sou · GTB341 · 2006-01-01 00:00:00 — Att det känns rätt, eller naturligt att diskriminera, är återigen en del av den känslomässiga tankestrukturen som Gilroy (2000) refererar till, en viktig komponent i samhällets rasifiering. En sådan är rätten att nyttja det offentliga rummet. Nöjeslivets apartheid och vita öar i boendesegregation, är båda uttryck för en rasifiering av det offentliga rummet. En sådan separering kan inte frånkopplas från den genomgripande rasordning som råder i sam- hället i stort. Strukturer av klass förtryck, rasism, och sexism kan inte behandlas som skilda och oberoende av varandra eftersom förtryck utifrån en av dessa sociala dimensioner finns inbyggd i, och griper in i de andra simultant (1992, 2001; Anthias & Yuval 1992; de los , 2002; 2004; de los 2005). Makten konfigureras inte i separata sfärer även om den använder skilda scener för att uppenbara sig. Intersektionalitet är dock inte ett försök att stapla upp teorier på varandra, vilket har visat sig vara en fruktlös akademisk strategi (1987) Olika teoretiska ansatser har i sin tur satt kategorierna klass och ras eller etnicitet i relation till varandra. Ett exempel är begreppet ethclass, som utvecklade utifrån sina studier av assimileringsmönster hos andra generationen in- vandrare i . Sammanfattningsvis menar han att det först och främst är klasstillhörigheten som förenar människor i olika etniska grupper. Minoriteternas gruppbildningar kan till och med överskrida den egna etniska gruppens gränser för att bilda någon sorts invandrarklass (se 1975). Andra försök, som vi har diskuterat tidigare, framställer ras inom kapitalismens struktur och rasism som en i det kapitalistiska systemets inneboende ideo- logi.3 I har några arbeten diskuterat vikten av intersektionella perspektiv i forskning om maktrelationer. I antologin olika förklädnader problematiseras bland annat relationen mellan den etablerade feminismen och dess uteslutanden och tystnader. En fråga som postkoloniala feminister har uppmärksammat är för- hållandet mellan sexism, rasism och klassförtryck som makt- strukturerande (dominerande) mekanismer. Det finns en rad inter- nationella forskningsarbeten som visar att det finns en intim och simultan relation mellan just sexism, rasism och klassförtryck. Fe- minister som sysslar med studier om internationell politik har visat till exempel att i den diskursiva konsolideringen av nationalstaten, kombinerades allegorierna om en säregen och överlägsen etnicitet (som inkluderade både biologiska och kulturella komponenter) med en retorik om en kvinnlig nation med en (kvinnlig) kropp (1991; Balibar & 1991; 1996; Yuval Da- vis 1996). I är en viktig nationell symbol vars könsbestämda essens knappast utgör ett neutralt element i kon- struktionen och representationen av nationen. Idén om det yttre hotet representerat av de Andra – andra människor, andra kulturer, andra etniciteter, andra raser, andra platser, etc. – har länge funnits i nationalistiska och etnocentriska berättelser. Rasifiering, rasismen och rasistiska ideologier har varit ständigt närvarande i det svenska samhällets organisering. Rasismerna i Eu- ropa har ett gemensamt ursprung i dominerande ontologier som har legitimerat kolonial och inhemsk exploatering i termer av klass, etnicitet/ras och kön i olika epoker. Varje samhälle skriver dock sin egen historia genom vardagslivs- och institutionaliserad praxis. Det är också detta som möjliggör förändring. Diverse forskningsrapporter, varav en del har presenterats i detta bidrag, har kommit att fastställa förekomsten av rasifiering som 3 För ytterligare referenser till analyser av rasismen som ett resultat av kapitalismens ideologi, se t.ex. 1982, Gilroy 1987 och 2001. strukturerande maktmekanismer i det svenska nationella sociala landskapet. Ras som en social konstruktion med förödande konse- kvenser för mänskligheten, utgör en relevant markör i fördelningen av resurser och i tillgången till sådana. Rasifieringsprocessen av Sve- rige har pågått