sou · GTB343d2 · 2006-01-01 00:00:00 — 10Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag Mål och ärenden om vårdnad, boende och umgänge är indisposi- tiva. Detta innebär bl.a. att domstolen har en utredningsskyldighet i sådana mål. Domstolens utredningsskyldighet markeras i 6 kap. 19 § FB. Enligt bestämmelsen skall domstolen se till att frågor om vårdnad, boende och umgänge blir tillbörligt utredda. Innan domstolen avgör ett mål eller ärende om vårdnad, boende eller umgänge, skall social- nämnden ges tillfälle att lämna upplysningar. tillgång till upplysningar som kan vara av betydelse för frågans bedömning är nämnden skyldig att lämna domstolen sådana upplysningar. Om det behövs utredning därutöver får domstolen uppdra åt social- nämnden eller något annat organ att utse någon att verkställa sådan utredning. Domstolen får fastställa riktlinjer för utredningen och bestämma inom vilken utredningen skall vara slutförd. Om det behövs, får domstolen förlänga . Domstolen skall emellertid se till att utredningen bedrivs skyndsamt. – Den som verk- ställer en utredning skall, om det inte är olämpligt, söka klarlägga barnets inställning och redovisa den för domstolen. – Barnet får höras inför domstolen, om särskilda skäl talar för det och det är uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras. I mål eller ärenden om vårdnad, boende eller umgänge får dom- stolen fatta interimistiska beslut, dvs. beslut som gäller fram till dess att frågan avgjorts genom en dom eller ett beslut som vunnit laga kraft eller föräldrarna träffat ett avtal i frågan och avtalet har godkänts av socialnämnden. Innan ett sådant beslut meddelas kan domstolen inhämta upplysningar från socialnämnden i frågan (6 kap. 20 § andra stycket FB). Sådana upplysningar kallas i det följande för snabbupplysningar. Om domstolen finner det erforderligt att anlita sakkunnig för att pröva en fråga, vars bedömande kräver särskild fackkunskap, får Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag domstolen inhämta yttrande över frågan från myndighet eller tjänste- man eller annan som är satt att tillhandagå med yttrande i ämnet eller uppdra åt en eller flera för redbarhet och för skicklighet i ämnet kända personer att avge yttrande. En sakkunnig som avgivit skriftligt utlåtande skall också höras muntligen, om part yrkar det eller dom- stolen annars finner det erforderligt (40 kap. 1 och 8 §§ RB). Be- stämmelserna innebär att domstolen i ett mål om vårdnad, boende eller umgänge har möjlighet att höra barnpsykiatrisk expertis eller inhämta skriftligt utlåtande från sådan expertis. Förslag: avger snabbupplysningar till dom- stolen skall den alltid ha ett samtal med föräldrarna och, om det inte är olämpligt, med barnet. Innehållet i snabbupplysningarna varierar en hel del beroende på vilken kommun som handlägger ärendet. I vissa kommuner talar handläggarna med föräldrarna och ibland även med barnet innan de lämnar sådana upplysningar och redovisar innehållet i samtalen till domstolen. Men det vanligaste är att snabbupplysningarna enbart består av ett utdrag ur de sociala registren, för det fall där före- kommer uppgifter om en eller båda föräldrarna och barnet. Enligt allmänna råd bör utredaren alltid ha ett samtal med föräldrarna. I samtalet med föräldrarna bör utredaren bilda sig en uppfattning om det, utifrån barnets ålder och mognad, är lämpligt att även tala med barnet. Ett sådant tillvägagångssätt har också förutsatts av lagstiftaren. Men vid de diskussioner vi haft med domare, advokater och familjerättssekreterare var de flesta tveksamma till sådana miniutredningar. De menade att de är allt- för ytliga för att tillföra målet något väsentligt och särskilt tvek- samma var de till att samtal med barnet sker. Risken var stor, mena- de de, att barnets inställning inte kom fram på ett riktigt sätt vid endast ett samtal. Samma uppfattning framfördes i den enkätunder- sökning riktad till socialnämnder som vi genomfört. Men i enkät- svaren tog socialnämnderna också upp att det kunde finnas fördelar med ett sådant förfarande. Det angavs att det kunde vara bra att veta barnets inställning i ett tidigt skede eftersom det i vissa fall ledde till att föräldrarna kom överens och att en fortsatt process där- med förhindrades. Det gav också möjlighet att avlasta barnet. Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag Att socialnämnderna hanterar frågan om snabbupplysningar på så olika sätt är inte bra. Det får inte vara så att det beror på i vilken kommun man är bosatt huruvida en socialnämnd lämnar mer eller mindre utförliga snabbupplysningar till domstolen. Är föräldrarna bosatta i olika kommuner kan innehållet i de lämnade upplysning- arna dessutom halta betänkligt. Som vi närmare utvecklar i avsnitt 11.4 om Interimistiska beslut menar vi att ett interimistiskt beslut skall fattas endast i de fall som det verkligen är nödvändigt att ett sådant beslut fattas. Men i de fall ett interimistiskt beslut skall fattas är det viktigt att det finns ett så bra underlag för beslutet som möjligt. Det hänger samman med att ett interimistiskt beslut i många fall har stor inverkan på kom- mande slutliga beslut, eftersom domstolen – av hänsynen till bar- nets bästa – ogärna ändrar på en rådande situation som ett barn lever och fungerar i. Därför bör underlaget från vara så fylligt som möjligt redan i detta skede. kommer nog inte mer fram av föräldrarnas samtal med socialtjänstemannen än vad som tas upp i domstolen vid den muntliga förberedelsen. Men för barnets skull är det som regel vik- tigast att föräldrarna kan samarbeta kring frågor som rör barnet. Därför är samtal med föräldrarna, redan i samband med snabbupp- lysningarna, ett utmärkt sätt att fånga upp de föräldrar som kan kom- ma vidare i sina diskussioner om barnet genom samarbetssamtal. Som vi redan varit inne på ställer sig en del tveksamma till att samtal med barnet genomförs redan i samband med snabbupplys- ningarna. Av svaren på enkäten till socialnämnderna framgick det att 9 av 10 socialnämnder talar med barnet i av fallen innan de lämnar snabbupplysningar. Flera nämnder svarade att de talar med barnet endast om domstolen begär det. Ett argu- ment som fördes fram var att man inte bör blanda in barnet i onödan; föräldrarna kanske lyckas komma överens innan saken går vidare i domstolen. Men det främsta argumentet var att det finns en risk för att barnets uttalanden, vid ett enda tillfälle, kan få alltför stor betydelse om det inte sätts in i sitt sammanhang och att alltför stor press i och med detta läggs på barnet. Det angavs också att det är svårt att dra riktiga slutsatser av ett barns uttalande som skett vid endast ett tillfälle i ett sammanhang där handläggaren ännu inte hunnit skapa ett förtroende mellan honom eller henne och barnet. Trots dessa invändningar anser vi, som vi utvecklar i avsnitt 8.6 (Snabbupplysningar och barnets inställning), att barnsamtal skall ske, om det inte är olämpligt, innan snabbupplysningar lämnas. Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag trots allt barnet och inte föräldrarna som är huvudpersonen. Det är barnet och enbart barnets bästa som skall tillgodoses. Föräldrarnas inställning kan naturligtvis vara av grundläggande betydelse för att barnets bästa skall kunna tillgodoses men det är inte alltid som för- äldrarna förmår att se bort från de egna konflikterna och välja den för barnet optimala lösningen (jfr bl.a. vad vi anför i avsnitt 11.1 om Samförståndslösningar vid domstol). I den situation som före- ligger när snabbupplysningar aktualiseras är barnet redan indraget i föräldrarnas konflikt. För barnet kan det t.o.m. vara kränkande att ingen talar med det, om hur det vill ha det, innan beslut fattas över dess huvud. Barn har en klar uppfattning om hur de vill ha sin framtida tillvaro och de bör ges möjlighet att få uttrycka den. En annan sak är att samtalet med barnet och tolkningen av barnets inställning efter kanske endast ett samtal måste ske