sou · GTB341d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Grunden för antagandet var att dessa människor kom från främ- mande kulturer och att det inte fanns någon realistisk möjlighet för dem att bli integrerade i det svenska samhället. Det intressanta var att inte bara skånska högerpolitiker uttryckte sådana åsikter. En efter folkomröstningen i kom en vänsterpartist (partiet hette VPK till 1990) att offentligt lansera liknande men mer välformulerade åsikter. Det var , socionom, anställd på och kommunal- politiker i . Han hävdade att den etniska homogeniteten var största tillgång. Dessutom var det endast de brottsliga främlingarna som sökte sig till . De anständiga stannade i sina hemländer. budskap gav fler röster än vanligt i vid följande val. Inom socialdemokratin kom den ansedde diplomaten att offentligt framföra liknande åsikter 1991. Han föreslog att endast skulle ta emot de flyktingar som hade en kultu- rell bakgrund som liknade den svenska. , dåvarande invandrarminister, kommenterade förslag med stor sym- pati. , och delade föreställningen att de inte passar här. Begreppen homoge- nitet, etnicitet och integration kom att bli permanenta inslag i debatten, men innehållet man laddade dessa ord med varierade avsevärt. Den utvecklingsoptimism som tidigare karakteriserat debatten i flykting- och invandrarfrågor övergick till sin motsats. De kunde inte längre bli som vi, varken med hjälp av kurser, arbete eller särskilda uppfostringsmetoder. De var organiskt olika oss, för alltid bestämda av sin kultur, sin etniska tillhörighet och kanske även av sin biologi. Det sagda och det tänkta Drömmen om det homogena samhället, eller lika barn leka bäst Homogenitet var ett ord och ett begrepp som man bara undantags- vis uttalade högt, till och med då, . var en av de få som vågade säga det offentligt och som laddade det med ett odelat positivt innehåll. Det råder ändå ingen tvekan om att den vanligaste uppfattningen bland svenskarna om det egna samhället grundades på en allmän, mycket positiv syn på landets påstådda homogena karaktär. Här måste vi söka oss till den latenta komponenten i diskursen för att hitta det sällan uttalade men allestädes närvarande begreppet homogenitet. Förutom och , med sina idéer om att de inte passar här alternativt att endast de som passar här borde få tillstånd att komma hit, hittar vi andra politiker som är intressanta i sammanhanget. En av dem tillhörde , som var ett socialliberalt parti och allmänt räknades som ett av de mest invandrarvänliga i den svenska politiken. (), dåvarande kulturråd i , blev intervjuad av en journalist angående en rapport från . Rapporten visade att genomsnittsbetygen i skolorna i södra förorter var högre än genomsnittsbety- gen i de norra förorterna. Hur ansåg att man kunde förklara detta? förklaring var att det i de södra föror- terna fanns homogena klasser där de flesta elever är svenskar, med föräldrar med liknande bakgrund. Där stimulerar eleverna var- andra. (1992) Det mest iögonfallande i uttalandet är utan tvekan totala blindhet för skillnaderna i socioekono- miska villkor mellan de norra och de södra förorterna. För henne är det homogeniteten som förklarar framgången för eleverna i de södra förorterna. Homogeniteten som odelat positiv egenskap har sällan uttryckts så klart som här hos . Vi kan med hjälp av misstankens hermeneutik läsa även den latenta delen av hennes påstående: om det är stimulerande att vara lik, är det lätt att begripa att det är understimulerande, det vill säga fördummande, att vara olik. Den sociala heterogeniteten är inte bra, alltså. behöver inga ord för att uttrycka sin starka misstro mot den hete- rogenitet, det vill säga mot den mångfald, som alltså skulle vara orsaken till att eleverna i skolorna i norra förorter fått sämre skolresultat. Intressant i sammanhanget är att konstatera att man kan finna en sådan uppfattning hos personer som i sin roll Det sagda och det tänkta som politiker ofta och med stort engagemang talar om mångfalden