sou · GTB334d3 · 2006-01-01 00:00:00 — 7Begränsnings- och kvalificerings- regler i socialtjänstlagen Enligt våra direktiv skall vi undersöka dels möjligheterna att be- gränsa rätten till bistånd enligt socialtjänstlagen (2001:453) för medborgare från ett annat EU-land som kommer till för att söka arbete, dels utreda möjligheten att ha en kvalificeringsregel som innebär att endast den som vistats i eller som ägnar sig åt viss aktivitet, t.ex. arbete eller studier, skall vara berättigad till bistånd enligt socialtjänstlagen. 7.1.1Omfattas bistånd enligt socialtjänstlagen av förordning 1408/71? Inledningsvis måste klarläggas om rätten till bistånd enligt social- tjänstlagen är att betrakta som en social trygghetsförmån enligt förordning 1408/71 eller som sådan social hjälp som enligt vad som följer av artikel 4.4 är utesluten från förordningens tillämpnings- område. Detta eftersom möjligheten att införa begränsningsregler i sådana fall styrs av förordningens bestämmelser. Distinktionen mellan de förmåner som omfattas av tillämpnings- området för förordning 1408/71 och de förmåner som faller utanför detta område skall enligt praxis grundas huvudsakligen på varje förmåns grundläggande kännetecken, bland annat dess syfte och villkor för beviljande, och inte på om en för- mån kvalificeras som en social trygghetsförmån eller inte i nationell lagstiftning.1 Enligt fasta rättspraxis kan en förmån anses vara en social trygghetsförmån i den mån som den beviljas förmåns- tagaren utan någon individuell och skönsmässig bedömning av dennes personliga behov på grundval av en situation som defi- 1 Se dom av i mål C-78/91, , 1992, s. I-4839, punkt 14. Begränsnings- och kvalificeringsregler i socialtjänstlagen nieras i lag och då den hänför sig till någon av de risker som uttryckligen anges i artikel 4.1 i förordning 1408/71.2 Denna upp- räkning är nämligen uttömmande, vilket innebär att en gren av social trygghet som inte nämns där inte omfattas av förordningen, även om grenen ger förmånstagaren en i lag fastställd ställning som medför rätt till en förmån.3 Förmåner kan i vissa fall kännetecknas av att de dels har drag av social trygghet, eftersom de tillkommer de personer som uppfyller villkoren för att få den sociala trygghetsförmån som de är hänför- liga till, dels har drag av socialt bistånd, eftersom de inte grundas på verksamhets- eller avgiftsperioder och eftersom de avser att lindra en situation där det finns uppenbara behov. De kan då utgöra särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner i den mening som avses i artikel 4.2a i förordning 1408/71. Detta förutsätter att de skall utges i stället för eller som tillägg till en social trygghetsförmån och har karaktären av socialt bistånd som grundas på socioekonomiska hänsyn och beslutas på grundval av objektiva kriterier som fast- ställs i lagstiftningen.4 Vad beträffar bestämmelserna om beviljande av förmåner enligt socialtjänstlagen ger lagen den biståndsberättigade i och för sig en i lag fastställd rättighet. Den personkrets som kan bli berättigad till bistånd är emellertid mycket vid. Bistånd utgår vidare efter en individuell bedömning i varje enskilt fall och socialtjänstlagens konstruktion som en målinriktad ramlag medför att det finns ett tolkningsutrymme vid tillämpningen av lagen. Bistånd enligt social- tjänstlagen är inte heller särskilt avsett att utges i stället för eller som ersättning för en social trygghetsförmån även om det för den enskilde i vissa fall torde finnas en viss valfrihet. Mot nu angiven bakgrund får bistånd enligt socialtjänstlagen anses utgöra en sådan form av social hjälp som faller helt utanför tillämpningsområdet för förordning 1408/71. 2Se bl.a.domarna av i mål 249/83, Hoeckx, 1985, s. 973, punkt 12-14, och i mål 122/84, Scrivner, 1985, s. 1027, punkt 19-21, dom av i mål C-356/89, , 1991, s. I-3017, samt domen i det ovannämnda målet , punkt 15. 3Se bl.a. dom av i mål C-25/95, , 1996, s. I-3745, punkt 22. 