och innehållit varierande men kontinuerliga diskursiva element. Från till dagens rasifierade migranter finns en lång process av förnekande av rasifie- rande ideologier och praktiker. Dessa praktiker strukturerar sam- hället längs genusifierade och klassbestämda rasmarkörer i alla sina arenor. De invandrades positioner på arbets- och bostadsmarkna- den, deras exkludering från det politiska livet, den diskriminerande försörjningen av välfärdstjänster, är bara några exempel på hur ett samhälle som struktureras längs ett rasregelsystem markerar och utkristalliserar skillnader, avstånd och förtryck gentemot en stor del av dess befolkning. Förståelsen av mekanismerna bakom ska- pandet av detta regelsystem, det vill säga mekanismerna bakom samhällets rasifiering, är en oumbärlig uppgift för den framtida forskningen att ta itu med. Jag avslutar den här texten med ett stycke ur entalism vars budskap känns som alltmer aktuellt i det nutida Sve- rige. Kan man indela den mänskliga verkligheten, såsom den mänskliga verkligheten faktiskt verkar vara uppdelad, i klart definierade kulturer, historiska förlopp, traditioner, samhällen, ja till och med raser och ändå överleva följderna på ett mänskligt sätt? (1987) Hierarchies and : Notes for a Theory of Gende- red Organisations. Working Papers, Arbetslivscentrum, . Agaján, L. (1997) De andra i pedagogiska texter. Afrikaner i svenska skoltexter 1768–1920. Svensk sakprosa rapport nr 13. Anthias, F. & , N. (1992) Racialized boundaries: race, nation, gender, colour and class and the anti-racist struggle, Lon- don: Routledge. Balibar, E. & , I. (1991) Race, nation, class, : Verso. Brah, A. (1992) Difference, Diversity and Differentiation i Do- nald, J. och Rattansi, A. (red) Race, Culture and Difference, : . Brah, A. (2001) Att inrama på nytt: genuskonstruerade rasismer, etniciteter och nationalismer i dagens i , C. (red.) : Federa- tiv. , G. och , M. (1991) Oönskade i folkhemmet. Rashy- gien och sterilisering i . de los , P. (2001) Mångfald och differentiering. Diskurs, olikhet och normbildning inom svensk forskning och samhällsdebatt. : SALTSA/ . de los , P. & Mulinari, D. (2005) Intersektionalitet: kritiska reflektioner över (o)jämlikhetens landskap. Essed, P. (1991) Understanding everyday racism: an interdiscipli- nary theory. & , O. (1979) Den kultiverade människan. & , O. (red) (1985) Modärna tider. Vision och vardag i folkhemmet. Gilroy, P. (2000) Between camps: nations, cultures and the of race. Gilroy, P. (1987) There 't No in the Union . The cultural politics of race and nation. (2001) The racial state. , MA: Blackwell. (2002) Racial Rule i , . & Quay- son, A. (red.) : Blackwell Publishers. (1975) Towards a General of Racial and Relations i Glazer, , Da- niel P. (red) Ethnicity - Theory and Experience. (1991) Simians, Cyborgs, and Women: The Rein- vention of Nature. (1989) Racism. (2001) (O)likhetens geografier - marknaden, forsk- ningen och de Andra. Geografiska regionstudier nr. 45, Kultur- geografiska institutionen, . (1997) Stadens rasifiering. Etnisk boendesegregation i folk- hemmet. Doktorsavhandling, , , Geografiska regionstudier nr 32. (2004) Intersubjektivitet och intersektionalitet för en subversiv antirasistisk feminism i Sociologisk forskning nr.3- 2004, s. 19–24. (2005) Koloniala kartografier av nation och förort i de los , P. och , L. (red.) (O)likhetens paradigm. & , G. (1935) i befolkningsfrågan. Folkupp- laga (tredje omarbetade och utvidgade upplagan). Neubeck, K. & Cazenave, N.A. (2001) Welfare Racism. Playing the Against Poor. , : Routledge. – Territorial Development (1998) Integrating Distressed . Pred, A. (2000) Even in : racisms, racialized spaces, and the popular geographical imagination. : lifornia Press. Pred, A. (2004) The past is not dead: facts, fictions, and enduring ra- cial stereotypes. (1993) [1978] Orientalism. (2000) Utan hemvist: en självbiografi. (1996) Gendering nationhood: a feminist engagement with national identitity i , N. (ed), Body Space, Lon- don: Routledge. Skovdahl, B. (1996) Skeletten i garderoben. Om rasismens idé- historiska rötter. : Mångkulturellt centrum. (1989) The politics of Race and . Citizenship, Segregation and in . (1991) The Construction of Peoplehood: Racism, Nationalism, Ethnicity i Balibar, E. & , I. Race, Nation, Class. & : Verso. Wetherell, M. & , J. (1992) Mapping the Language of Racism. Discourse and the Legitimation of Exploitation. Uni- versity Press. Yuval D., (1997) Gender and Nation, : . (1995) Ungdomar, gränser och nya rörelser i (red) Rasismens varp och trasor. En antologi om främlingsfientlighet och rasism. 5Elitdiskurser och institutionell rasism Teun A. van Dijk I den här artikeln ska vi undersöka vissa diskursiva aspekter av eli- ternas och institutionernas roll i produktionen och reproduktionen av rasism i europeiska samhällen. Det finns flera skäl att fokusera på elitrasism i stället för folk- lig rasism (för detaljer, se van Dijk, 1993). För det första hävdar många av eliterna att de givetvis inte har något med rasismen att göra; i stället tenderar ansedda politiker från demokratiska partier, journalister på stora tidningar och framstående forskare att skylla rasismen på andra, oftast på dem som tillhör extremhögern, eller på de outbildade människor som bor i fattiga bostadsområden och möter invandrare . För det andra är fördomar och diskriminering inlärda och inte medfödda beteenden, och de lärs huvudsakligen in från den offent- liga diskursen. Sådana diskurser omfattar politiska debatter, nyhets- och debattartiklar, TV-program, läroböcker och vetenskapliga skrifter, och kontrolleras till stor del av eliterna. Om dessa diskurser skulle vara konsekvent icke-rasistiska eller antirasistiska är det mycket osannolikt att rasismen i samhället skulle vara så utbredd som den är, med tanke på att eliterna i många avseenden fungerar som samhällets moraliska väktare och uppställer normerna för goda eller dåliga sociala praktiker. För det tredje har vi lärt oss av rasismens historia att eliter alltid har spelat en viktig roll i etniska och rasmässiga dominansförhål- landen. Den vedertagna vetenskapliga litteraturen och stora delar av visar att själva begreppet ras, precis som föreställningen om rasöverlägsenhet, uppfanns av forskare (, 1992; Chase, 1975; Haghighat, 1988, Shipman, 1994; , 1983). Rasistiska praktiker – kolonialism, eugenik, segre- gation, förintelsen, apartheid och etnisk rensning – bedrevs av politiker som (då) ansågs respektabla och legitimerades av Elitdiskurser och institutionell rasism journalister, akademiker och vetenskapsmän. Deras diskurser vann insteg i romaner, filmer, läroböcker och vardagslivets diskurser om sunt förnuft. Oavsett var vi finner olika uttryck för den folk- liga rasismen så har den till stora delar formulerats i förväg av eli- terna, av deras politiska ledare och av massmedia, eller utnyttjats på ett populistiskt sätt för att begränsa invandringen. Vidare kan eli- terna, om de inte uttryckligen ägnat sig åt att producera fördomar och stereotyper eller åt att utestänga de Andra från deras egna are- nor (politik, media, vetenskap, osv. ), åtminstone klandras för att inte ha bekämpat den folkliga rasismen i tillräcklig utsträckning, trots att de haft tillfällen och resurser till att göra det. Sammanfattningsvis finns det ett antal skäl för att anföra tesen att eliterna alltid har varit och är en del av den rasistiska problematiken, snarare än en del av den antirasistiska och mång- kulturella lösningen. Det är viktigt att undersöka vilka former eli- tens rasism antar , eftersom den ofta är tämligen subtil och indirekt och bör skiljas från extremhögerns öppna och högljudda rasism. Kanske har vi blivit så vana vid den här sortens rasism att vi inte ens lägger märke till den längre – precis som det har varit med många former av sexism, som likaledes ofta förnekats av män. Elitens rasism är framför allt diskursiv. Politiker, journalister, forskare, domare och chefer meddelar sig företrädesvis i tal och skrift, och