sou · GTB3111 · 2006-01-01 00:00:00 — bistånd med en kontaktperson vid utövande av umgänge är ett exempel på en åtgärd som kan falla utanför den egentliga verkställigheten i en stat där verkställighet är synonymt med tvångsåtgärder. Utred- ningen förutsätter att den myndighet som kommer i kontakt med artikeln vidtar de åtgärder som är möjliga att vidta inom ramen för den egna verksamheten. Något behov av lagändringar eller kompletterande bestämmelser kan inte förutses. 10.8Särskilda överväganden i förhållande till personuppgiftslagen Förslag: Överföring av personuppgifter till behöriga myndig- heter i ett tredje land skall vara tillåten utan hinder av 33 § personuppgiftslagen, om det behövs för att erforderliga åtgärder till skydd för ett barn enligt skall kunna övervägas och vidtas. Detta skall även gälla i fråga om känsliga personuppgifter. 31 Se , Explanatory Report paragraf 146. Samarbete och tillhandahållande av information enligt De myndigheter som kommer att tillämpa bestämmelserna handlägger frågor som rör föräldraansvar. I något fall blir fråga om en ny uppgift att samla in personuppgifter, t.ex. när det gäller artikel 35.2 Haagkon- vention om information om en umgängesförälder. Utredningen har dock föreslagit att det skall föreskrivas i lag att socialnämnden skall vara behörig myndighet att utföra denna (och vissa andra) upp- gifter, se avsnitten 10.4.3.2 och 10.5.2.1. Av lagen om behandling av personuppgifter inom följer bl.a. att personuppgifter får behandlas för uppgiftsutlämnande som föreskrivs i lag eller förordning, och att en registrerad person inte har rätt att motsätta sig sådan behandling av uppgifter som är tillåten enligt den lagen. kommer därför att ha rätt att samla in och behandla personuppgifter på sätt som krävs enligt artikel 35.2 . Några ytterligare bestämmelser lär inte behövas. Utgångspunkten är därför att myndigheterna följer bestämmelserna i personuppgiftslagen m.fl. lagar. Det tillkommande momentet är i stället de bestämmelser som finns om överföring av uppgifter till myndigheterna i ett tredje land, i vissa fall av känsliga personupp- gifter. Utredningen bedömer i avsnitt 5.1.2 att undantag från data- skyddsdirektivets förbud mot överföring av personuppgifter kan göras med hänsyn till att konventionssamarbetet är ett viktigt sam- hällsintresse och att det genom sekretesslagens bestämmelser finns tillräckliga regler om integritetsskydd. När det gäller utformningen av undantaget kan konstateras att konventionens bestämmelser i vissa fall ålägger myndigheterna en skyldighet att lämna uppgifter (se artikel 36). Enligt utredningens förslag skall konventionen gälla som lag i , varför be- stämmelserna i konventionen som föreskriver att myndigheter får eller skall lämna ut uppgifter har företräde framför bestämmelserna i personuppgiftslagen (2 § personuppgiftslagen). I andra fall, som t.ex. när det gäller bestämmelserna som ger myndigheterna möjlig- het att avtala var behörigheten skall ligga i ett visst fall (artiklarna 8 och 9), kan man sluta sig till att artiklarnas tillämpning förutsätter att den aktuella myndigheten skall sända över uppgifter till myndigheterna i en annan stat. För att dessa artiklar och därmed jämförbara artiklar skall kunna hanteras föreslår utredningen att det genom en särskild bestämmelse i den kompletterande lagen skall föreskrivas att utlämnande av personuppgifter får ske utan hinder av bestämmelserna i 33 § personuppgiftslagen om det Samarbete och tillhandahållande av information enligt behövs för att erforderliga åtgärder till skydd för ett barn enligt skall kunna övervägas och vidtas. Eftersom det ligger i sakens natur att ett informationsutbyte ofta kommer att omfatta känsliga personuppgifter (13 § personupp- giftslagen) bör det också göras tydligt att överföring får ske även av sådana uppgifter. Både undantaget till 13 och till 33 §§ person- uppgiftslagen förutsätter förstås att myndigheten av hänsyn till tillämpliga sekretessbestämmelser inte är förhindrad att lämna ut