och mångkulturaliteten. Drömmen om homogeniteten genomsyrade föreställningarna . Det heterogena uppfattades som en risk, som ett hot och framför allt som ett problem. Invandrare var ett problem som det svenska samhället måste lösa genom sociala ingenjörsåt- gärder och politiska beslut, eller genom att stoppa invandringen. Ny Demokrati kom 1992 att kapitalisera den så kallade främlings- rädslan medan Lasermannen var upptagen med att sätta skräck i främlingarna. I tolkning var den svenska homogeniteten – landets största tillgång – en etnisk homogenitet. Nya begrepp som etnicitet och mångfald gjorde sin entré i invandrardebatten. Vissa fall av etnisk diskriminering uppmärksammades, bland dem ett fall som visar hur starkt präglade av drömmen om homogeniteten de svenska institutionerna var. , barn till ara- biska/svenska föräldrar och värnpliktig i den svenska flottan, fick inte bli chaufför åt den dåvarande förvarsministern . Han stoppades från högsta militära ort, inte av säkerhetsskäl, utan på grund av det konstiga efternamnet. Han passade inte där, som mycket riktigt hade fastslagit. Det spelade ingen roll att Belmadanis förnamn, , inte eller , vittnade om föräldrarnas rörande och lite desperata vilja till assimilering. Drömmen om homogeniteten, som också dela- des av många främlingar, förhindrade samhället att assimilera ens de invandrare som var villiga att undertrycka sin egen olikhet för att få smälta in i den stora gemenskapen. var också det år då invandrarminister i sällskap med statsminister genomförde ett väldigt upp- märksammat besök i . Besöket och dess betydelse har stu- derats ur alla upptänkliga synvinklar. Den dagen blev det uppenbart att svenska makthavare totalt saknade förmåga att kommunicera med en betydande del av det egna landets befolkning och att deras sociala koder var avsedda endast för den (etniskt) svenska befolk- ningen. Med andra ord: deras kommunikationsmöjligheter var fortfarande konstruerade kring drömmen om homogeniteten. karakteriserades av en större känsla av oro och otrygghet, orsakad av förändringarna i världens och landets situa- tion. Invandrardebatten kom att kanalisera en stor del av denna växande otrygghetskänsla, främst på grund av den invandrarfient- liga diskursen. De kommer och tar våra jobb och det motsatta Det sagda och det tänkta de vill inte jobba, de vill leva på bidrag var ständigt återkom- mande argument ibland i en och samma diskurs. Dessa och andra liknande uttryck kom i vissa fall att ersätta en nödvändig politisk samhällsdiskussion om den politisk-ekonomiska offensiven mot den arbetande befolkningen. Den förra, optimistiska föreställ- ningen om en svensk modernitet som skulle förmedlas till de nykomna och förvandla dem till fullvärdiga moderna medborgare, lämnade successivt plats för en fatalistisk syn på de problem som ett heterogent samhälle i vardande skapade. Invandraren förvandlades till den mytiske främlingen, en oföränderlig, förmodern, hotande figur som var helt omöjlig att assimilera och som skulle underminera det homogena svenska samhället Vem integrerar vem och till vad? Omvärderingen av den etniska frågan har präglat debatten . Även nåddes av det diasporiska fenomenet, med stora folkgruppers förflyttningar från sina ursprungliga länder till den kontinent och de länder som under de gångna århundradena utgjorde kärnan i det kolonialistiska projektet. De mest biologise- rande tendenserna i uppfattningen av de nykomna förlorade i inflytande och en föreställning om att problemet med invandringen ligger i de kulturella skillnaderna fick fart. Även rent rasistiska uttalanden lägger större vikt vid kultur än vid ras. Det räcker med att läsa principprogram för att ta reda på att problemet ligger i de olika kulturernas grundläggande värde- system som krockar med varandra. (: 2003) Idén om den oundvikliga kulturkrocken går att finna bakom många beskrivningar av invandrarproblemet. Kulturkrocken är främst ett annat sätt att uttrycka faran med förlusten av den