4se, bl.a. dom av i mål C-20/96, Snares, 1997, s. I6057, punkter- na 33, 42 och 43, av i mål C-297/96, , 1998, s. I-3467, punkt 34, och av i mål C-43/99, Leclère och Deaconescu, 2001, s. I-4265, punkt 32. Begränsnings- och kvalificeringsregler i socialtjänstlagen Frirörlighetsdirektivet (se avsnitt 3.1.3) skall vara genomfört i svensk rätt . En särskild utredare har för- ordnats som har att lämna förslag till hur direktivet skall imple- menteras i svensk rätt. Frirörlighetsdirektivet kan sägas till viss del klarlägga vilka möjligheter som finns att undanta såväl arbetssökande som andra personkategorier från rätten till socialt bistånd. I övrigt gäller i princip en rätt till likabehandling. Vi har tolkat begreppet socialt bistånd enligt frirörlighetsdirektivet på det sättet att begreppet är synonymt med begreppet social hjälp i förordning 1408/71 och att följaktligen allt bistånd enligt socialtjänstlagen omfattas av be- greppet såväl försörjningsstöd som bistånd till livsföringen i övrigt. Vi kommer i det följande mot bakgrund av såväl praxis som frirörlighetsdirektivet att analysera dels möjligheten att begränsa rätten till socialt bistånd till arbetssökande både när det gäller rätten till bistånd i sig och om en eventuell begränsning skall avse alla typer av bistånd eller enbart ekonomiskt bistånd, dels möjligheten att införa en kvalificeringsregel för övriga personer i form av viss tids vistelse i landet eller genom krav på viss aktivitet t.ex. arbete eller studier för rätt till bistånd. Som framgår nedan kommer vi dessutom att pröva frågan om det skall införas ett uttryckligt krav på bosättning i för rätt till bistånd enligt socialtjänstlagen. En sådan reglering kan sägas utgöra såväl en begränsning av som en kvalificering för rätten till bistånd. 7.2Socialt bistånd omfattas av EG-rätten Ekonomiskt aktiva personer ges enligt artiklarna i fördraget en rätt till inresa och vistelse i andra medlemsstater som är mycket långt- gående. Med ekonomiskt aktiva personer avses t.ex. arbetstagare och egenföretagare och deras familjemedlemmar men även arbets- sökande. Migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar har också rätt till samma sociala och skattemässiga förmåner som värdlandets medborgare. Detta följer direkt av artikel 7.2 i förordning 1612/68 och av tolkning av artiklarna. Begränsnings- och kvalificeringsregler i socialtjänstlagen grundas rätten till likabehandling när det gäller sociala förmåner direkt på bestämmelserna i fördraget (artikel 43 och 49). Det finns viss skillnad mellan domstolens generösa tolkning av artikel 7.2 i förordning 1612/68 och den tolkning som gjorts när det gäller rätten till sociala förmåner för egenföretagare (jfr bl.a. SOU 1997:153, s. 75). Arbetssökande har enligt domstolens tidigare rättspraxis ansetts ha rätt till likabehandling endast när det gäller tillträdet till arbete t.ex. rekryterings- och anställningsvillkor m.m. enligt bestämmelserna i förordning 1612/685 och således inte när det gäller sociala och skattemässiga förmåner enligt artikel 7.2 i förordning 1612/68. Genom domstolens avgörande i Collinsmålet6 får det numera anses klarlagt att det endast under vissa förutsättningar är tillåtet enligt EG-rätten att utesluta en ekonomisk förmån som är avsedd att underlätta tillträdet till arbete på en medlemsstats arbetsmarknad från likabehandlingsprincipen. Domstolen motiverade sitt avgöran- de med inrättandet av unionsmedborgarskapet och den tolkning som gjorts i rättspraxis av unionsmedborgarnas rätt till likabehand- ling. Ekonomiskt inte aktiva personer Med ekonomiskt inte aktiva personer avses personer som inte direkt utövar någon ekonomisk aktivitet, t.ex. personer som kan försörja sig med sparade medel, studenter och pensionärer m.fl. Ursprungligen hade ekonomiskt inte aktiva personer inte någon på förordning eller direktiv grundad självständig rätt till fri rörlighet. Genom de s.k. bosättningsdirektiven7 som tillkom utvidgades dock deras rätt till fri rörlighet. Dessa direktiv kommer fr.o.m. att upphävas och ersättas av frirörlighets- direktivet. har denna grupp även en direkt på unionsmed- borgarskapet grundad rätt enligt artikel 18.1 i fördraget att uppe- 5Se dom av i mål 316/85, Lebon, 1987, s. 2811. 