uppgifterna till en myndighet i en annan stat. 10.9Avgifter och avtal mellan stater Bedömning: Frågan om avgifter bör tas ut för tjänster enligt konventionen bör överlämnas till regeringen att bestämma. In- förandet av avgifter kan i sådant fall ske i förordningsform. I övrigt kräver inte bestämmelsen om avgifter några komplette- rande bestämmelser, och det gör inte heller bestämmelsen som ger staterna möjlighet att ingå överenskommelse för att avtala om kostnader och i övrigt förbättra samarbetet. De beskrivna samarbetsmekanismerna kommer att leda till kost- nader för de fördragsslutande staterna. och andra myndigheter i de fördragsslutande staterna skall – utan att det påverkar möjligheten att ta ut skäliga avgifter för tjänster – bära sina egna kostnader för informationsutbytet och samarbetet enligt konventionen. Varje fördragsslutande stat får träffa överens- kommelser med en eller flera andra stater om fördelningen av avgifter (artikel 38). Staterna har även en möjlighet att träffa överenskommelser med en eller flera andra stater för att sinsemellan förbättra tillämpligheten av kapitel V. Det skulle kunna vara fråga om överenskommelser vilka förstärker samarbetet som lagts fast i kapitel V, t.ex. genom att göra vissa av bestämmelserna obligatoriska.32 Stater som ingått en sådan överenskommelse skall överlämna en kopia till konventionens depositarie (artikel 39). Uttrycket myndigheter i artikeln hänför sig enligt den förkla- rande rapporten till de administrativa myndigheterna i de fördrags- 32 Se , Explanatory Report, paragraf 153. Samarbete och tillhandahållande av information enligt slutande staterna och inte till domstolarna. Följaktligen är dom- stolskostnader, kostnader för processer och i synnerhet för advo- kater inte inkluderade i denna artikel. Omfattas gör däremot kostnaderna för myndigheternas korrespondens och översändande av handlingar liksom kostnader för sökande efter information, lokalisering av barn, medlingsorganisation eller förlikningsöverens- kommelser, samt kostnader för genomförande av åtgärder vidtagna i en annan stat, särskilt placeringsåtgärder. Men artikeln tillåter myndigheterna att införa rimliga avgifter för tillhandahållandet av tjänster som t.ex. lokaliseringen av ett barn, överlämnande av infor- mation eller intyg eller myndighetens assistens vid återlämnandet av ett barn. Dessutom ges staterna en möjlighet att ingå avtal med varandra avseende fördelningen av dessa kostnader.33 Även om centralmyndigheterna och andra offentliga myndigheter skall bära sina egna kostnader, liksom är fallet enligt II- förordningen (artikel 55) och huvudregeln enligt både och ,34 ger artikel 38 en möjlighet för den enskilda staten att avgiftsbelägga delar av förfarandet. Det bör överlämnas till regeringen att bestämma om så bör ske. Om det anses lämpligt att införa avgifter bör det kunna ske genom föreskrift i förordning. Bestämmelsen som möjliggör frivilliga överenskommelser kommer troligen att aktualiseras när konventionens bestämmelser har varit i kraft . Artikeln kräver inte någon kompletterande bestämmelse i lag. 33Se , Explanatory Report, paragraf 152. 34Se artikel 26 och artikel 5 p 3 och 4 . 11Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser 11.1De allmänna bestämmelserna och slutbestämmelserna I kapitlet med allmänna bestämmelser (kapitel VI Haag- konvention) har ett antal bestämmelser av mer administrativ karak- tär samlats. Däribland finns föreskrifter om intyg, behandling av personuppgifter, sekretess och språk liksom bestämmelser som rör stater med flera rättssystem. I konventionens sista kapitel finns slutbestämmelserna (kapitel VII). Dessa bestämmelser rör främst staternas anslutande till konventionen och konventionens ikraft- trädande. Bedömning: Föreskrifter bör utfärdas om intyg med avseende på i vilken egenskap personen med föräldraansvar handlar och vilka befogenheter personen har. Sådana intyg bör utfärdas av centralmyndigheten. Detta bör föreskrivas i förordning. Myndigheterna i den