ideala homogenitet som i det förflutna skulle ha välsignat lan- det. Den naiva metaforen om kulturkrocken uppfattades i det när- maste bokstavligen, som om kulturer vore hårda föremål som kunde krascha och, precis som bilar, få bucklor i konfrontationen. Medvetenheten om att mångfalden hade kommit till för att stanna sipprade ändå fram successivt. Det växte fram ett behov av att hitta en samlevnadsform mellan den härskande homogena kultu- ren och de många andra kulturer som tillsammans konstituerade mångfalden. När nya grupper av studenter, många med utländsk bakgrund, sökte sig till den högre utbildningen, uppstod ett teore- Det sagda och det tänkta tiskt perspektivskifte i behandlingen av invandrarfrågan. Den gamla, totalt överspelade invandrarkunskapen lämnade plats för nya reflexioner och formuleringar. Perspektivskiftet innebar en större anknytning till de globala studierna och till den postkoloniala kriti- ken. Den akademiska världen öppnade möjligheter till en ny kun- skaps- och begreppsproduktion i denna fråga, en kunskapsproduk- tion som realiseras i en mängd kurser, uppsatser och doktors- avhandlingar. Kritiska ansatser, som problematiserar och ifrågasät- ter den sedvanliga diskursen om mångfald och integration, prövas. Jämte genusforskningen, och i många fall i samarbete med den, är de postkoloniala studierna en ovanligt inflytelserik akademisk inriktning som mer och bättre än andra inriktningar uppfyller kra- vet på att utveckla den så kallade tredje uppgiften. På , endast några decennier, har invandringen radi- kalt förändrat befolkningssammansättningen. har blivit ett land med etnisk och kulturell mångfald. (SFM 1997/98:10), hävdar regeringspropositionen. Den pekar på en period under vilken det mångkulturella samhället blev ett ofta förekommande begrepp medan begreppet invandrare var på fallrepet. Statens invandrar- verks namnbyte till markerar föränd- ringen. Den mångkulturella diskursen karakteriserades ändå av att avskärma (eller skona) den inhemska kulturen från de andras mångfald. Drömmen om det homogena internaliserades för att kunna fortsätta att existera: varje kultur för sig var homogen och det mångkulturella samhällets roll var att garantera denna invärtes homogenitet. Kulturerna skulle existera var för sig och i samlevnad med varandra i det stora samhällets gemensamma territorium. Kontakter dem emellan skulle anta externa former: yta skulle röra vid yta. Föreställningen om kulturer som statiska, hårda föremål ligger till grund för denna föreställning. Den dominerande kulturen skulle bestämma spelreglerna och samlevnadsformerna. Integration blev då det nya och intensivt omdebatterade begrep- pet. I den officiella diskursen finslipades integrationsbegreppet i en bestämd riktning, som klart markerade att vi ska integrera dem. Men många andra intresserade blandade sig i debatten och ansåg att en sådan tolkning av integrationstänkandet inte gick att skilja från den gamla assimilationsidén. En mångfald av nya, kritiska röster lade sig i debatten och problematiserade den. Det är –98 som man, i samma regeringsproposition som jag citerat ovan, självkritiskt beskriver hur man länge hade givit begreppen mångkultur och mångkulturell en normativ innebörd. Det sagda och det tänkta också att man inom invandrarpolitiken började använda begreppet integration dels som en motsats till assimilation, dels för att uttrycka ambitionen med jämlikhetsmålet(SFM: 22) . Trots de goda intentionerna kom integrationsbegreppet att anta en alltmer assimilatorisk karaktär: har integrationen använts också på många andra sätt, bland annat som en samlande term för den statliga och kommunala sektorns ambitioner och insatser i syfte att förverkliga invandrarpolitiken. Uppifrånperspektivet förutsätter också ofta en ensidig anpassning till majoritetssamhället, dvs. i praktiken en assimilation. Assimilation är en otänkbar politisk strategi i . Människor kan inte påtvingas svenskhet. (SFM: 22). Denna intressanta reflexion väcker frågor kring