sou · GTB3108 · 2006-01-01 00:00:00 — Nämnden finner sålunda att förlusten av kortet får anses ha anmälts tillräckligt skyndsamt. Vid sådant förhållande är K inte betalningsansvarig för de obehöriga uttag som företagits med kortet. Plånbok med kontokort stulen i (beslut , ärende nr 1998-2756) Bakgrund, yrkande och inställning F blev i bestulen på sin plånbok med bl.a. ett kontokort. Morgonen därpå ringde han till en kamrat och bad denne att spärra kortet. Kamraten lyckades dock inte komma fram Praxis från domstol och på telefonen, varför någon spärr inte gjordes. F ringde själv till banken och spärrade kortet. F yrkade hos nämnden betalningsbefrielse från de obehöriga uttag som gjorts med kortet. Han menade att uttagen hade gjorts och anförde att även om spärranmälan hade gjorts direkt av hans kamrat, hade detta inte påverkat situationen. Uttagen var ju då redan gjorda. Banken bestred yrkandet, och anförde i huvudsak följande. I den skriftliga information som lämnats om kortet anges två möjligheter att spärra kortet; antingen genom att ringa till en dygnet runt öppen jourtelefon eller till banken under normala öppettider. Kunden kommer alltid i kontakt med banken på något av dessa sätt. Spärranmälan gjordes i detta fall först efter upptäckten av förlusten, dvs. Nämnden redogjorde för den aktuella bestämmelsen i konsument- kreditlagen och anförde härutöver i huvudsak följande. Av utredningen i ärendet framgår att förlusten sannolikt ägde rum natten mellan den 28 och samt att F gav en bekant i uppdrag att spärra kortet. Denne spärrade emellertid inte kortet eftersom denne, enligt uppgift, inte kom fram på spärrnumret och inte hade tid att vänta eftersom han var sen till ett möte. Av utredningen framgår vidare att F själv gjorde spärranmälan samt att uttagen skett till . Banken har i ärendet uppgivit att skriftlig information om hur spärranmälan skall ske lämnas till alla kunder som erhåller konto i banken och också i samband med att kort skickas ut. Nämnden kan konstatera att det i ärendet är ostridigt att F upptäckte förlusten av kortet men att spärranmälan gjordes först . Enligt nämndens mening kan F därmed inte anses ha anmält förlusten efter upptäckten. Vare sig den omständigheten att F uppdragit åt en bekant att göra spärranmälan , vilket denne dock inte fullföljde eller den omständigheten att de omtvistade uttagen inte kunde ha förhindrats om förlustanmälan gjorts i rätt tid kan föranleda någon annan bedömning. Mot bakgrund av det anförda finner nämnden att F får svara för de uttag som gjorts på kontot. Praxis från domstol och Tillgrepp av kontokort i livsmedelsaffär (beslut , ärende nr 2001-7171) Bakgrund, yrkande och inställning S yrkade att banken skulle ersätta henne med , motsvarande obehörigt utnyttjande av hennes . S anförde i huvudsak följande. Hon var och handlade med sin knappt ettårige son i en livsmedelsaffär. Det var mycket folk i affären. Efter att hon betalat varorna packade hon dem i påsar och begav sig till bilen. När allt var inpackat och hon skulle köra iväg upptäckte hon att plånboken var borta. Hon förvarade den i jackans innerficka som var försedd med blixtlås. S trodde först att hon hade tappat plånboken. Hon gick därför tillbaka till affären och hörde sig för i alla kassor om någon plånbok hade lämnats in. Hon fortsatte sitt frågande i alla de varustånd som var placerade utanför butiken och även i en närliggande affär. Hennes letande var förgäves och hon åkte därför snabbt iväg för att hämta sin andra son på dagis. Därefter åkte hon hem och spärrade kortet. hon spärrade kortet hade någon tagit ut från hennes konto. Anledningen till att hon inte spärrade kortet då hon upptäckte förlusten var att hon inte hade någon mobiltelefon och att hon var övertygad om att hon var tvungen att uppge kortnumret, vilket hon inte kunde minnas. Hon upptäckte att plånboken var borta ca , och de obehöriga uttagen gjordes mellan kl. 15.14–15.27. Hon ringde och spärrade kortet . Banken