fördragsslutande stat där barnet har hemvist får, på begäran av en person som har föräldraansvaret eller som skall skydda barnets person eller egendom, utfärda ett intyg om i vilken egenskap personen handlar och vilka befogenheter personen har (artikel 40 ). Även myndigheterna i den stat där en skyddsåtgärd har vidtagits har denna möjlighet. Det framgår vidare av artikeln att personen i fråga skall anses handla i denna egenskap, och med angivna befogenheter, om inte annat kan Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser Varje fördragsslutande stat skall ange vilka myndigheter som är behöriga att utfärda intyget. Intyget är enligt den förklarande rapporten inte avsett att vara obligatoriskt.1 Visserligen står det i artikeltexten att myndigheten får utfärda ett intyg, men enligt artikel 40.3 skall varje för- dragsslutande stat ange vilka myndigheter som är behöriga att ut- färda intyget. Den myndighet som utfärdar intyget behöver inte vara den- samma som den som har vidtagit åtgärden. Intyget visar vem som är innehavare av föräldraansvaret, oavsett om detta är direkt på grund av lag (enligt den lag som är tillämplig enligt artikel 16) eller på grund av en skyddsåtgärd som har vidtagits av en behörig myndighet enligt kapitel II i konventionen. Intyget utvisar också de befogenheter som personen har. När det är ändamålsenligt kan intyget även motsatsvis ange den behörighet som en person inte har. Intyget kan t.ex. ange att personen med föräldraansvar av- seende ett barn med hemvist i inte har befogenhet att administrera egendom som barnet äger i en utländsk stat.2 Enligt bestämmelsen skall personen om annat inte visas anses handla enligt de befogenheter som anges i intyget. Det kommer därför att vara möjligt för en berörd person att ifrågasätta riktig- heten av de uppgifter som framgår av intyget. I avsaknad av ett bestridande får tredje man handla med den person som intyget anvisar inom de befogenhetsramar som anges.3 En domstol eller berörd myndighet skall under vissa förut- sättningar, ibland utan att det påkallas av part, utfärda intyg enligt II-förordningen (se artiklarna 39, 41 och 42 II- förordningen samt utredningens delbetänkande SOU 2004:80 s. 51 f och 76 ff). Det rör sig om intyg om domar i äktenskapsmål, om föräldraansvar, om umgänge och om återlämnande av barn. In- tygen skall upprättas enligt standardformulären i bilagorna I–IV. Intygen enligt II-förordningen avser således intyg om meddelade domar eller beslut. Intygen skiljer sig därför från inty- gen enligt , där det som skall intygas är i 1Se , Explanatory Report, paragraf 154. 2Se , Explanatory Report, angiven paragraf. 3Se , Explanatory Report, paragraf 155. Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser vilken egenskap personen handlar och vilka befogenheter personen har. För konventionens del kan det därför bli aktuellt att utfärda intyg även i de s.k. ex lege-situationerna, när det inte finns någon dom. Intyget skall utfärdas på begäran av den person vars egenskap och befogenheter intyget skall avse. En person kan ha befogenheter på olika områden, t.ex. när det gäller omvårdnaden om barnet och med avseende på barnets egendom. Intyget kan därför behöva innehålla information som finns hos flera olika myndigheter. För att intygsförfarandet skall bli så enkelt och tydligt som möjligt anser utredningen att en och samma myndighet bör utfärda alla intyg. Denna uppgift kan lämpligen utföras av centralmyndigheten. Detta behöver dock inte föreskrivas i lag utan kan ske i förordningsform. Det bör noteras att intygsbestämmelsen gäller över hela konven- tionens tillämpningsområde. Detta innebär att det kan bli aktuellt att utfärda intyg enligt trots att en åtgärd har vidtagits med stöd av II-förordningen. Intygets innehåll blir beroende av vad frågan gäller. Ett exempel kan vara att en vårdnadshavare vill få ett intyg på att han eller hon är vårdnadshavare för barnet och vilka befogenheter detta medför (vilket framgår av 6 kap. 2 § ). Ett annat exempel kan vara att en förmyndare vill få sin roll intygad med en redogörelse för de befogenheter som det innebär (vilket framgår av 12 kap. 1 § ). Det bör överlämnas till regeringen att meddela föreskrifter om den närmare utformningen av intygen. Det bör därvid föreskrivas i förordning vilka handlingar som sökanden skall bifoga till sin begäran om intyg, såsom personbevis eller det avgörande som ligger till grund för begäran. Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser 11.3Behandlingen av personuppgifter och sekretess Förslag: En bestämmelse införs i sekretesslagen om sekretess hos domstol i mål och ärenden enligt , för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska för- hållanden om part begär det och det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men om upp- giften röjs. Om uppgiften kommer från en utländsk myndighet behövs inte någon begäran från part. Detsamma skall gälla i fråga om mål och ärenden enligt II-förordningen. Bedömning: Bestämmelserna om behandling av person- uppgifter föranleder i sig inte några lagändringar. Personuppgifter som har samlats in eller överlämnats enligt kon- ventionen får endast användas i de syften för vilka de samlats in eller överlämnats (artikel 41). Denna bestämmelse är i princip överensstämmande med artikel 31 . Det är vanligt att föreskriva skydd av personuppgifter. Detta skydd skall enligt den förklarande rapporten fortsätta att gälla efter det att barnet har nått ålder.4 De myndigheter till vilka upplysningar har överlämnats skall sörja för att de omfattas av sekretess i enlighet med lagstiftningen i denna stat (artikel 42). De personuppgifter som insamlats eller överlämnats i enlighet med bestämmelser i får inte användas för några andra syften än för vilka de samlats in eller överlämnats. Be- stämmelsen överensstämmer med de grundläggande krav som upp- ställs i 9 § första stycket c) och d) personuppgiftslagen, där det framgår att den personuppgiftsansvarige skall se till att person- uppgifter samlas in bara för särskilda, uttryckligt angivna och 4 Se , Explanatory Report, paragraf 156. Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser berättigade ändamål och att personuppgifter inte behandlas för något ändamål som är oförenligt med det för vilket uppgifterna samlades in. Artikel 41 kräver därför inte någon lagändring. (Se även avsnitt 10.8.) Svenska myndigheter som får information i enlighet med Haag- konventionens bestämmelser skall sörja för att uppgifterna om- fattas av sekretess i enlighet med vad som gäller enligt svensk lag. För svenska förhållanden gäller att om en domstol i sin rättski- pande eller rättsvårdande verksamhet får en sekretessbelagd uppgift från en domstol eller annan myndighet, gäller sekretessen också hos den domstol som får uppgiften (s.k. sekundär sekretess, se 12 kap. 1 § sekretesslagen). Detta gäller inte om en sekretess- bestämmelse till skydd för samma intresse ändå är tillämplig på uppgiften hos den mottagande domstolen (s.k. primär sekretess). När en domstol får in en uppgift från en utländsk myndighet gäller inte den sekundära sekretessen eftersom den utländska myndig- heten inte är en myndighet i sekretesslagens mening.5 Detta skulle kunna innebära att uppgifter från en utländsk myndighet får ett sämre sekretesskydd än de skulle ha haft om motsvarande upp- gifter hade givits in till domstolen från en svensk myndighet. Detta blir tydligt i två situationer. En primär sekretessbestämmelse finns beträffande mål och ären- den enligt , ärenden om särskild företrädare för barn och mål enligt verkställighetslagen. Där gäller sekretess för uppgift om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om part begär det och det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men om uppgiften röjs. I ärenden om särskild företrädare för barn och vissa andra mål och ärenden be- hövs dock inte begäran av part (9 kap. 15 § sekretesslagen). Det är emellertid inte säkert att en part är medveten om att en utländsk myndighet lämnar uppgifter till en svensk myndighet, uppgifter som kanske skulle ha omfattats av sekundär sekretess om de hade kommit från en svensk myndighet. Det bör därför skapas en möjlighet för domstolen att utan begäran av part, ex officio, göra en sekretessprövning. 