den påtvingade svenskheten. Formuleringen kan innebära att en föreställning av svenskheten som en etniskt homogen gemenskap lever kvar. Andra nya begrepp som skulle ersätta det gamla invandrarbe- greppet prövades. Den mest framgångsrika kandidaten blev ny svensk. Detta begrepp upphävde, till skillnad från invandrare, den tidigare helt negativa laddningen: nu fick man definierat vad man var, inte bara vad man inte var. började många ändå att ställa obekväma frågor som, till exempel, när exakt slutar man att vara en ny svensk och börjar bli bara svensk? Behovet av att sätta ett bestämt adjektiv framför ordet svensk avslöjade gamla föreställ- ningar som levde kvar i det tysta. Ny svensk var inte negativt laddat, som invandrare varit, men det antog ändå samma ontologiska karaktär. Att vara ny oavsett hur man har varit medborgare i landet pekar på den etniska tillhörighetens status som skiljegräns mellan medborgare och medborgare. Man är ny svensk till sitt väsen. Att vara ny svensk är en permanent egenskap. På ett sätt lik- nar det hur man skilde mellan kristna och kristna i det medeltida . De gammalkristna, det vill säga de riktiga spanjorerna, kallade de tvångskonverterade judarna för nykristna. Dessa stod under ständig kontroll och fick kraftigt beskurna rättigheter. De saknade den så kallade blodets renhet (Fredrickson 2003:38-39). Stämpeln som ny varade i sju generationer. Det sagda och det tänkta Det diskriminerande samhället och ungdomarnas situation Den syn på integration som ligger närmast den gamla assimile- ringstanken har ständigt ökat i betydelse. Den framgår i politiska deklarationer och i olika kommunala åtgärder. I denna diskurs är det alltid vi som integrerar dem till vårt samhälle. En annan syn på integrationsprocessen hittar man utanför de officiella miljöerna, särskilt bland ungdomar. Där uppfattas integ- rationen som en process i vilken vi integrerar oss med varandra, inte i ett färdigkonstruerat samhälle utan i det pågående gemen- samma samhällsbyggandet. Dessa två synsätt på integrationen är, objektivt sett, varandras motsatser men de är för det mesta sam- manblandade i diskursen och det är svårt att skilja dem åt. Man säger samma sak men ändå inte. I samma regeringsproposition som jag har citerat ovan, läggs tonvikten på en icke assimilatorisk inne- bord av integrationsbegreppet: Integrationsprocesserna är ömsesidiga i den bemärkelsen att alla är delaktiga och medansvariga i dem och alla måste bidra. Integration är inte en fråga om och för invandrare. I ett samhälle med etnisk och kulturell mångfald bör människor komplettera varandra och ömsesi- digt bidra med sin kompetens [] (SFM: 23) En reflexion som bör göras handlar om på vilket sätt man ska uppnå denna önskvärda ömsesidighet. Maktstrukturen i landet visar klart att den politiska och ekonomiska makten innehas av människor med etniskt svensk bakgrund. Det är i sådana enkulturella miljöer som de åtgärder man kommer att tillämpa ute i samhället diskute- ras och beslutas. Det är inte överraskande att invånare som står utanför den svenska gemenskapen uppfattar många av dessa beslut som diskriminerande. Medan den officiella diskursen på nivå hävdar, till exempel, behovet av att främja det mångkulturella stadsrummet, blir det i praktiken så att de andra blir hänvisade till de egna förorterna där de kan ta del av varand- ras kulturutbud utan att breda ut sig på den centrala stadens gator. finns det en avgrundsdjup skillnad mellan den kommunala diskursen och hur man tillämpar den i praktiken. Jag vill använda ett exempel som väl illustrerar vad jag menar: – den varade inte längre än två eller – organiserade man underbara karnevalståg i . Många invandrarföreningar var särskilt aktiva i samman- hanget. Dessa tåg väckte stor entusiasm bland göteborgarna och för- vandlades snart till fantastiska folkfester, med tusentals människor av Det sagda och det tänkta alla möjliga färger och ursprung dansande och skrattande på . [] Men karnevalen utvisades från . Anledningen var att fick inställa någon föreställning på grund av den höga ljudnivån ute på gatan samt att spårvagnstrafiken blev störd. [] Invandrarnas karneval förflyttades tillbaka till och den enkulturella ordningen blev på så sätt återställd. [] Frågan som många [] ställde och som aldrig bevarades, är varför andra folkfester på , som det riktigt stökiga cortège eller det överre- klamerade Göteborgskalaset får fortsätta att år ta i besittning utan att bli utvisade därifrån (2000:134) Ett flitigt använt begrepp från officiellt håll, förmodligen det mest diskriminerande av alla, är begreppet andragenerationsinvandrare. Det aktualiserar den syn som rubriken på Vi i omslag för- medlade och som blev ett huvudbry för mig : föds fler invandrarbarn i . De invandrarbarn som endast hade vand- rat från sina mödrars magar stigmatiseras som andragenera- tionsinvandrare. Barn till de nya svenskarna blir i sin tur själva satta på undantag på livstid. Det produceras nya ontologiska metaforer. De som aldrig vandrat in från någon annan plats fortsätter att bli lämnade utanför. Många har påpekat det onödiga, fördomsfulla och diskrimine- rande som ligger i användningen av ett sådant begrepp. Det är vik- tigt att också få klart för sig de sociala konsekvenser som detta medför. Ungdomar från invandrartäta områden utgör den största delen av dessa andragenerationsinvandrare. De har fått er- sätta främlingen, den som påstods vara orsak till den främlings- rädsla, främlingsfientlighet och främlingshat som genomsyrade sam- hället och . Unga männi- skor – i synnerhet unga män – uppfattas som ett hot, och det inte bara av äldre damer som är rädda för att bli rånade, utan även av betydelsefulla samhällsrepresentanter. Under förberedelserna inför i fick denna rädsla ett ganska skrämmande uttryck. och filmade av planeringsarbetet . De dokumenterade bl.a. alla planeringsmöten mellan Göteborgsaktionen, kommunens representanter och polisens kontaktgrupp. I en sekvens av deras film ser man polismannen när han samtalar med representanter för Göteborgsaktionen om en fest som Rec- laim the City planerade till . Plötsligt förlorar besinningen. Han blir förbannad och skräder inte or- den. Det som upprörde honom så mycket var att man planerade att Det sagda och det tänkta bjuda in ungdomar från förorten att delta i festen. Alla som var med på mötet blev överraskade av reaktion och över att en polisman i hans ställning uttryckte sig i sådana termer (och inför en kamera!). Angående inbjudan till ungdomarna i förorten sade följande (har transkriberat direkt från filmen): Jag menar att man ute i förorten och rekryterar invandrargrupper för att våldta stan va, känns det inte särskilt roligt och det kan polisen inte rå på, vi kan inte stå och titta på när grov skadegörelse pågår. Detta hände , toppmötet började. Ungdomarna från förorten hade för denne polisman ingen annan anledning att delta i en gatufest i än att våldta staden. Våldtäkten som metafor ligger alltid nära till hands i dessa förställningar. Vad jag vet har varken fallet med den utvisade karnevalen eller det om de inbjudna förortsungdomarna väckt någon större upp- märksamhet. Dessa båda fall avslöjar att diskrimineringen lever i och är en del av en och samma diskurs som har integration och mångfald som honnörsord. Däri ligger svårigheten i att fastställa begreppens innebörd och kunna skilja mellan integration och integration och mellan mångfald och mångfald. Vi som har bott länge i har sett begreppen komma och gå. Vi har sett dem dansa med varandra – ibland stilla menuett, ibland frenetisk rock. De ideologiska laddningarna blir i vissa fall och un- der vissa historiska perioder omöjliga att blunda för, medan de i andra fall och tider blir gäckande, oklara, odefinierbara. Greppet över människornas medvetande uppenbarar sig i det språk och de begrepp med vilka vi uppfattar världen och definierar den. Övergången från det homogena till det heterogena samhället har redan skett i den svenska verkligheten, men