det är genom sina många förhärskande diskurser som de uttrycker och reproducerar sina övertygelser, ideologier, planer och politiska hållningar. Ett tal av en framstående politiker, en debatt- artikel av en ansedd journalist, eller en bok av en berömd forskare kan få större negativa konsekvenser än tusentals fördomsfulla samtal på gatan, på bussen eller i en bar. I detta kapitel undersöker jag några av den här diskursiva elitrasismens egenskaper. definierar jag begreppet institutionell rasism som eliternas organiserade diskursiva praktiker, det vill säga parla- mentsdebatter, nyhetsrapportering i pressen, byråkratiska texter och budskap från stadsförvaltning eller regering, eller läroböckerna i skolor och universitet. En sociologisk redogörelse skulle kunna abstrahera från individuella sociala praktiker och skildra organisa- tioners eller institutioners gärningar och politiska hållningar, men man bör då hålla i minnet att dessa diskurser är institutionsföreträ- darnas individuella eller kollektiva produkter, och legitimeras av deras styrande elit. Institutioner är inte mer rasistiska än sina representanter, i syn- nerhet sina ledare. Därmed inte sagt att vi reducerar rasism till en Elitdiskurser och institutionell rasism fråga om personliga fördomar, utan bara att vi vill understryka att socialt utbredda fördomar produceras och reproduceras kollektivt av samverkande (grupper av) samhällsmedlemmar genom institu- diskurser inom politik, media, utbildning, forskning och näringsliv. Talet om elitrasism och institutionell rasism förutsätter begreppet rasism, vilket vi helt kort måste definiera för att kunna förstå diskursens och eliternas roll i reproduktionen av rasism. Rasism är i första hand ett system för dominans och social ojäm- likhet. I , och samt tar sig detta uttryck i en vit majoritets (och ibland en minoritets) domi- nans över icke-europeiska minoriteter. Dominans förstås som en grupps missbruk av makt över en annan och utövas genom två interrelaterade system av sociala och sociokognitiva praktiker – å ena sidan en rad olika former av diskriminering, marginalisering, utestängning eller problematisering och å andra sidan fördomsfulla och stereotypa åsikter, attityder och ideologier. De senare kan uppfattas som orsakerna eller motiven som förklarar och legi- timerar de förra; människor diskriminerar andra därför att de tror att dessa på något sätt är underlägsna, har färre rättigheter, och så vidare. Diskursen är den praktik som förbinder dessa två sfärer inom rasismen. Den är i sig en betydelsefull social praktik, och som sådan tillhör den nästan exklusivt de symboliska eliterna och insti- tutionerna: det som dessa gör, gör de i tal eller text. uttrycks och reproduceras rasistiska fördomar praktiskt taget bara inom diskursen; dessa sociala kognitioner förvärvas vanligen genom massmedia, läroböcker och vardagliga samtal med familje- medlemmar, kamrater, vänner eller kolleger – samtal som i sin tur kan ha inspirerats av vad människor ser på TV eller läser i tid- ningen. Nästan allt som de flesta människor vet om utomeurope- iska länder, eller om invandrare och minoriteter, har förmedlats till dem genom massmedia. Detsamma kan sägas om deras åsikter och attityder, vilka i sin tur utgör grunden för diskriminering och ute- stängning som sociala praktiker. Den offentliga produktionen och reproduktionen av kunskap, åsikter och ideologier borde alltså i första hand definieras utifrån de Elitdiskurser och institutionell rasism diskursiva praktikerna hos ledande institutioner och deras eliter. Detta gäller även reproduktionen av rasistiska praktiker och ideo- logier. Enligt samma logik gäller detta reproduktionen av antirasism. Till följd av minoriteters motstånd, eller tryck utifrån, kan vissa förändringsagenter bland de politiska, mediala och vetenskapliga eliterna börja formulera alternativa diskurser som ifrågasätter, kriti- serar och motsätter sig förhärskande diskurser och praktiker. Så fort dessa avvikande röster får