5 Beträffande sekretess gentemot utländska myndigheter och att ordet myndighet i sekretesslagen inte avser utländska myndigheter, se prop. 1981/82:186 s. 57 f. Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser Den andra situationen som är intressant är om det inte finns någon primär sekretessbestämmelse för en viss uppgift. Det finns t.ex. inte någon primär sekretessbestämmelse för uppgifter hos länsrätt i mål enligt LVU. För svenska förhållanden medför det inte några problem eftersom uppgifterna normalt omfattas av sekretess hos (7 kap. 4 § sekretesslagen) och denna sekretess följer med uppgifterna till länsrätten (12 kap. 1 § samma lag). Det kan emellertid uppstå en situation där en utländsk myndighet ger in en framställning till en svensk länsrätt om att länsrätten skall bemyndiga den utländska myndigheten att utöva behörighet, eller att den svenska länsrätten skall åta sig behörighet (artiklarna 8 och 9 , se avsnitt 7.10.4). I en sådan fram- ställning kan det bifogas mycket känslig information rörande barnet. Domstolen bör även i denna situation ges möjlighet att belägga uppgifterna med sekretess utan begäran från part. De överväganden som utredningen nu har redovisat är även rele- vanta i fråga om mål och ärenden enligt II-förordningen. Motsvarande bestämmelser bör gälla även i dessa fall. Bedömning: Konventionens övergångsbestämmelser kräver i sig inte några kompletterande bestämmelser. innehåller två övergångsregler (artikel 53). Den första innebär att konventionen skall vara tillämp- lig på åtgärder endast om de har vidtagits i en stat efter det att konventionen har trätt i kraft för den staten (artikel 53.1). Den andra övergångsregeln anger att konventionen skall vara tillämplig i fråga om erkännande och verkställighet av åtgärder som har vid- tagits efter det att konventionen har trätt i kraft mellan den stat där åtgärden har vidtagits och den stat där frågan om erkännande eller verkställighet uppkommer (artikel 53.2). Åtgärder som har vidtagits i en fördragsslutande stat innan konventionen trädde i kraft i den staten kommer inte att bli ogiltiga även om den myndighet som vidtog åtgärderna inte har behörighet enligt konventionen. De kommer emellertid inte att Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser omfattas av bestämmelserna i konventionen om erkännande och verkställighet. Konventionen ställer inte upp några övergångs- bestämmelser i fråga om lagvalsreglernas tillämpning. Men för att artikel 15 (tillämplig lag på skydds- åtgärder) skall tillämpas i en stat måste myndigheterna i den staten ha behörighet enligt konventionen.6 Konventionens övergångsregler gäller som de är formulerade. Det kan konstateras att övergångsbestämmelserna inte fullständigt tar hand om de problem som kan uppstå (t.ex. när det gäller ex lege- situationerna). Utredningen återkommer till frågan om övergångs- bestämmelser i avsnitt 14.2. Bedömning: De föreskrifter som erfordras i fråga om över- sättning av handlingar som skall skickas till en utländsk myndig- het kan ges i förordningsform. Meddelanden som sänds till centralmyndigheten eller till en annan myndighet i en fördragsslutande stat skall vara avfattade på origi- nalspråket och åtföljas av en översättning till det eller de officiella språken i den andra staten eller, om det är svårt att få till stånd en sådan, en översättning till franska eller engelska. En fördragsslu- tande stat får dock genom att göra en reservation i enlighet med artikel 60, motsätta sig användandet av antingen franska eller engelska, men inte båda (artikel 54). Artikeln har en motsvarighet i artikel 24 Haagkonvention.7 Bestämmelsen innebär att meddelanden som skickas från skall vara skrivna på svenska, men vara översatta antingen till språket i den stat dit handlingen skickas eller, om det är svårt att få till stånd en sådan översättning, till franska eller engelska. 