bestred yrkandet och anförde att spärr av kortet inte hade skett inom rimlig tid efter att förlusten av kortet upptäcktes samt att de obehöriga uttagen hade kunnat förhindras om S hade spärrat kortet när förlusten upptäcktes. Nämnden ansåg att S inte hade spärrat kortet och att hennes yrkande därför inte kunde bifallas. Nämnden anförde som skäl för beslutet i huvudsak följande. Enligt bestämmelserna i 34 § konsumentkreditlagen är kontohavaren betalningsskyldig för obehöriga uttag, om han eller hon förlorat kortet och inte efter förlusten anmält denna till banken. Praxis från domstol och förarbeten berörs inte närmare vad som ligger i att förlusten "" skall anmälas. Enligt nämndens mening bör härvid inte endast beaktas den tid som gått mellan upptäckten av förlusten och anmälan av densamma. Det får även bedömas vad kontohavaren kunnat göra i den aktuella situationen och vad denne faktiskt gjort, vilket får ställas i relation till vad som hade kunnat krävas av kortinnehavaren i den aktuella situationen (jfr nämndens plenumavgörande , ärende 1999-2023). I förevarande fall har S enligt vad hon berättat efter förlusten upptäckt att kortet saknades. Den tid som gått från det att hon upptäckte förlusten till det att förlusten anmäldes till banken är visserligen ganska lång men det är rimligt att den som har förlorat ett kort medges för att leta efter det förlorade kortet. Emellertid har S, sedan hon inte hittat kortet efter att ha letat efter det, haft flera olika möjligheter att anmäla förlusten och därigenom förhindra de obehöriga uttagen. Exempelvis borde hon kunnat få låna en telefon i butiken eller på dagiset för att ringa till banken och spärra kortet. Med hänsyn härtill får det anses att hon inte så snart det kan krävas har anmält förlusten. Det förhållandet att S trott att hon vid en anmälan till banken varit tvungen att uppge kortnumret föranleder inte någon annan bedömning. Hennes yrkande kan därför inte bifallas. Tillgrepp av kontokort ur bil (beslut , ärende nr 2004-2192) Bakgrund, yrkande och inställning K yrkade ersättning med , motsvarande tre obehöriga uttag som gjorts med ett stulet bankkort. K åberopade som grund för yrkandet att hon inte förlorat kortet genom grov oaktsamhet och att hon ringt spärrservice . Hon anförde härutöver i huvudsak följande. Hon förvarade sitt i en låst bil som stod parkerad på privat område. Hon befann sig från bilen när hon såg en man slå sönder bilrutan och försvinna med hennes handväska. Hon åkte hem, en sträcka , och ringde spärrservice. Hon blev bortkopplad första gången hon ringde. När hon väl kom fram tog det henne 5–att spärra kortet. Banken bestred yrkandet och åberopade som grund för bestridandet att K förfarit grovt oaktsamt med bankkortet. Praxis från domstol och Nämnden biföll K:s yrkande och anförde som skäl för beslutet i huvudsak följande. Av utredningen framgår att K ringde till banken för att förlustanmäla kortet , men blev frånkopplad. Vidare framgår att hon ringde igen och att hon då kom fram. Det första obehöriga uttaget gjordes . Nämnden konstaterar att beloppen alltså påförts kontot efter det att banken tog emot anmälan. K är därför enligt 34 § andra stycket konsumentkreditlagen inte betalningsskyldig för beloppen. Vid denna bedömning saknas det anledning att pröva om kortet förlorats genom grov oaktsamhet eller inte, utan hennes yrkande skall bifallas. Det finns omfattande rättsvetenskaplig litteratur som behandlar begreppen oaktsamhet och vårdslöshet. Dessa begrepp används i regel synonymt. Skälen till att lagstiftaren, och parter i kontraktsförhållanden, i olika sammanhang ställer upp krav på aktsamhet som en förut- sättning för ansvar varierar naturligtvis mellan olika rättsområden. I bakgrunden synes dock alltid preventionstanken finnas; ett krav på aktsamhet anses uppmuntra till ansvarsfullt handlande, som ansvarslöst handlande avskräcks. Inom bl.a. skadestånds- och försäkringsrätten gör sig frågor om det personliga ansvaret