett annat. Jag tror att det finns risk för att värdet av tolkauktorisationen urholkas om man börjar tillämpa den idén mera allmänt. Om det inte är så noga med kunskaperna i det andra språket, så kanske man kan ta lite lätt på kunskaperna i det första också? 5 Vilka ytterligare språk kan behöva tolkar? Jag övergår nu till att försöka identifiera de språk där ett behov av auktorisation och/eller utbildning av tolkar kan aktualiseras, och speciellt kommentera de fall där det kan finnas svårigheter att bestämma hur gränsdragningen mellan olika språk ska göras. I de flesta fall har jag inte tillräckligt med information för att ge slut- giltiga svar. Av de 34 språk som har auktoriserade tolkar är fyra inhemska minoritetsspråk och/eller språk som talas i övriga nordiska länder (finska, meänkieli, nordsamiska, danska), ett tjugotal språk som talas i resten av , och återstoden, ett tiotal, rent utomeuropeiska språk. Bland de modersmål som med utgångspunkt från elevstatistiken kan bedömas ha mer än 1 000 talare i är trettio utomeuropeiska, och de representerar sammanlagt ungefär hälften av alla personer med andra modersmål än svenska. Med tanke på detta och att de utomeuropeiska språken utgör av jordens språk är det sannolikt att en framtida expansion av tolkverksamheten i första hand kommer att gälla dem. Om man börjar med de inhemska språken i , kan man konstatera, att auktoriserade tolkar saknas i (chib), som är ett officiellt erkänt minoritetsspråk. är starkt splittrat i olika varieteter, och det är inte uteslutet, att olika tolkar behövs för några av dessa. Hur många talare av det finns är svårt att avgöra: med utgångspunkt från elevstatistiken kan det röra sig om ca 10 000. Bland de nordiska språken finns auktoriserade tolkar i danska och isländska; norska saknas alltså men det är kanske mindre troligt att tolkar skulle krävas i detta språk. Bland viktigare europeiska språk som saknar auktoriserade tolkar återfinns till exempel de slaviska EU-språken slovakiska och slovenska, som väl står rätt nära tjeckiska respektive bosni- ska/kroatiska/serbiska, men som av olika skäl kan komma att kräva egna tolkar.