6Se dom av i mål C-138/02, , 2004, s. I-0000. 7Direktiv /96, 90/364 och 90/365. Begränsnings- och kvalificeringsregler i socialtjänstlagen hålla sig i ett mottagarland. Artikel 18.1 har nämligen ansetts direkt tillämplig och givits s.k. direkt effekt.8 I motsats till personer som är ekonomiskt aktiva är ekonomiskt inte aktiva personers uppehållsrätt inte ovillkorlig utan kan begrän- sas. Nationella villkor eller begränsningsregler måste alltid ske med beaktande av gemenskapsrättens allmänna principer varvid särskilt proportionalitetsprincipen skall iakttas. Nationella villkor som kan hindra eller göra det mindre attraktivt att utöva de grundläggande friheterna som garanteras i fördraget skall i princip uppfylla fyra förutsättningar för att vara tillåtna enligt den praxis utvecklat. De skall vara tillämpliga på ett icke-diskriminerande sätt, de skall framstå som motiverade med hänsyn till ett trängande allmänintresse, de skall vara ägnade att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas genom den vidtagna åtgärden och de skall inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå denna målsättning. Huvudprincipen när det gäller ekonomiskt inte aktiva unions- medborgare är att deras uppehållsrätt är beroende bl.a. av att de skall kunna försörja sig. Trots detta är det inte tillåtet enligt gemenskapsrätten att i den nationella lagstiftningen uppställa vill- kor för rätten till socialt bistånd som direkt eller indirekt kan diskriminera medborgare från andra medlemsländer. Domstolen har, med avseende på en studerande unionsmed- borgare, , fastställt att rätten till en social förmån (existensminimumbidrag i ) omfattas av förbudet mot diskriminering på grund av nationalitet.9 Det var således inte tillåtet att i den belgiska lagstiftningen uppställa villkor för rätten till bidraget som var direkt eller indirekt diskriminerande för andra medborgare än belgiska medborgare. I Grzelcsyk-fallet konstaterade domstolen att den tolkningen, att en studerande i och för sig omfattades av diskriminerings- förbudet, inte hindrade att värdstaten vidtar åtgärder för att åter- kalla medborgarens uppehållstillstånd eller för att inte förnya detta. Sådana åtgärder fick dock inte bli den automatiska följden av att en studerande som är medborgare i en annan medlemsstat utnyttjar social hjälp i medlemsstaten. Vidare får en studerande som om- fattas av rätten till bosättning inte utgöra en orimlig börda för 8Bestämmelsen tillerkändes direkt effekt genom dom i mål C-413/99, Baumbast och R, 2002, s. 7091. Med direkt effekt avses att artikel 18.1 om unionsmedborgarskapet ger upphov till rättigheter som individer kan göra gällande inför nationella domstolar. 9Se dom av i mål C-184/99, Grzelczyk, 2001, s. 6193. Begränsnings- och kvalificeringsregler i socialtjänstlagen Enligt domstolen medgav gemen- skapsrätten10 en viss solidaritet mellan medborgare i värdmedlems- staten och medborgare i andra medlemsstater, särskilt om den person som har rätt till bosättning i ett mottagarland har tillfälliga svårigheter. I fallet Trojani11 prövades om en unionsmedborgare som inte kunde försörja sig kunde göra gällande en uppehållsrätt som grundas direkt på artikel 18.1 i fördraget och alltså inte på grund av bestäm- melser i sekundärrätten. konstaterade att en unions- medborgare som saknade medel att försörja sig inte hade någon rätt enligt artikel 18.1 att uppehålla sig på en medlemsstats territo- rium. Domstolen fann att det var just bristen på tillgångar som var skälet till att ansökte om bidrag till sin försörjning. Av fallet framgår också att en rätt till likabehandling enligt artikel 12 finns för ekonomiskt inte aktiva unionsmedborgare under