liksom skälighetsaspekter gällande. Det anses i många situationer inte rimligt att motparten, och ofta i förlängningen kollektivet av konsumenter eller försäkringstagare, direkt eller indirekt skall behöva bära kostnaderna för någon annans oaktsamma eller i synnerhet grovt oaktsamma handlande. Även andra skäl kan inom olika rättsområden motivera att aktsamhetskrav ställs upp. Frågan om vad som typiskt sett skall anses utgöra oaktsamt handlande har varit föremål för teoretiska diskus- sioner. Frågeställningar som rör oaktsamhet är i högsta grad praktiska, och blir ofta föremål för prövning vid domstol och andra tvistlösningsorgan. När det gäller användningen av begreppet vårdslöshet inom skadeståndsrätten framgår av vad och uttalat bl.a. följande.1 Vårdslöshet i juridisk mening anses föreligga, om skadegöraren inte uppträtt på samma sätt som en förnuftig och hänsynsfull person av samma kategori kan antas ha handlat, om denne varit i skadegörarens situation. Vägledning beträffande vilket handlande som i ett visst läge varit det riktiga kan man ibland få av 1 och , Skadeståndslagen, en kommentar, 2002, s. 45 ff. bestämmelser i lagar och författningar eller myndigheters före- skrifter: vägtrafikförfattningarna anger hur en trafikant skall uppträda och anvisningar av visar vilka försiktig- hetsmått som en företagare bör iaktta för att skydda sina anställda mot olycksfall. Saknas ledning av detta slag, blir en väsentlig fråga hur folk i allmänhet brukar handla på livsområden som det aktuella. Det får väsentlig betydelse vilka risker skadegörarens uppträdande medfört för omgivningen: ju större sannolikhet som föreligger för skada och ju allvarligare en skada kan antas bli, desto mer får man kräva av den handlande. I sammanhanget får man också beakta möjligheterna att förekomma skadan samt hur omfattande och kostsamma åtgärder detta kräver. I viss utsträckning tas också hänsyn till skadegörarens person, t.ex. förutsätts en yrkesman ha särskilda kunskaper och omdöme. I allmänhet kan inte en skade- görare som företagit en riskabel handling ursäkta sig med att han varit mindre erfaren, skicklig eller begåvad än andra personer av hans kategori. Däremot kan man ofta överse med kroppliga svagheter, t.ex. dålig syn eller hörsel, såvida inte personen i fråga ägnar sig åt aktiviteter där svagheten medför särskilda risker. Av vad och har uttalat angående oaktsam- hetsbegreppet inom skadeståndsrätten framgår bl.a. följande.2 Den grundläggande frågan är om den påstått oaktsamme borde ha handlat på ett annat sätt. Det gäller i första hand att finna en standard med vilken man kan jämföra det handlande som har förekommit. Lagstadganden och föreskrifter, i viss mån prejudikat, får ofta företräde framför sedvana. Saknas vägledning i författning, prejudikat och sedvana blir domstolarna hänvisade till en skönsmässig bedömning. I svensk rätt kan man finna att kraven på aktsamhet ofta sker genom en sammanställning av tre faktorer: risken för skada, den sannolika skadans storlek och möjligheterna att förekomma skadan. Till detta bör man lägga en fjärde faktor: den handlandes möjligheter att inse risken för skada. Man gör en helhetsbedömning och väger de olika omständigheterna mot varandra. Man avgör sedan om dessa omständigheter krävde ett annat handlande än det som förekommit. 2 och , Skadeståndsrätt, 6 uppl., s. 125 ff. 6.2Tillämpningen av grov oaktsamhet inom svensk civilrätt Lagrådet konstaterade att svenska domstolar är benägna att inlägga stränga krav när fråga uppstår om ansvarsbegränsning på grund av grov oaktsamhet.3 Även i andra sammanhang har det uttalats att man i svensk praxis har visat stor restriktivitet när det gäller att bedöma ett handlande som grovt vårdslöst.4 gjorde i rättsfallet NJA 1992 s. 130 en ut- förlig genomgång av tillämpningen av begreppet grov oaktsamhet i svensk civilrätt. uttalade att det ligger i sakens natur att begreppet inte kan ges en enhetlig innebörd på alla områden där det