sou · GTB338 · 2006-01-01 00:00:00 — Det innebär bl.a. att om information förs över från en terminal till en dator, i vilken informationen bearbetas och lagras på ett data- medium, är det straffbart att olovligen bereda sig tillgång till sådan information under överföringen. Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet Straffskyddet beträffande dataintrång omfattar alla upptagningar för automatisk databehandling, oavsett om dessa innehåller per- sonuppgifter eller inte. För straffansvar krävs inte heller att perso- nen faktiskt tagit del av innehållet. Bestämmelsen om dataintrång är subsidiär i förhållande till brytande av post- eller telehemlighet och intrång i förvar (4 kap. 8 och 9 §§ BrB). Det innebär bl.a. att det inte är straffbart som dataintrång att via en på obehörigt sätt införskaffad kod ta del av telemeddelanden som finns lagrade på en server. En sådan gärning bedöms i stället enligt bestämmelserna i 4 kap. 8 och 9 §§ BrB. Dataöverföringar som sker med hjälp av det allmänna telenätet skyddas av bestämmelsen om brytande av tele- hemlighet. Även försök och förberedelse till dataintrång som inte är ringa är straffbelagt (4 kap. 10 § BrB). Att på måfå testa olika användarnamn och lösenord har ansetts inte utgöra straffbart för- sök, eftersom sannolikheten att lyckas är alltför liten, dvs. det har inte förelegat en tillräcklig fara för att dataintrång skall fullbordas (se 23 kap. 1 § BrB). I samband med dataintrång förekommer det ofta att gärningsmannen före själva intrånget kartlägger måldatorn genom s.k. portscanning för att avgöra bl.a. vilket operativsystem som finns i måldatorn och vilka andra program som finns installe- rade. Med hjälp av den informationen genomförs sedermera datain- trånget. Eftersom även immateriella objekt kan utgöra hjälpme- del vid förberedelse till brott enligt 23 kap. 2 § BrB kan innehav av programvaror för portscanning utgöra förberedelse till dataintrång liksom innehav av programvaror för skapande av exempelvis datavi- rus. Regleringen i av förundersökningsförfarandet och tvångsmedelsanvändning innehåller en mängd bestämmelser och rekvisit som på olika sätt skall skydda den enskilde från integritets- intrång och ge honom vad som kan kallas rättsskyddsgarantier. Där finns bl.a. regler om beslutsordningen vid tvångsmedel (t.ex. dom- stolsprövningen enligt 27 kap. 21 § första stycket RB), om till- ståndstiden (t.ex. vid hemlig teleavlyssning och hemlig teleöver- vakning enligt 27 kap. 21 § andra stycket RB), om offentliga om- bud i vissa fall (27 kap. 26-30 §§ RB) och regler som tillförsäkrar den misstänkte och hans försvarare en viss insyn i utredningen. Rätten till insyn regleras av bestämmelserna i 23 kap. RB (SOU 1998:46 s. 90 ff. och SOU 2003:74 s. 187 ff.). Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet I 23 kap. 18 § RB föreskrivs att, när förundersökning har kom- mit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brott, han skall när han hörs underrättas om misstanken. Efter denna tidpunkt har den misstänkte och hans försvarare enligt samma paragraf rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit under förundersökningen. De har också rätt att begära att utredningen kompletteras. Åtal får inte väckas förrän de har fått möjlighet att ta del av allt material i utred- ningen och fått skäligt rådrum att begära komplettering. Det har ansetts att det inte går att undanhålla den misstänkte information om något material i detta skede (se SOU 1999:53 s. 393 f. samt JO 1964 s. 214 och 1965 s. 198 samt Ds Ju 1979:15 s. 113, jfr dock prop. 1986/87:89 s. 145). Rätten till insyn gäller inte bara sådana uppgifter som har tagits in i protokollet utan även andra uppgifter (sådana uppgifter som finns i den s.k. slasken, dvs. uppgifter utan- för förundersökningsprotokollet). Bestämmelsen i 23 kap. 18 § RB ger den misstänkte och hans försvarare rätt till insyn men inte automatiskt rätt till handlingar som upprättats under förundersökningen. En sådan rätt