förut- sättning av att han uppehållit sig lagligt i mottagarlandet och att detta skett eller att han har ett uppehålls- tillstånd (punkt 43). De nämnda avgörandena ger tillsammans med de formuleringar som finns i frirörlighetsdirektivet skäl att anta att frågan om en hjälpsökande utgör en orimlig börda för värdmedlemsstatens finan- ser skall bedömas på individnivå (jfr not 14). Den fria rörligheten kan förväntas öka Vi gör bedömningen att rörligheten för personer inom kan förväntas öka bl.a. till följd av EU-utvidgningen och att EU sannolikt kommer att utvidgas med ytterligare stater men även till följd av den ökade möjligheten för personer att röra sig mellan länder. Utvecklingen av unionsmedborgarskapet och rätten att fritt röra sig och uppehålla sig i mottagarlandet utgör ett exempel på detta. 10Det direktiv som diskuterades i domen var rådets direktiv /96 om rätt till bosättning för studerande som kommer att upphävas och ersättas av frirörlighets- direktivet. 11Se Trojani, dom av i mål C-456/02, 2004, s. I-0000. Begränsnings- och kvalificeringsregler i socialtjänstlagen När det gäller arbetstagare och egenföretagare, personer som behåller sådan ställning eller deras familjemedlemmar härleds rätten till sociala förmåner dels direkt från förordning 1612/68, dels genom en tolkning av bestämmelserna i fördraget. Av frirörlighets- direktivet framgår att några andra undantag för denna grupp inte är möjliga. För andra än anställda och egenföretagare, personer som behåller sådan ställning eller deras familjemedlemmar tillåter uttryckligen frirörlighetsdirektivet att medlemsstaterna begränsar rätten till socialt bistånd under uppehållets eller i före- kommande fall den som anges för arbetssökande i frirörlighetsdirektivet. Vi återkommer till vad detta innebär i av- snitt 7.4. Det kan inte överblickas vilka bedöm- ningar som EG-rättsligt kommer att göras av att sådana uttryckliga undantag inte införs i den nationella lagstiftningen. I detta sammanhang måste även avgörande i fallet uppmärksammas. Som tidigare nämnts uttalade dom- stolen att en arbetssökande unionsmedborgare kan åberopa lika- behandlingsprincipen när det gäller ekonomiska förmåner som är avsedda att underlätta tillträdet till arbete på en medlemsstats arbetsmarknad. Förutsättningen var enligt domen att det kunde fastställas att ett faktiskt samband fanns mellan den arbetssökande och den statens arbetsmarknad. Detta samband skulle kunna styr- kas av den arbetssökande genom att han eller hon sökt arbete i medlemsstaten under en rimlig tidsrymd (punkt 69 och 70). Dom- stolens dom måste beaktas vid införandet av de undantag som fri- rörlighetsdirektivet medger. Den fria rörligheten för ekonomiskt inte aktiva EU-medborgare bygger på att den som vistas i ett mottagarland kan försörja sig själv. Detta är således en förutsättning för att den enskilde skall få uppehålla sig i mottagarlandet.12 Trots detta får enligt frirörlighets- direktivet utvisning av en unionsmedborgare inte ske så länge de personer som omfattas av rätten till bosättning inte utgör en orim- lig börda för den mottagande medlemsstatens sociala bistånds- system.13 Därför får en utvisningsåtgärd inte vara en automatisk följd av anlitandet av det sociala biståndssystemet. 12Jfr bl.a. artikel 7 i frirörlighetsdirektivet. 13Reglerna om utvisning finns på olika ställen i direktivet. Jfr artiklarna 14 och 28, över- vägande 10 och 16 i ingressen till direktivet. Begränsnings- och kvalificeringsregler i socialtjänstlagen medlemsstaten har att bedöma om det är fråga om tillfälliga svårig- heter och beakta bosättningens längd, den enskildes personliga förhållanden och storleken på det bidrag som har beviljats. Om resultatet av denna bedömning blir att den enskilde har blivit en orimlig börda för den mottagande medlemsstatens sociala bistånds- system torde utvisning få ske.14 Under inga omständigheter får arbetstagare, egenföretagare eller arbetssökande enligt domstolens definition bli