används. De hänsyn – bl.a. till den ersättnings- berättigade – som föranlett att detta begrepp på skadestånds- och försäkringsrättens område har getts en mycket restriktiv tillämp- ning gör sig enligt inte gällande på samma sätt i kommersiella avtalsförhållanden på andra områden. Rättsfallet gäller i första hand huruvida grov oaktsamhet inom entreprenad- rätten förutsätter insikt hos den vållande om skaderisken. uttalade att man i sådana kommersiella avtalsför- hållanden i princip bör kunna beakta även andra kvalificerade avvikelser från normal aktsamhet än ett medvetet risktagande. Grov vårdslöshet som ansvarsförutsättning förekommer främst i kontraktsförhållanden.5 Det finns i svensk civilrätt ett stort antal bestämmelser enligt vilka ansvarsförutsättningen är grov vårdslös- het. Nedan följer en kort genomgång med några exempel på sådana bestämmelser. Bestämmelsen i 34 § konsumentkreditlagen (1992:830) diskuteras närmare i avsnitt 4.1. 1960:34 s. 141. 4Se t.ex. prop. 1982/83:159 s. 95, och , Den nya köprätten, 5 uppl., s. 131. 5Jan och , a.a., s. 147. 16 § andra stycket Enligt 16 § andra stycket konsumentkreditlagen får köparen vid kreditköp mot kreditgivarens krav på betalning framställa samma invändningar på grund av köpet som han kan göra gällande mot säljaren. Köparen får även invända att han har erlagt betalning till säljaren eller att han träffat en överenskommelse med denne. Detta gäller dock inte om köparen visste att säljaren saknade rätt att ta emot betalningen eller ingå överenskommelsen och inte heller om köparen uppsåtligen eller av grov vårdslöshet underlät att skaffa sig kunskap om detta. I propositionen uttalade föredragande departementschefen bl.a. följande.6 Med faktisk vetskap jämställs att köparen uppsåtligen eller av grov oaktsamhet underlåtit att skaffa sig kunskap. Härmed avses i första hand rena missbruksfall, dvs. att köparen avsiktligt håller sig ovetande. Praktiskt sett viktigare torde dock vara fall där köparen av nonchalans eller uppenbart ointresse ignorerar med- delanden om vem som är rätt betalningsmottagare. 21 § andra stycket Bestämmelsen i 21 § andra stycket konsumentkreditlagen avser situationer där säkerheten som ställts för en kredit utgörs av förbehåll om återtaganderätt. I sådana fall har kreditgivaren rätt till betalning på grund av försämrad säkerhet endast om konsumenten uppsåtligen eller genom grov oaktsamhet har orsakat att säkerheten avsevärt försämrats. Föredragande departementschefen uttalade i propositionen bl.a. följande.7 Med grov vårdslöshet bör här förstås detsamma som i allmänhet avses med detta uttryck. Det skall sålunda vara fråga om ett handlande eller en underlåtenhet som innebär eller gränsar till total likgiltighet för vad som händer med säkerheten i fråga. Om konsumenten har visat nonchalans för det värde som säkerheten representerar för kreditgivaren, är detta en omständighet som talar för att hans vårdslöshet skall anses grov. Däremot kan slarv, glömska och allmänt dåligt handlag inte konstituera grov vårdslöshet. Ett exempel på grov vårdslöshet i detta sammanhang kan vara att konsumenten använder en bil, som han köpt med 1991/92:83 s. 126. 1991/92:83 s. 132 f. SOU 2005:108 Grov oaktsamhet återtagandeförbehåll, för mycket oaktsam körning i höga hastigheter på små vägar. Skadestånd kan i vissa fall komma att jämkas om den skadelidande varit medvållande till skadan. T.ex. kan enligt 6 kap. 1 § första stycket skadeståndslagen (1972:207) skadestånd med anledning av personskada jämkas, om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Av vad m.fl. har uttalat beträffande denna bestämmelse framgår bl.a. följande.8 Det är sällsynt att vårdslös- heten är så allvarlig att den får anses grov i paragrafens mening. Ett tänkbart fall är när den skadelidande gjort sig skyldig till betydande vårdslöshet eller nonchalans, som medfört stora risker också för andra än honom själv. Man kan tänka sig att vårdslösheten får anses grov t.ex. om den