uppkom- mer först när åtal har beslutats. Rätten till insyn omfattar även handlingar som inte är allmänna. Förundersökningsprotokoll anses inte bli allmänna handlingar förrän de är färdigställda (JO 1971 s. 88 och 1980/81 s. 124), eller om ärendet avslutas utan att fullstän- digt protokoll har upprättats, när ärendet arkiveras. Hos åklagaren blir förundersökningsmaterialet allmän handling när beslut fattas i åtalsfrågan, oavsett om det är fråga om ett färdigställt protokoll eller inte (SOU 1999:53 s. 394). När åtal har väckts har den misstänkte och hans försvarare enligt 23 kap. 21 § RB rätt att på begäran få en utskrift av förundersök- ningsprotokollet, som skall innehålla det för den kommande dom- stolsprocessen relevanta materialet. Om en förundersökning inte föranleder åtal (s.k. negativt åtalsbeslut), föreligger inte någon ovillkorlig rätt för den misstänkte att få en utskrift av protokoll eller anteckningar. I stället blir 5 kap. 1 § sekretesslagen tillämplig (SOU 1998:46 s. 112 och 1999:53 s. 394, m.fl. Nya rätte- gångsbalken s. 314 samt prop. 1986/87:89 s. 148). Regeringsrätten har i praxis tillerkänt den misstänkte en sådan rätt (Regeringsrät- tens 1995 referat 28). Beslut om hemliga tvångsmedel fattas utan att den misstänkte själv är närvarande. Att inte den misstänkte kallas till en sådan prövning är självklart, eftersom avsikten är att han inte skall känna till att tvångsmedel används. Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet fördes ett system med offentliga ombud i ärenden om hemlig tele- avlyssning och hemlig kameraövervakning. Dessa ombud är mot- parter till åklagaren vid sammanträden inför domstol. Det offentli- ga ombudet har till uppgift att bevaka enskildas rätt och integritets- intressen i allmänhet och skall lyfta fram alla aspekter, även t.ex. skydd för tredje mans integritet. Det offentliga ombudet skall ock- så bevaka att de grundläggande principerna för tvångsmedelsan- vändning följs och får överklaga domstolens beslut. Syftet med sy- stemet är bl.a. att stärka den enskildes rättsskydd och att, utöver att det är domstol som prövar ansökan om tillstånd, skapa ytterligare rättssäkerhetsgarantier redan vid tillståndsprövningen (se bl.a. Skr. 2004/05:36 s. 13). För ytterligare uppgifter om den misstänktes partsbefogenheter, som partsinsynen och rätten att överklaga beslut om hemlig teleav- lyssning och hemlig teleövervakning, hänvisar vi till Buggningsut- redningens redogörelse i SOU 1998:46 s. 90 ff. I polisens brottsbekämpande verksamhet skall bl.a. de allmänna principer beaktas som finns fastslagna i 8 § polislagen (1984:387). Enligt den bestämmelsen skall en polisman, när han verkställer en tjänsteuppgift, iaktta vad som föreskrivs i lagar eller andra författ- ningar och ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åt- gärdens syfte och övriga omständigheter. Om polismannen måste använda tvång, får det ske bara i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet skall uppnås. Paragrafen ger därmed uttryck för bl.a. behovs- och proportionalitetsprinci- perna (se avsnitt 2.8.2). I förarbetena till polislagen fördes en diskussion om s.k. okon- ventionella spaningsmetoder (SOU 1982:63 s. 129 ff. och prop. 1983/84:111 s. 44 ff.). De metoder som nämndes där var bl.a. pro- vokation, infiltration, agentverksamhet, desinformation och hemlig avlyssning. Dessutom definierades några principer som anses gälla för okonventionella spaningsmetoder men som har giltighet även i övrigt i polisarbetet. Polisen får enligt dessa principer aldrig 1.själv begå en kriminaliserad handling för att kunna efterforska eller avslöja brott, 2.provocera eller förmå någon att inleda en brottslig aktivitet (som personen annars inte skulle ha gjort), eller Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet 3. underlåta att vidta föreskrivna åtgärder mot brott eller mot en person som misstänks för brott. Departementschefen ansåg att principerna inryms i den allmänna regeln i 8 § polislagen och att det därför inte behövdes någon sär- skild lagreglering av okonventionella spaningsmetoder. 