föremål för utvisning, utom av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet. När det gäller unionsmedborgare som har fått permanent uppehållstillstånd i mottagarlandet gäller särskilda regler. Det finns även en bestämmelse i frirörlighetsdirektivet om att medlemsstaterna får vidta nödvändiga åtgärder i händelse av missbruk av rättigheter eller bedrägeri (artikel 35). Enligt frirörlighetsdirektivet gäller som huvudregel enligt arti- kel 24.1 att alla unionsmedborgare som uppehåller sig enligt direk- tivet i en mottagande medlemsstat skall behandlas som den med- lemsstatens egna medborgare inom de områden som omfattas av fördraget om inte annat följer av specifika bestämmelser som uttryckligen anges i fördraget och sekundärlagstiftningen. Även familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat, men som har uppehållsrätt eller permanent uppehållsrätt, skall tillför- säkras denna rättighet. En EU-medborgare som inte är arbetssökande och som vistas i under förutsättning av att han eller hon kan försörja sig kan enligt frirörlighetsdirektivet undantas från rätten till bistånd av vistelsen. Som tidigare nämnts gäller detta inte arbetstagare eller egenföretagare, personer som behåller sådan ställning eller deras familjemedlemmar. I övrigt gäller i prin- cip att unionsmedborgaren skall behandlas på samma sätt som medlemsstatens egna medborgare. För gruppen studenter och pensionärer och andra ekonomiskt inte aktiva personer som vistas i gäller också nämnda likabehandlingsprincip. Av rättspraxis framgår att EU-medborgare även om deras rätt att uppehålla sig i landet förutsätter att de kan försörja sig kan få tillfälliga hjälpbehov tillgodosedda. 14 Direktivtexten tyder på att bedömningen av om en hjälpsökande utgör en orimlig börda för medlemsstatens sociala biståndssystem skall göras på individnivå, jfr även Trojani där domstolen konstaterar att det var just bristen på tillgångar som utgjorde skälet till att ansökte om en förmån. Intressant i detta sammanhang är även Grzelczyk, där det talas om att rätt till bistånd finns särskilt om den person som har rätt till bosättning har tillfälliga svårigheter, punkt 44. Begränsnings- och kvalificeringsregler i socialtjänstlagen framgår bl.a. av det tidigare nämnda avgörandet i Grzelczyk-målet som handlade om en student. Även kravet på en heltäckande sjuk- försäkring som gäller i värdlandet har inte i alla lägen ansetts pro- portionellt.15 Om det står klart att hjälpbehovet är varaktigt finns dock inte någon rätt att uppehålla sig i mottagarlandet enligt gemenskapsrätten (jfr artikel 7.1, Grzelczyk och Trojani). Det finns därför inte något som hindrar att värdmedlemsstaten vidtar åtgärder för att utvisa personen ifråga. Direktivets bestämmelser och EG-rättens praxis måste beaktas när ställning skall tas till om utvisning skall ske eller inte. När utvisning lagligen kan ske i olika situationer är en fråga som slutligen kan prövas av . För ekonomiskt inte aktiva innebär sammanfattningsvis lika- behandlingsprincipen enligt gemenskapsrätten inte att en rätt till bistånd alltid finns men att en individuell bedömning skall göras av rätten till bistånd och att unionsmedborgaren som lagligen vistas i vid denna bedömning i princip skall behandlas på samma sätt som en svensk medborgare under samma förutsättningar. 7.3Bosättning i som krav för rätt till bistånd enligt socialtjänstlagen Vår bedömning: Vi har övervägt frågan om det bör införas ett uttryckligt krav på bosättning i för rätt till bistånd enligt socialtjänstlagen. Det torde i rättspraxis som huvud- regel ställas upp ett sådant krav. Med hänsyn härtill har vi avstått från att lägga fram ett sådant förslag. Som framgår av avsnittet som handlar om Utländsk rätt, avsnitt 6, uppställs i många länders lagstiftningar när det gäller rätten till förmåner som är att jämställa med socialt bistånd, krav på bosätt- ning i landet för rätt till bistånd. Ett sådant krav innebär i sig en begränsning av rätten