tillgång till den offentliga diskursen kan de stimulera bildandet av oppositionella folkrörelser, frivillig- organisationer, partier eller påtryckningsgrupper, vilket också har varit fallet med antirasistiska rörelser i , Nord- och Sydame- rika. Verklig och systematisk förändring är dock endast möjlig om en majoritet av den styrande eliten inom politik, massmedia och forskning ställer sig bakom de avvikande gruppernas antirasistiska ideologier, som med de mest extrema formerna av rasism och anti- semitism i efter segregationspolitikens upphörande, i Sydaf- rika efter apartheid och i efter förintelsen. När det gäller de former av modern rasism som just nu är för- härskande i länder som domineras av européer, har det antirasis- tiska motståndet än så länge bara spelat en liten roll i politik, media och forskning. I själva verket kan vissa former av rasism sägas vara på frammarsch i både och , särskilt i politiken och ibland också som en motreaktion på tidigare medborgarrättsrörel- ser och antirasistiska verksamheter, samt oftast till följd av faktiska eller upplevda ökningar av invandringen (för detaljer om samtida rasism i allmänhet och vit europeisk rasism i synnerhet, se t.ex. följande böcker, bland många andra: , 2000; Boxill, 2001; Bulmer & Solomos, 1999a,b, 2004; Cashmore, 2003; Essed, 1991; Essed & , 2002; Feagin, 2000; Feagin, , 2001; , 2004; , 2002; mos, 2002; , 1996; Marable, 2002; , Sidanius & , 2000; Solomos & , 1996; Wrench & Solomos, 1993; Wievi- orka, 1994, 1998) Elitdiskurser och institutionell rasism De flesta studier av rasism fokuserar på olika former av diskrimine- ring och utestängning, eller på fördomar och ideologier, och tende- rar att ignorera den grundläggande roll som språket, diskursen och kommunikationen spelar i moderna samhällen, även i reproduktio- nen av rasism. Oavsett deras övriga former så uttrycks, utövas och praktiseras politisk verksamhet och politiska program (även) genom många olika former av tal och skrift; från lagar, lagstiftning och parlamentsdebatter till regeringsöverläggningar, förordningar och beslut, eller partiprogram och propaganda. Medierna är i hög grad diskursiva, vilket likaledes gäller bilder, film och multimediala budskap. Detsamma gäller för såväl lagstiftning och domstolar som utbildning och forskning. De symboliska eliterna är således i första hand diskursiva eliter. De utövar makt medelst tal och skrift. Utan tal och skrift skulle rasismen förmodligen vara omöjlig. Hur skulle människor annars förvärva fördomar och stereotyper om andra människor, särskilt som dessa sällan baseras på dagliga observatio- ner och kontakter med de Andra? Hur skulle grupper annars kunna dela de övertygelser som ger upphov till diskriminering och ute- stängning? Det är därför av stor vikt att vi studerar rasism, och i synnerhet elitrasism (och även antirasism), genom en detaljerad analys av eli- ternas och institutionernas diskursiva praktiker – av parlamentsde- batter, politisk propaganda, nyhetsrapportering, ledare, debattar- tiklar, reklam, läroböcker, facklitterära böcker och artiklar samt affärspolicys, avtal och förhandlingar i näringslivet. En sådan analys är särskilt relevant eftersom många former av elitrasism som sagt är indirekta och subtila, på samma sätt som sexism kan vara det. Vad vi behöver är sofistikerad diskursanalys, för att visa hur sådana institutionella praktiker påverkas och bärs upp av rasistiska övertygelser, eller för att klargöra på vilket sätt elitdiskurser kan ha en skadlig inverkan på den allmänna opinionen. har det lyckligtvis skett en bred utveckling av diskursanalysen inom merparten av humaniora och samhällsvetenskap, inte bara som metod för analys av diskurs- data, utan också i form av oberoende tvärvetenskapliga diskursstu- dier (av de många studierna om diskurser, se t.ex. Schiffrin, Tannen & , 2001; van Dijk, 1997). Inom lingvistiken har det här medfört att vi vet mycket mer om språkanvändning än om analys av ord och meningar i grammatiken, och att vi nu