skadelidande tillsammans med skadevållaren inlåtit sig på en sådan riskabel lek som när de på skämt skjuter mot varandra med inte ofarliga skjutvapen eller med värjor utan skydd på spetsen. I övrigt torde grov vårdslöshet bli aktuell bara när man kan tala om uppenbar likgiltighet hos den skadade för eget liv och egen hälsa, som när han för att visa sig modig eller i berusat tillstånd promenerar på järnvägen när ett tåg nalkas, med avsikt att hoppa undan i sista stund. Ett annat exempel är när den skadelidande i hög stämning balanserar på ett illa underhållet balkongräcke som brister, med påföljd att han störtar ned från balkongen. Som synes är det mycket dumdristiga och helt meningslösa handlingar som närmast kommer i fråga. När det gäller jämkning av skadestånd på grund av medvållande har i ett annat sammanhang uttalat att man med grov vårdslöshet vanligen tycks avse en särskilt markant avvikelse från normal aktsamhet.9 Grov vårdslöshet när det gäller olycksfall i arbetet torde enligt på sin höjd kunna konstateras i sådana fall som när arbetstagaren medvetet och konsekvent nonchalerat väsentliga instruktioner, med påföljd att riskerna vid arbetet betydligt ökat; men inte ens då är det säkert att skade- ståndet bör nedsättas.10 Över huvud taget torde enligt 8Bertil , och , Skadestånd, 3 uppl., s. 223. 9Bertil , Om jämkning av skadestånd, 1982, s. 77. 10Bertil , a.a., s. 81. bara medveten oaktsamhet ha betydelse i sammanhanget; den skadelidande måste ha insett att det förelåg vissa risker med hans handlingssätt. Men det är enligt i så fall fråga om särskilt graverande vållande av denna typ. konstaterade i rättsfallet NJA 1996 s. 118 att vårdslöshet på skadestånds- och försäkringsrättens område måste vara av mycket allvarligt slag för att den skall kunna betecknas som grov. Lagen (1927:77) om försäkringsavtal (FAL) innehåller flera bestämmelser som anger krav på aktsamhet. En försäkringsgivare skall enligt 18 § vara fri från ansvar gentemot den som uppsåtligen har framkallat försäkringsfallet. Detsamma skall beträffande annan försäkring än livförsäkring gälla när försäkringsfallet har fram- kallats genom grov vårdslöshet. I 25 § finns bestämmelser om regressrätt för försäkringsgivaren i fall då försäkringshavaren upp- såtligen eller genom grov vårdslöshet har framkallat försäkrings- fallet. En omständighet som skulle kunna beaktas vid bedömningen av om en vårdslöshet skall anses som grov kan vara att fråga är om upprepad vårdslöshet efter inträffad skada: en reparatör som tidigare vållat brandskada genom ett visst tillvägagångssätt vid svetsning använder sig ånyo av samma metod med samma följder.11 har prövat frågan om en försäkringstagare har handlat grovt vårdslöst på sätt som anges i 18 § FAL. I rättsfallet NJA 1962 s. 281 yrkade en privatperson ersättning med stöd av sin hemförsäkring, som innefattade brandskydd, för skada på egendom på grund av brand i bostaden. Försäkrings- bolaget bestred yrkandet med hänvisning till att den försäkrade genom grov vårdslöshet framkallat skadan och därför inte hade rätt 11 , Försäkringsrätt – några huvudlinjer, 6 uppl., s. 72. Den försäkrade hade efter flera dagars spritförtäring lagt sig för att vila i sitt rum och därvid släckt cigaretten mot en dörr av trä invid sängen. Till följd av detta hade eld uppkommit i sängkläderna och i dörren, varvid den försäkrade vaknat. Den försäkrade hade försökt släcka elden, och hade därefter lagt sängkläderna i en hög, hängt upp ett draperi över dörren och öppnat fönstret. I tron att elden var släckt hade han därefter avlägsnat sig från lägenheten och varit borta i . Under hans frånvaro hade eldsvåda brutit ut. HD:s majoritet (tre ledamöter) ansåg att den försäkrade genom att efter omfattande spritförtäring handskas på angivet sätt med cigaretten och inte förvissa sig om att glöden släckts samt vidta övriga angivna åtgärder handlat grovt vårdslöst. Hans talan ogillades därför. Minoriteten (två ledamöter) ansåg att den