med stor försiktighet. Barnet får inte känna sig pressat och ansvaret för utgången i domstolen får inte läggas på barnet. Det krävs att handläggaren hanterar barnsamtalen med stor varsamhet. Handläg- garen måste ha kompetens i att samtala med och förstå barn i olika åldrar. Som vi nämnt ger föräldrasamtal i samband med att snabb- upplysningar skall lämnas en möjlighet att fånga upp de föräldrar som kanske kan komma överens vid samarbetssamtal. När det gäller barnet kan samtalet ge en möjlighet att avlasta barnet; det ger barnet tillfälle att berätta hur det känner sig när föräldrarna är i konflikt. Barnsamtalet ger möjlighet att fånga upp ett barn som mår dåligt och i dessa fall bör barnet få möjlighet att komma till fler samtal hos handläggaren även efter det att snabbupp- lysningarna lämnats. Vid våra diskussioner med familjerättssekreterare angav de att det inte finns tid för att göra mer omfattande utredningar redan på detta stadium. Vi inser att det i vissa fall kan innebära att upplys- ningarna och det interimistiska beslutet kommer att dra ut något om har ett samtal med föräldrarna och, om det inte är olämpligt, även med barnet. Men vi menar att det är att före- dra jämfört med att beslutsunderlaget för domstolen enbart inne- håller ett utdrag ur de sociala registrena. I de fall ett interimistiskt beslut måste fattas är föräldrarna så oense att en vård- nadsutredning måste genomföras i målet. Även om snabbupplys- ningarna därför kan komma att dra ut något, så innebär det att grunden till en kommande vårdnadsutredning redan Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag Därför bör denna kunna genomföras snabbare än vad som är fallet . Som många har framhållit finns det naturligtvis osäkerhetsfak- torer behäftade med små begränsade utredningar. Ett barns uttalan- de vid kanske endast ett tillfälle måste t.ex. hanteras försiktigt så att det inte tolkas fel eller innebär att alltför stor press läggs på barnet. En risk är också – vilket särskilt påtalats av advokaterna vid våra diskussioner – att domstolen nöjer sig med en sådan mindre ingå- ende utredning och inte hämtar in en fullständig vårdnadsutred- ning, utan avgör målet på det begränsade utredningsmaterialet. Där- för måste det strykas under att domstolen inte utan vidare kan nöja sig med vad som kommit fram i snabbupplysningarna. Det kan finnas viktiga uppgifter som rör barnets bästa som inte kommit fram under en sådan begränsad utredning. Om en förälder därför motsätter sig att domstolen slutligt avgör målet redan efter det att snabbupplysningar inhämtats bör som regel domstolen förordna om att en fullständig vårdnadsutredning genomförs. Som vi tar upp i avsnitt 8.6 (Snabbupplysningar och barnets in- ställning) bör den ordning vi föreslår för hanteringen av snabbupp- lysningar komma till uttryck genom att det i 6 kap. 20 § andra stycket FB införs en bestämmelse om att socialnämnden, innan den lämnar upplysningar till domstolen, skall ha ett samtal med föräld- rarna och, om det inte är olämpligt, med barnet. Förslag: Utredaren skall lämna en rekommendation till beslut i vårdnadsutredningen, om det inte är olämpligt eller obehövligt. Bedömning: För barnets skull är det angeläget att tiden för vård- nadsutredningens genomförande blir så kort som möjligt. I förarbetena har det pekats på vikten av att domstolarna inte hämtar in vårdnadsutredningar slentrianmässigt, utan endast i de fall det verk- ligen fordras ytterligare uppgifter utöver de upplysningar som social- nämnden skall ges tillfälle att lämna och endast när det är nödvändigt Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag för att tvisten skall kunna avgöras. Vår genomgång av domar från tingsrätter visar att vårdnadsutredningar hämtades in i minst 83 pro- cent av målen. Det kan tyckas vara en stor andel av målen. Men, efter den reform som genomfördes som bl.a. gav föräldrar som kan enas i frågor kring barnet en möjlighet att sluta avtal om dessa, är de vårdnadsmål som