detta faktum har inte orsakat grundläggande förändringar i landets sociala, ekono- miska och politiska strukturer. Det faktiska heterogena samhället har inte förändrat maktens syn på sig själv och på det svenska sam- hället. En stor del av landets befolkning förvägras i praktiken vissa rättigheter som den andra delen njuter av. Språket är det fält där Det sagda och det tänkta konflikten blir som klarast. Genom att med särskiljande begrepp stämpla de andra som annorlunda, som speciella fall, som ett problem, och genom att placera dem i särskilda kategorier, håller man dem utanför och avskilda från samhället som helhet. Den ontologiska metaforiken normaliserar den diskriminering som fak- tiskt sker (i bostadsområden, skolor, stadens centrala rum osv.) och förvandlar den till något i det närmaste naturgiven. ger dessa ontologiska metaforer uttryck åt de latenta föreställning- arna som sällan öppet manifesteras i maktens diskurs. har invandrarpolitiken och teoribyggandet kring invandrarfrågor genomgått uppenbara förändringar. Inte någon av dessa förändringar har varit lika avgörande som den som sker inför våra ögon, när de som traditionellt varit de politiska åtgärdernas och de akademiska studiernas objekt gradvis intar sub- jektets plats i sin egen och landets historia. Det sagda och det tänkta (1979) . : (2002) Time and the Others. How anthropology makes its object. Fredrickson, G M. (2003) Rasism. En historisk översikt. Koselleck, R. (2004) Erfarenhet, tid och historia. Om historiska tidens semantik. & , M. (1980) Metaphors we live by, : (1982) Om Ideologi och Ideologianalys. (1987) Form och Innehåll. : Arachne , A. (och ) Främlingen 1 och 2. (2000) Mångfald och möjligheter i Bibliotek – en plats och rum. (2002) Den förbjudna staden i Vad hände med i ? Quintáns, E. & Verdinelli, N. (1984) Latinamerikaner i , : Ricoeur, P. (1988) Från text till handling. /: Sym- posium (2003), Principprogram, , framtiden och mångfalden – Från invandrarpolitik till integrationspolitik- Regeringsproposition 1997/98:16 Leave this Europe where they are never done talking of Man, yet mur- der men everywhere they find them, , in all the corners of the globe. For centuries they have stifled almost the whole of humanity in the name of a so-called spiritual experience [and] we know what suf- ferings humanity has paid for every one of their triumphs of the mind. 1963: 311–12 Vem är då denne så omtalade och celebre Man? Denne så dyrkade figur är en uppfinning av sent datum (1970: 387) - ett barn av upplysningstidens ideal; humanism och universalism. Enligt upplysningstänkandet anses Man vara en aeternas [evig sanning], a in the midst of all flux, a measure of all things (citerad i Hollingdale : 60). I upplysningsfilosofi- erna är det förnuftet och förmågan att resonera, bedöma, värdera och veta, som garanterar den plats som Man tillskrivs som all- tings måttstock. Inom denna tradition betraktas dessutom förnuf- tet och dess attribut vara utmärkande för mänskligheten, de är med andra ord universella. Man utgör därmed en transcendental grund (bortom tid och rum) för objektivitet och sanning. När utdelade sina beska kommentarer hade i namn av så kallad andlig erfarenhet drabbat mänsklig- heten under nästan fem århundraden. I Väst talas det fortfarande om Man, som kväsandet av mänskligheten fortgår i oförminskad skala. Miljontals har blivit, och blir fortfarande, över- körda för mänsklighetens bästa i demokratins och frihetens namn. Alltför många brott mot människor och icke-människor har blivit sanktionerade, och sanktioneras fortfarande, under huma- nismens fana och dess universella rationella ideal och värden. Dessa triumphs of the mind har även präglat många av moder- nitetens grundläggande idéer. Vad gäller utformningen av tankar och föreställningar om frihet, demokrati och mänskliga rät- tigheter har universalism, humanism och upplyst förnuft spelat en avgörande roll. De har även varit fundamentala i skapandet av värl- den som en spegelbild av /Väst.