försäkrade handlat påtagligt vårdslöst, men att denna vårdslöshet inte kunde anses som grov. I rättsfallet NJA 1965 s. 244 yrkade en privatperson ersättning av ett försäkringsbolag med stöd av sin resgodsförsäkring. Den försäkrade hade under en flygresa mellan och , vilken innefattade två byten, blivit bestulen på smycken i guld och andra guldföremål till ett betydande värde. Försäkringsbolaget bestred yrkandet med hänvisning till att den försäkrade handlat grovt vårdslöst och därför inte hade rätt till försäkringsersättning. Vårdslösheten bestod enligt bolaget i att de stulna föremålen förvarats i en resväska, som inte stod under ständig uppsikt utan befordrades som inskrivet resgods. Högsta domstolens majoritet (fyra ledamöter) fann utrett att väskan förkom under det att den omhänderhades av personal från något flygbolag eller av flygplatspersonal. Med hänsyn till detta kunde den försäkrade enligt majoriteten inte anses ha framkallat försäkringsfallet genom grov vårdslöshet. Minoriteten (en ledamot) kom med annan motivering till samma slut. Konsumentförsäkringslagen (1980:38, KFL) innehåller i 32 § bestämmelser om nedsättning av försäkringsersättningen i fall då den försäkrade genom grov vårdslöshet har framkallat försäkrings- fallet. anförde i sitt delbetänkande Konsu- mentförsäkringslag att grov vårdslöshet, med den uppfattning om detta begrepp som ligger till grund för nyare rättspraxis och lagstiftning inom försäkrings- och skadeståndsrättens område, är mycket ovanlig.12 Vanligen består den enligt kommittén i ovanlig hänsynslöshet genom tagande av risker för andra och för försäkringstagaren själv. Stundom är det enligt kommittén fråga om handlande som ligger på gränsen till uppsåt. I propositionen till KFL anförde regeringen i denna fråga bl.a. följande.13 Enligt gällande rätt på skadestånds- och försäkrings- rättens område krävs att en vårdslöshet är av mycket allvarligt slag för att den skall kunna betecknas som grov. Vanligen är det fråga om ett handlande som ligger på gränsen till uppsåtligt förfarande, dvs. som vittnar om en betydande hänsynslöshet eller nonchalans och som medför en risk för avsevärd skada. Försäkringsavtalslagen (2005:104) kommer att träda i kraft , varvid FAL och KFL upphör att gälla. Av 4 kap. 5 § andra stycket försäkringsavtalslagen följer att ersättningen från försäkringen kan sättas ned, om den försäkrade genom grov vårdslöshet har framkallat försäkringsfallet eller förvärrat dess följder. Detsamma gäller om den försäkrade annars måste antas ha handlat eller underlåtit att handla i vetskap om att detta innebar en betydande risk för att skadan skulle inträffa. Frågan om försäkringstagarens ansvar vid kvalificerad oaktsam- het diskuterades utförligt under förarbetena till försäkringsavtals- lagen. ansåg att begreppet grov oaktsamhet var mindre lämpligt att använda i sammanhanget, eftersom det i praxis tolkats restriktivt.14 Nedsättning skulle enligt kommittén i stället kunna ske vid medveten vårdslöshet som innebär betydande risk för den uppkomna skadan. Den föreslagna bestämmelsen tog främst sikte på situationer där försäkrings- tagaren låtit sitt handlande påverkas av förekomsten av försäkrings- skydd. Begreppet medveten vårdslöshet kritiserades dock under remiss- behandlingen, och i promemorieförslaget hade därför i stället begreppet grov vårdslöshet behållits i lagtexten men försetts med 12SOU 1977:84 s. 235. 1979/80:9 s. 154. 14Försäkringsrättskommitténs slutbetänkande Skadeförsäkringslag, SOU 1989:88, s. 50 och en särskild definition.15 Enligt denna definition skulle den för- säkrade anses ha varit grovt vårdslös om han måste antas ha handlat eller underlåtit att handla i vetskap om att detta innebar en betydande risk för den inträffade skadan. Även promemorieför- slaget kritiserades i denna del under remissbehandlingen.16 ifrågasatte t.ex. det lämpliga i att använda begreppet grov vårdslöshet med en annan innebörd än vad som förekommer i andra sammanhang.