2.8.7Lagen om elektronisk kommunikation Även lagen om elektronisk kommunikation innehåller bestämmel- ser om integritetsskydd (särskilt 6 kap.). Förutom de bestämmelser som nämndes tidigare om tystnadsplikten kan nämnas att reglerna omfattar bl.a. skydd av personuppgifter och skydd mot obehörig avlyssning. Exempelvis anges i 6 kap. 3 § LEK att den som tillhan- dahåller en allmänt tillgänglig elektronisk kommunikationstjänst skall vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att behandlade upp- gifter skyddas och att den som tillhandahåller ett allmänt kommu- nikationsnät skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att upp- rätthålla skydd i nätet. Den säkerhet som avses är skydd mot olov- lig avlyssning och liknande integritetskränkande handlingar. Åtgär- derna skall vara ägnade att säkerställa en säkerhetsnivå som, med beaktande av tillgänglig teknik och kostnaderna för att genomföra åtgärden, är anpassad till risken för integritetsintrång. I 6 kap. 17 § LEK finns bestämmelser om förbud mot avlyssning. I princip finns ett totalt förbud mot att ta del av eller på annat sätt behandla uppgifter i ett elektroniskt meddelande som överförs i ett allmänt kommunikationsnät eller med en allmänt tillgänglig elek- tronisk kommunikationstjänst, eller trafikuppgifter som hör till meddelandet, om inte en av användarna har samtyckt till åtgärden. Ett av undantagen från bestämmelsen rör den situationen att man genom radiomottagare avlyssnar ett radiobefordrat elektroniskt meddelande som inte är avsett för den som avlyssnar eller allmän- heten. Undantaget motiveras av att det är allas rätt att inneha en radiomottagare och att det inte är lämpligt att sanktionera själva avlyssnandet. Det har uttalats att etern är fri och att var och en därmed kan avlyssna vad som transporteras radiobe- fordrat. Däremot får den som har avlyssnat eller på annat sätt fått tillgång till innehållet i ett sådant radiobefordrat meddelande inte obehörigen föra det vidare. Den tystnadsplikten, som föreskrivs i 6 kap. 23 § LEK, är straffsanktionerad i 7 kap. 15 § LEK. På andra ställen i detta betänkande redovisas flera av de övriga bestämmelserna i 6 kap. LEK om integritetsskydd. Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet En parlamentarisk kontroll över tillämpningen av bestämmelserna i om hemlig teleavlyssning och hemlig teleöver- vakning samt av bestämmelserna i lagen om hemlig kameraöver- vakning utövas av på grundval av årliga uppgifter från regeringen. Regeringen får uppgifter om tillämpningen från Åkla- garmyndigheten och . Den senaste redovisning- en, som avser , gjordes i regeringens skrivelse 2004/05:36. Där framkommer bl.a. följande uppgifter rörande hemlig teleav- lyssning och hemlig teleövervakning. meddelade domstol totalt 631 tillstånd om hem- lig teleavlyssning. Av dessa avsåg 446 tillstånd narkotikarelaterad brottslighet (grovt narkotikabrott och grov narkotikasmuggling). I övriga fall var det fråga om förundersökningar rörande främst mord och grova rån. I enstaka fall rörde förundersökningarna människo- rov, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, grov penningför- falskning, grov våldtäkt och människohandel för sexuella ändamål. Den tid den totala avlyssningen pågick varierade kraftigt, från . Avlyssningen hade betydelse för för- undersökningen beträffande den misstänkte i av fallen . I av fallen kunde avlyssning inte ske i öns- kad omfattning på grund av t.ex. tekniska problem, att den miss- tänkte reste utomlands, abonnemanget upphörde eller den miss- tänkte greps för annat brott. I av fallen kunde ingri- pande ske endast mot andra än den misstänkte. I av fallen lades förundersökningen ned på grund av att brott inte kunde styrkas. förekom det i sex fall att ansökan om hemlig teleavlyssning avslogs av domstol och i tolv fall meddelades tillstånd efter begäran om rättslig hjälp från annat land. Det