6Se , Explanatory Report, paragraf 177. 7Jämför 3 § verkställighetsförordningen. Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser dit handlingen skall skickas kan ha reserverat sig mot användningen av något av dessa språk (se artikel 60). Meddelanden som skickas till skall vara skrivna på det språk som används i den av- sändande staten, och vara översatta till svenska eller till franska eller engelska (beroende på om skall reservera sig, se avsnitt 11.6). Genom bestämmelsen i konventionen uppställs krav på myndig- heterna att översätta handlingar som skickas till en myndighet i en annan fördragsslutande stat. Denna skyldighet följer direkt av be- stämmelsen i konventionen och kräver inte några kompletterande bestämmelser i lag. I vissa fall kan det vara en part som vill skicka handlingar till en utländsk myndighet. Det kan t.ex. vara så att parten har getts till- fälle av en svensk myndighet att göra en framställning till en ut- ländsk myndighet enligt artikel 8 eller 9, eller att en förälder vill skicka ett uttalande från socialnämnden om förälderns lämplighet att utöva umgänge enligt artikel 35 till en utländsk domstol. I dessa fall kan det vara befogat att parten får bekosta den nödvändiga översättningen till mottagarlandets officiella språk, eller till engelska eller franska om det är aktuellt. Det kan också uppstå en situation där det visserligen är en svensk myndighet som skall kontakta en utländsk myndighet, men där det är aktuellt att skicka med stort antal handlingar av olika slag. Det kan vara rimligt att parten bekostar översättningen även av sådana handlingar. De föreskrifter som behövs i fråga om översättning kan enligt utredningens bedömning ges i förordningsform. Det kan även finnas behov av att översätta de handlingar som ges in till en svensk myndighet från en utländsk myndighet och som inte är översatta till svenska. För sådana situationer finns be- stämmelser i förvaltningsprocesslagen (50 och 52 §§), förvaltnings- lagen (8 §) och (33 kap. 9 §). Något behov av kompletterande regler kan inte förutses. Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser Förslag: skall utnyttja möjligheten Haag- konvention att reservera sig mot användandet av franska i meddelanden till centralmyndigheten och andra myndigheter i . Bedömning: Möjligheten till reservation till förmån för svenska myndigheters behörighet i förhållande till barns egendom i bör inte utnyttjas. innehåller begränsade möjligheter för de fördragsslutande staterna att reservera sig. Varje stat får, senast vid ratificering, godtagande eller anslutning eller då en förklaring avges, anmäla de reservationer som avses i artikel 54.2 och artikel 55. Ingen annan reservation skall vara tillåten (artikel 60.1). Varje stat får när som helst återta en reservation som den har anmält. Deposi- tarien skall underrättas om ett sådant återtagande (artikel 60.2). Reservationen skall upphöra att gälla i den tredje kalendermånaden efter det att den underrättelse som avses i föregående punkt har lämnats (artikel 60.3). I utredningens direktiv anges att utgångspunkten för svenskt vidkommande är att skall reservera sig endast om det finns starka skäl för det. En av reservationsmöjligheterna innebär att en stat kan motsätta sig användandet av antingen franska eller engelska i meddelanden till centralmyndigheten eller en annan myndighet i staten (artikel 54.2). Denna möjlighet finns även enligt Haag- konvention. Regeringen fann beträffande denna konvention att någon sådan reservation inte var påkallad. Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser Till skillnad års inte bara tillåter, utan uppmuntrar direktkontakt mellan de fördragsslutande staternas beslutande myndigheter i olika frågor. Vidare har ett avsevärt mycket bredare tillämpningsområde. Det är svårt att förutse alla typer av situa- tioner som kan uppstå – utan koppling till pågående mål.