hanteras i domstol för det mesta av sådan natur att de sällan går att avgöra utan någon form av utredning. I normala fall måste därför domstolen hämta in en utredning. Tiden för vårdnadsutredningarnas genomförande måste vara så kort som möjligt För barnets skull är det som regel mycket viktigt att avgöranden avseende vårdnad m.m. avgörs inom rimlig tid. Det är inte accepta- belt att det i vissa fall tar att avgöra dessa frågor. Det finns olika anledningar till att det kan ta innan ett mål avgörs. En av dessa är att vårdnadsutredningen drar ut . Av svaren på vår enkät till socialnämnder framgår att endast 2 socialnämnder av 10 hinner slutföra utredningen inom utsatt tid (vilket vanligen är 3–4 månader). Två tredjedelar av socialnämnderna svarade att de hann slutföra utredningen i mindre än hälften av fallen. Detta är inte acceptabelt. Kommunerna måste på ett bättre sätt verka för att dessa ärenden hanteras med den skyndsamhet som krävs för att barnets bästa skall tillgodoses. Det har diskuterats om det borde införas en tidsgräns för hur en vårdnadsutredning får ta. Vi tror inte att det är en bra lösning att mer exakt tidsbestämma den tid en utredning får ta. Det finns stora variationer mellan olika fall och ibland kan det vara till fördel för barnet att utredningen är mer djupgående och därmed tar . Men vi har erfarit att det inte alla gånger är omfattningen eller komplexiteten i utredningen som medför att utredningen tar tid. Att en utredning i vissa fall måste få ta tid kan accepteras, men då måste det bero på omständigheterna i det enskilda fallet, t.ex. att föräldrarna genomför samarbetssamtal, att ett visst umgänge provas ut eller att påståenden om övergrepp eller att barnet annars riskerar att fara illa måste utredas. Det får inte vara så att väntetiden för att påbörja en utredning är så lång att det av denna anledning drar ut . mår både barnet och föräldrarna dåligt av att leva i ovisshet och att en utredning drar ut kan förstärka och cementera konflikten mellan föräldrarna. Det är oerhört viktigt Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag att kommunerna fördelar resurserna så att dessa ärenden får en så snabb omloppstid som möjligt. Om man på ett tidigt stadium kom- mer fram till en lösning som är välunderbyggd och bra för barnet frigörs resurser från långdragna och svårlösta ärenden. Från familjerättssekreterare har det framförts att vårdnadsutred- ningar blivit mer komplicerade med tyngre problematik. I många fall pågår en barnavårdsutredning, en barnpsykiatrisk utredning eller en polisutredning parallellt med vårdnadsutredningen. Det är heller inte ovanligt att det förekommer skyddat boende eller besöksförbud i ärendena. Detta bekräftas av vår genomgång av 50 vårdnadsutred- ningar, rörande 71 barn. I dessa fall hade en barnavårdsutredning utförts (eller genomfördes) beträffande 27 barn, psykologutlåtande fanns beträffande 10 barn och beträffande 14 barn hade en vård- nadsutredning utförts tidigare. I sådana fall är det naturligtvis svårt att påskynda vårdnadsutredningen. Här kan det vara till fördel för barnet att annan utredning slutförs innan vårdnads- utredningen färdigställs. Som vi redogjort för tidigare anser vi att ett samtal med föräld- rarna och, i de fall det inte är olämpligt, även med barnet bör hållas redan inför lämnandet av snabbupplysningar. Om på- börjar en kontakt med föräldrarna och barnet redan i samband med att snabbupplysningar skall lämnas menar vi att tiden för genom- förande av en vårdnadsutredning bör kunna kortas ned. Innehållet i vårdnadsutredningarna har kritiserats från olika håll. Dels gäller det att utredningarna inte fokuserar på barnet, dels gäller det att kvaliteten på utredningarna skiftar. När det gäller den forskning som finns på området vill vi peka på att även om forskningen presenterats så bygger resul- taten på relativt gammalt material. De slutsatser som presenteras i dessa undersökningar kan därför inte längre sägas gälla beträffande de