lämnades tillstånd i 645 fall till hemlig tele- övervakning. I så gott som samtliga fall där hemlig teleavlyssning beviljades meddelades tillstånd även till hemlig teleövervakning. Av tillstånden till hemlig teleövervakning avsåg 450 fall grovt narkoti- kabrott eller grov narkotikasmuggling. De övriga fallen avsåg främst förundersökningar rörande mord, grovt rån, människorov, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, grov penningförfalsk- ning, grov våldtäkt, människohandel för sexuella ändamål, grovt barnpornografibrott, grov varusmuggling, grov stöld, grovt bedrä- geri, grovt penninghäleri, grov urkundsförfalskning, grovt bokfö- ringsbrott, grovt skattebrott och grovt miljöbrott. Liksom för hemlig teleavlyssning varierade den totala övervakningstiden från Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet Övervakningen hade betydelse för förundersökningen i av fallen. I av fallen avbröts övervakningen på grund av t.ex. tekniska problem, att den misstänkte reste utomlands, abonnemanget upp- hörde eller den misstänkte greps för annat brott. I av fallen kunde tillslag ske endast mot andra än den misstänkte. I av fallen lades förundersökningen ned på grund av att brott inte kunde styrkas. förekom det i sju fall att ansökan om hemlig teleövervakning avslogs av domstol och i tolv fall meddelades tillstånd efter begäran om rättslig hjälp från annat land. Av regeringens slutsatser i skrivelsen framgår att tvångsmedlen användes främst vid förundersökningar där det funnits misstankar om organiserad eller annars omfattande narkotikabrottslighet där huvudsyftet med åtgärderna var att avslöja den mera omfattande narkotikasmugglingen till och narkotikaförsäljningen inom landet. Regeringen kommenterade också det något ökade antalet tillståndsärenden och angav då att den omständigheten berodde på att polisen hade fått bättre tekniska möjligheter till avlyssning och kan avlyssna nya typer av telefoner. Regeringen påpekade också att den grova brottsligheten har en mer organiserad struktur, att det är vanligt att större grupperingar, ofta med internationella för- greningar, deltar i planeringen och utförandet av brott och att detta medför att ett stort antal tillstånd kan komma att meddelas inom ramen för en och samma förundersökning. 3.1Sammanfattning av bedömningar och förslag –Terminologin i bestämmelserna som rör hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning behöver anpassas till ny lagstiftning och moderniseras. –Två grundläggande utgångspunkter bör då vara dels att skilda lös- ningar för olika typer av elektronisk kommunikation skall undvi- kas, dels att regleringen i största möjliga utsträckning skall göras oberoende av den snabba tekniska utvecklingen och alltså kunna stå sig över tiden. –Begreppet telemeddelande skall mönstras ut ur lagtexten och er- sättas med begreppet meddelande. –Det meddelande som skall avlyssnas eller övervakas skall beford- ras eller ha befordrats i ett elektroniskt kommunikationsnät. Be- greppet elektroniskt kommunikationsnät skall ha samma innebörd som i lagen om elektronisk kommunikation, med den inskränk- ningen att det inte skall avse sådant nät som enbart är avsett för utsändning av program i ljudradio eller television. –Begreppet teleadress skall mönstras ut ur lagtexten. I stället skall bestämmelserna anknytas till begreppet tekniskt hjälpmedel. –Begreppen hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning skall mönstras ut ur lagtexten. 