till bistånd och kan också ge uttryck för ståndpunkten att förmåner motsvarande bistånd endast skall utgå till hjälpsökande om det finns en anknytning av stadigvarande slag 15 Se Baumbast och R, punkt 93. Begränsnings- och kvalificeringsregler i socialtjänstlagen Något uttryckligt krav på bosättning i landet för rätt till bistånd uppställs inte i socialtjänstlagen. Vi har därför funnit anledning att analysera vad som i praktiken gäller i detta hänseende och om det bör införas ett uttryckligt krav på bosätt- ning i landet för rätt till bistånd enligt socialtjänstlagen. Enligt 2 kap. 1 § socialtjänstlagen svarar varje kommun för social- tjänsten inom sitt område. Vidare gäller enligt 2 kap. 2 § första stycket samma lag att kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Dessa bestämmelser har avgörande betydelse för bl.a. ansvarsfördelningen mellan olika kommuner på om- råde. Av 2 kap. 2 § andra stycket socialtjänstlagen framgår att regleringen i första stycket inte innebär någon inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän. Av bestämmelsen och förarbetena till lagen framgår samman- fattningsvis att det till följd av det yttersta ansvaret ankommer på kommunen att vidta åtgärder i avvaktan på att ansvarig huvudman kan ge den enskilde behövlig hjälp. I 4 kap. 1 § socialtjänstlagen föreskrivs att den enskilde har rätt till bistånd av försörjning och sin livsföring i övrigt, om hans behov inte kan tillgodoses på annat sätt. Vid tillämpningen av vistelsebegreppet i 2 kap. 2 § socialtjänstlagen bör i regel den som begär bistånd enligt 4 kap. 1 § anses uppfylla kravet på vistelse i kommunen även om han eller hon tillfälligt vistas utanför denna, t.ex. i samband med en rekreationsresa (jfr SOSFS 2003:5 och bl.a. RÅ84 2:32 och 1987 ref. 174). Socialtjänstlagen reglerar således ansvaret för kommunerna sinsemellan. Däremot innehåller socialtjänstlagen inget uttryckligt krav på bosättning i för att en rätt till bistånd skall finnas. Av ett avgörande från Regeringsrätten (RÅ 1995 ref. 70) följer att en rätt till bistånd normalt sett förutsätter att den bistånds- sökande är bosatt i . Detta uttrycktes i rättsfallet på så sätt att den enskilde skulle ha sitt egentliga hemvist och bo här i riket. Av nämnda rättsfall följer också att en rätt till bistånd kan finnas i en akut nödsituation och detta oavsett om den biståndssökande är bosatt i eller inte. Någon sådan akut nödsituation var det dock inte fråga om i det aktuella rättsfallet. Begränsnings- och kvalificeringsregler i socialtjänstlagen kan ge bistånd enligt 4 kap. 2 § socialtjänstlagen utöver vad som följer av 4 kap. 1 § om det finns skäl för det. Bestämmelsen tillkom på initiativ av lagrådet vid behandlingen av förslaget till ny socialtjänstlag (jfr prop. 2000/01:80, s.165 och 267) med anledning av regleringen i 9 kap. 2 § socialtjänstlagen som ger socialnämnden rätt att återkräva ekonomisk hjälp som lämnats i andra fall än som avses i 4 kap. 1 § socialtjänstlagen. Regleringen innebär således en kommunalrättslig befogenhet att besluta om bistånd i andra fall än då socialnämnden är skyldig att göra det och motsvarar närmast regleringen i 5 § i den tidigare socialtjänstlagen (1980:620). Utöver vad som föreskrivs i socialtjänstlagen finns vissa bestäm- melser om bistånd till asylsökande i lagen (1994:137) om mot- tagande av asylsökande m.fl. De personer som omfattas av den lagen har inte rätt till motsvarande förmåner enligt socialtjänstlagen (jfr 1 § andra stycket lagen om mottagande av asylsökande m.fl. och 2 kap. 2 § tredje stycket socialtjänstlagen). Sammanfattningsvis tolkar vi bestämmelserna i socialtjänstlagen på det sättet att den som är bosatt i eller som har kommit hit för att bosätta sig här och lagligen vistas här enligt EG-rättsliga regler eller enligt svensk rätt i övrigt i princip har rätt till bistånd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen om de i paragrafen angivna förut- sättningarna är uppfyllda.