vårdnadsutredningar som genomförs . Det krävs ett färska- re underlag för att kunna ta ställning. Vi har granskat 50 slumpvis utvalda vårdnadsutredningar som genomförts huvudsakligen . Vår granskning visar att den efterfrågade kvaliteten har förbättrats . Utred- ningarna fokuserar överlag på det som är väsentligt, dvs. barnet självt, barnets livssituation och barnets inställning. När det gäller de mindre Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag barnen, de som var 0–, bildade sig utredaren som regel en upp- fattning om barnet genom att iaktta barnet tillsammans med var och en av föräldrarna. När barnen var eller äldre hade som regel utredaren dessutom ett eller flera samtal med barnet om dess situation och inställning. Men utredaren hade i vissa fall enskilda samtal också med barn som var gamla. Barnets möjlighet att komma till tals i detta sammanhang tas upp närmare i av- snitt 8.7. – I nästan samtliga av de granskade utredningarna hade utredaren hämtat in referensuppgifter från t.ex. förskola, skola eller från en kontaktperson, om en sådan varit tillsatt. Sådana referens- uppgifter är viktiga eftersom de fokuserar på barnets livssituation och inte föräldrarnas. – Våra diskussioner med domare visar vidare att de i stort sett är nöjda med innehållet i vårdnadsutredningarna. De anser att utredningarna innehåller det de behöver för att få ett fullgott underlag för deras beslut i frågor om vårdnad m.m. Samman- fattningsvis anser vi att det överlag inte finns någon anledning att numera kritisera innehållet i vårdnadsutredningarna. En sak som påpekats för oss är att domstolen inte alltid tolkar yttranden från socialnämnden på rätt sätt, något som kan hänga samman dels med att man använder sig av olika sätt att uttrycka sig, dels med att den som utfärdat yttrandet ibland uttryckt sig för- siktigt för att det inte skall påverka relationen till en förälder och den eventuella fortsatta kontakten med familjen. För att domstolen skall kunna göra en riktig bedömning är det oerhört viktigt att yttrandena är klara och tydliga. Anser domstolen att det finns oklar- heter bör den ta en ny kontakt med den som utfärdat yttrandet och begära en komplettering av utredningen. Vi har i några domar sett att domstolen kritiserar en dåligt underbyggd utredning. Men dom- stolen har ett utredningsansvar i vårdnadsmål. Det är därför inte acceptabelt att domstolen nöjer sig med en utredning som den inte anser är tillfredsställande. Även om det numera generellt får sägas att vårdnadsutredningar- na håller god kvalitet har det – framför allt vid våra diskussioner med advokater och vid en av våra hearingar – påpekats att kvaliteten på ut- redningarna är ojämn. Till viss del kan det hänga samman med att ut- redarna inte fått det stöd som de skulle behöva efter det att vårdnadsreform trädde i kraft. Men kom ut med allmänna råd beträffande socialnämndens handläggning av vissa frågor om vårdnad, boende och umgänge (SOSFS 2003:14) samt en handbok om vårdnad, boende och umgänge. Förhoppningsvis kommer råden och handledningen att medverka till en bättre och Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag enhetligare hantering av dessa ärenden. Därtill kommer att det inte lagstiftningsvägen går att komma till rätta med att det förekommer utredare som inte håller samma höga kvalitet som övriga. Detta måste hanteras genom utbildning och stöd till dem som hanterar frågorna. Det är viktigt att poängtera att kompetensutveckling inom detta område måste ske kontinuerligt. Det är lättare att bibehålla en god kvalitet och kompetens i en större kommun där det dels före- kommer många ärenden, dels finns fler handläggare som kan delge varandra sina erfarenheter. En handläggare i en mindre glesbygds- kommun med kanske bara ett fåtal utredningar har svårare att skaffa sig erfarenhet och att bibehålla sin kompetens. I det samman- hanget vill vi peka på möjligheten för mindre kommuner eller stads- delsnämnder att samarbeta i dessa frågor. Det kan