3.2Utgångspunkter för en översyn av terminologi Bedömning: Terminologin i bestämmelserna som rör hemlig tele- avlyssning och hemlig teleövervakning behöver anpassas till ny lag- stiftning och moderniseras. Två grundläggande utgångspunkter bör då vara dels att skilda lösningar för olika typer av elektronisk kommunikation skall und- vikas, dels att regleringen i största möjliga utsträckning skall göras oberoende av den snabba tekniska utvecklingen och alltså kunna stå sig över tiden. Av våra direktiv (Dir. 2003:145, se bilaga 2) framgår att det i över- synen av regelverket som styr de brottsbekämpande myndigheter- nas möjligheter att få tillgång till innehållet i och uppgifter om elektronisk kommunikation ingår att överväga en anpassning och modernisering av terminologi. Målsättningen för vårt arbete skall enligt direktiven vara att skapa en enhetlig regler- ing som, särskilt med hänsyn till den snabba tekniska utvecklingen, kan stå sig över tiden. ersatte telela- gen och lagen om radiokommunikation. I den nya lagen genomför- des flera EG-direktiv. Begreppet elektronisk kommunikation är inte definierat i lagstiftningen men med begreppet bör enligt förar- betena menas överföring av signaler via tråd, via radio, på optisk väg eller via andra elektromagnetiska överföringsmedier (prop. 2002/03:110 s. 111). Tillämpningsområdet för lagen om elektronisk kommunikation är vidare än telelagens (jfr prop. 2002/03:110 s. 113). Elektronisk kommunikation omfattar telefoni och datakom- munikation men till skillnad från telelagen även utsändningar till allmänheten genom radio och TV. Bestämmelser om telefonavlyssning har sedan ikraftträdande funnits i balken. Terminologin när det gäller hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning är i mångt och mycket anknuten till den numera upphävda telelagens begrepp och uttryckssätt. Det rör exempelvis uttrycken hemlig te- leavlyssning (rubriken till 27 kap. RB och 27 kap. 18, 20-26 och 28 §§ RB), hemlig teleövervakning (27 kap. 19-21, 23 och 25 §§ RB), telemeddelande (27 kap. 18-20 och 22 §§ RB), telefonnummer, kod och teleadress (27 kap. 18-21 §§ RB), telefonsamtal (27 kap. 22 § RB) och telenät (27 kap. 20-21 §§ RB). En del av begreppen finns även i andra författningar. Bl.a. mot bakgrund av att tillämpningsområdet för lagen om elektronisk kommunikation är vidare än telelagens, har de begrepp som tidigare fanns i telelagen i princip inte förts över till lagen om elektronisk kommunikation. I den senare lagen finns i stället andra begrepp som inte korresponderar mot telelagens eller rättegångs- balkens. Det är med andra ord uppenbart att det bl.a. som en följd av att telelagen har upphävts och ersatts av lagen om elektronisk kommunikation behöver ske en anpassning och modernisering av terminologin. konstaterade att lagen om elektronisk kom- munikation rör ett mycket dynamiskt område där utvecklingen av ny teknik för elektronisk överföring och för elektronisk kommu- nikation går med rasande fart. Utredningen uttalade också att det är svårt att se vad som kommer att hända längre fram i tiden än nå- got år och att det finns en risk för en utveckling som innebär att reglerna inte till fullo korresponderar med den nya teknik som väx- er fram om de görs allt för konkreta (SOU 2002:60 s. 286). Vi har inte underlag för att göra någon annan bedömning än den som e-komutredningen gjorde. Att binda tvångsmedelsreglerna till vissa typer av kommunikation eller vissa typer av teknik är direkt olämpligt. I stället bör man så långt som möjligt bygga vidare på nuvarande regler. Två grundläggande utgångspunkter även i vårt arbete måste därför vara dels att skilda lösningar för olika typer av elektronisk kommunikation skall undvikas, dels att regleringen om tillgång till elektronisk kommunikation i brottsbekämpningen i största möjliga utsträckning skall göras oberoende av den snabba tekniska utvecklingen. Regleringen skall med andra ord kunna stå sig över tiden. Det kräver att bestämmelserna ges en något mer ge- nerell utformning i jämförelse med dagens regler för att inte riskera att dessa snabbt blir överspelade av utvecklingen, som avsikten med ändringarna i det avseendet inte skall vara att i dagslä- get utvidga tillämpningsområdet. Det främjar varken effektiviteten eller rättssäkerheten i brottsutredningsverksamheten att regler på tvångsmedelsområdet, kanske efter ikraftträdandet, får en oklar innebörd som en följd av den tekniska utvecklingen på områ- det. Bestämmelserna i 27 kap. 18 och 19 §§ RB kan sägas innefatta definitioner av hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Paragrafernas första stycken har följande lydelser. Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden, som be- fordras eller har befordrats till eller från ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress, i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av inne- hållet i meddelandet. Hemlig teleövervakning innebär att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som befordras eller har be- fordrats till eller från en viss teleadress eller att sådana med- delanden hindras från att nå fram. Som framgår finns vissa grundläggande begrepp i bestämmelserna som mot bakgrund av vad vi har sagt behöver förändras. Det rör framför allt telemeddelande, telefonnummer, kod, teleadress men även begreppen teleavlyssning och teleövervakning. Målsätt- ningen skall vara att skapa regler som i så stor utsträckning som möjligt är oberoende av den tekniska utvecklingen som reglerna också skall vara teknikneutrala i den bemärkelsen att tvångsmedlen måste omfatta meddelanden som förmedlas med många typer av tekniska hjälpmedel. Tvångsmedlen skall med andra ord kunna tillämpas oavsett om det är fråga om t.ex. telefon, tele- fax, e-posttrafik eller Internet. Förslag: Begreppet telemeddelande skall mönstras ut ur lagtexten och ersättas med begreppet meddelande. I 1 § telelagen definierades telemeddelande som ljud, text, bild, data eller information i övrigt som förmedlas med hjälp av radio eller genom ljus eller elektromagnetiska svängningar som utnyttjar sär- skild anordnad ledare. I stort sett all information som går genom ett s.k. elektroniskt kommunikationsnät utgör telemeddelanden enligt den definitionen. 1992/93:200 (s. 301) anges att be- greppet telemeddelande innefattar att det är någon form av infor- mation som överförs. Där sägs också att överföringsmedium kan bestå av radiovågor och i ljus eller elektromagnetiska svängningar, varvid särskilt anordnad ledare används. Det sistnämnda innebär att mobiltelefoni som förmedlas endast med radio i och för sig anses som telemeddelande. Genom att telemeddelande definieras på det sättet är det alltså möjligt att enligt 27 kap. 18-19 §§ RB avlyssna respektive övervaka telefon- och telefaxtrafik, e-posttrafik, överföring av datafiler med hjälp av t.ex. FTP (File Transport Protocol), liksom överföring från hemsidor, nyhetsgrupper och chatkanaler. Även straffbestämmelsen i 4 kap. 8 § BrB om brytande av tele- hemlighet utgår från begreppet telemeddelande. I paragrafen anges att det är straffbart att olovligen bereda sig tillgång till ett telemed- delande som förmedlas. Det kan då i och för sig vara svårt att förstå den slutsats som anges t.ex. i lagrådsremissen rö- rande förslag (s. 29), att det inte är straff- bart att lyssna på telemeddelanden som befordras endast med radio, t.ex. mobiltelefoni som inte sker via kabel. Tolkad efter ordalydel- sen omfattar 4 kap. 8 § BrB nämligen även avlyssning av telemedde- landen som överförs på det sättet. Vid tillkomst ut- gick man dock från att straffbudet inte omfattade meddelanden som befordrades via radio. Av förarbetena framgår att det inte sy- nes ha varit statsmakternas avsikt att vid införandet av telelagen utsträcka tillämpningsområdet för 4 kap. 8 § BrB till att också om- fatta radiobefordrade telemeddelanden (prop. 1992/93:200 s. 166 f.). Avlyssning av telemeddelanden som befordras via radio torde således inte vara straffbart som brytande av telehemlighet. I 6 kap. 23 § LEK finns dock ett straffsanktionerat förbud (7 kap. 15 § LEK) för den som i radiomottagare har avlyssnat eller på annat sätt med användande av sådan mottagare fått tillgång till ett radiobe- fordrat meddelande, som inte är avsett för honom själv eller för allmänheten, att obehörigen föra det vidare (se SOU 1998:46 s. 55). I förarbetena till lagen om elektronisk kommunikation anges föl- jande när det gäller begreppet telemeddelande (prop. 2002/03:110 s. 269).