även Elitdiskurser och institutionell rasism fokuserar på det stora antalet övriga strukturer och strategier för tal och skrift – såsom deras koherens, övergripande teman, sche- matiska former, berättande eller argumenterande struktur, stil, retorik, talakter, samtalsstrategier, och många fler. Inom psykolo- gin vet vi nu mycket mer om de kognitiva processerna bakom pro- duktionen och förståelsen av diskurs, eller om hur diskurs memo- reras och hur vi lär av den (van Dijk & Kintsch, 1983). I samhälls- vetenskaperna har intresset för naturliga former av diskurs och kommunikativa händelser lett till en bred rörelse som är inriktad på detaljerade analyser av formerna och förutsättningarna för tal och skrift i olika samspel och gemenskaper. Även om det fortfarande finns stora outforskade områden vet vi nu mycket mer om diskursens strukturer, processer och sociala eller kulturella kontexter. Parlamentsdebatter, nyhetsrapportering, samspelen i klassrum och rättssalar, läroböcker, vetenskapliga publikationer, vardagliga samtal och en mängd andra diskursiva praktiker har alla varit föremål för grundliga studier. De här framstegen inom diskursstudier öppnar också för ett mer sofistikerat angreppssätt i fråga om studiet av rasistiska praktiker, särskilt hos de symboliska eliterna. Bland mycket annat kan vi nu studera subtila förändringar i intonation eller volym under samtal, syntax, ordval, val av ämne, historieberättande, argumentation och samtalsstrategier, för att därmed kunna se de underliggande för- domarna hos språkets användare och de institutioner som de repre- senterar. Förutom den här typen av diskursstudier har vi nu också blivit bättre på att bedöma diskursernas effekter i den offentliga sfären eftersom vi vet hur de uppfattas och hur människor kon- struerar mentala modeller och gemensamma representationer, inbegripet fördomar och ideologier, av eller om andra människor. Sammanfattningsvis utgör detaljerade diskursanalyser av rasism ett kraftfullt redskap i vår förståelse av hur etnisk och rasmässig ojäm- likhet reproduceras i samhället (för studier av rasism och diskurs, se t.ex Blommaert & Verschueren, 1998; , 1992, 1998; Reisigl &Wodak, 2000, 2001; van Dijk, 1984, 1987, 1991, 1993; Wetherell &, 1992; , 2000). Elitdiskurser och institutionell rasism Av många skäl så ska vi här inrikta oss på den europeiska rasis- men. Inte för att vita människor skulle vara rasister av naturen, utan för att den europeiska rasismen historiskt sett varit den mest genomgripande och destruktiva i världen, ända fram till (Lau- ren, 1988). Närmare bestämt så vi ska intressera oss för de specifika rasismer som praktiseras i det samtida . En detaljbeskrivning av rasismens politiska och sociala former i olika länder ligger dock bortom detta kapitels räckvidd. Vi har endast möjlighet att skissera allmänna tendenser och sedan illustrera med några exempel på dis- kursiv rasism i olika länder (för detaljer se t.ex. Bataille & Wievi- orka, 1994; Bjørgo, 1993; Butterwegge & , 1992; , 2002; , 1995; Kalpaka & Räthzel, 1992; Mudde, 2004; Poliakov, 1974; Wrench & Solomos, 1993). Ett vedertaget sätt att beskriva, förklara och även ursäkta rasis- men i dagens är att hänvisa till massiva ökningar i den utomeuropeiska invandringen – en förklaringstyp som kan beskri- vas som ytterligare ett sätt att skuldbelägga offret. Det finns emel- lertid argument som visar att denna invandring endast har utlöst eller förvärrat något som redan fanns där. För det första finns det många former av europeisk rasism som riktas mot befintliga mino- riteter i och som inte har utlösts av ökad invandring. De mest uppenbara exemplen på detta är den allmänt utbredda antise- mitismen (Reisigl & Wodak, 2001; Wodak et al., 1990) och diskri- mineringen av romer, i synnerhet i och (Gar- rido, 1999; , 1986). För det andra utövades under kolonialismen en mängd olika former av våld och rasdiskriminering i kolonierna, och sådan rasism kan, återigen, svårligen hänföras till de Andras invandring.