ske genom att man arbetar i större familjerättsenheter eller att man regelbundet har nätverksträffar. Ett exempel på möjligheten för flera kommuner att gå samman och bilda större enheter för hantering av familjerätts- ärenden är , och kommuner. Här har man bildat en ny nämnd, , som självständigt hanterar de frågor inom familjerättens område som annars skulle ha hanterats i resp. kommun. Rekommendation i vårdnadsutredningen skall lämnas Den som verkställer en vårdnadsutredning är inte skyldig att lämna en rekommendation till beslut i utredningen. Men det har, bl.a. i förarbetena, angetts att det i vart fall i normalfallet är naturligt att den som gör utredningen resonerar om vad olika beslutsalternativ kan innebära för barnet. Vår granskning av vårdnadsutredningar visar att utredaren som regel lämnade en rekommendation till beslut i utredningen. Endast för 8 av 71 barn lämnades inget förslag till beslut. Domstolen följde utredarens förslag i mer än 8 av 10 fall. När det gäller vår genom- gång av domar från tingsrätter är det lite svårare att uttala sig om hur ofta utredaren lämnat förslag till beslut, eftersom vi i dessa fall bara tagit del av domarna och om utredaren lämnat förslag eller inte framgår inte alltid av domarna. Men i de fall det framgick av domarna att utredaren lämnat ett förslag till beslut följde tingsrätten förslaget i nästan 8 av 10 fall. I de fall förslaget inte följdes berodde det ibland på att föräldrarnas yrkanden inte längre var desamma som då utredningen genomfördes eller hade det gått från det att Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag utredningen utfördes till det att tingsrätten fattade sitt beslut, var- för omständigheterna kring barnet hade förändrats. Vid våra diskussioner med advokater och domare menade dessa att vårdnadsutredarens slutsatser och rekommendationer är av stor betydelse. Vi instämmer i detta. Utredaren är som regel den som – vid sidan om föräldrarna – är bäst insatt i barnets situation och den som objektivt kan se till vad som är bäst för det enskilda barnet. Vi anser därför att utredaren skall lämna en rekommendation till beslut i sin utredning, om det inte är olämpligt eller obehövligt. Det är också viktigt att utredaren för ett resonemang om vad olika alterna- tiv kan innebära för barnet på kort och på lång sikt. Detta bör komma till uttryck genom att det i 6 kap. 19 § fjärde stycket FB in- förs en bestämmelse om att utredaren, om det inte är olämpligt eller obehövligt, skall lämna förslag till beslut. Förslag: En sekretessbrytande regel införs för inhämtande av upp- gifter från annan socialnämnd. Enligt 7 kap. 1 och 4 §§ sekretesslagen (1980:100) gäller som huvud- regel sekretess inom hälso- och sjukvården samt inom för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider men. Gäller enligt sekretesslagen sekretess för uppgift som förekommer hos en viss myndighet, får uppgiften enligt 1 kap. 3 § sekretesslagen inte röjas för annan myn- dighet i andra fall än som anges i sekretesslagen eller i lag eller annan förordning till vilken sekretesslagen hänvisar. Enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen hindrar inte sekretess att upp- gift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Bestämmelser om uppgiftsskyldighet finns bl.a. i 14 kap. 1 § andra och fjärde styckena SoL. Bestämmelserna innebär att myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården, annan rätts- psykiatrisk undersökningsverksamhet, och kriminal- vården är skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag verksamhet får kännedom om något som kan innebära att social- nämnden behöver ingripa till ett barns skydd. Detta gäller även dem som är anställda hos sådana myndigheter. Detsamma gäller dem som är verksamma inom enskilda sådana verksamheter. De som är verksamma inom familjerådgivning är skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om att ett barn utnyttjas sexuellt eller utsätts för fysisk eller psykisk misshandel i hemmet.