sou · GTB3116d2 · 2006-01-01 00:00:00 — En okontrollerad utveckling leder därtill till prishöjningar som allvarligt kan skada orts- befolkningens intressen. De möjligheter som finns att öka de lokala intäkterna från jakten och fisket, som lyfts fram även i detta betänkande, skulle kunna bli ett positivt utflöde av en samverkan och förbättrad vilt- och fiskevård. Flera jaktentreprenörers har pekat på att reform av fjälljakten och fjällfisket gjorde det mycket svårt att utlova en exklusiv tillgång till jakt eller fisk, något som man betraktar som en nyckelfaktor. Framstötar har gjorts från enskilda entreprenörer och länsstyrelser gentemot . Regeringens hållning har emellertid varit försiktig. Man har vidhållit att fjällen inte får utsättas för ett alltför hårt utnyttjande. Upplåtelser av jakt och fiske fordrar noggranna överväganden med de biologiska och ekologiska förutsättningarna som grund. Detta kan ses mot bakgrund av att det i de nationella miljömålen under rubriken fjällmiljö sägs att fjällen ska ha en hög grad av ursprunglighet vad gäller biologisk mång- fald, upplevelsevärden samt natur- och kulturvärden. Verksamheter i fjällen ska bedrivas med hänsyn till dessa värden och så att en hållbar ut- veckling främjas. Särskilt värdefulla områden ska skyddas mot ingrepp och andra störningar. Det statliga miljökvalitetsmålet för fjällens ekosystem innebär, som framhålls i Vem får jaga och fiska? Historia, folkrätt och miljö (SOU 2005:79) bland annat följande slutmål: Fjällens biologiska mångfald bevaras. Främmande arter och genetiskt modifierade organismer som kan hota den biologiska mångfalden introduceras inte. Rennäring, turism, jakt och fiske och annat nyttjande av fjällen liksom bebyggande och annan exploatering bedrivs med hänsyn till naturens långsiktiga produktionsförmåga, biologiska mång- fald, natur- och kulturmiljövärden samt värden för friluftsliv. Hotade arter och arter som drabbats av stark tillbakagång har möjlighet att sprida sig till nya lokaler inom sina naturliga ut- bredningsområden så att långsiktigt livskraftiga populationer säkras. Lokala bestånd av fisk och andra vattenlevande arter i fjällens sjöar och vattendrag bibehålls. Dessa mål kan i lika hög grad representera miljökvalitetsmålen för skogs- och myrlandskapet öster om fjällkedjan, med tillägg för de mål som gäller våtmarker och skogslandskap. I rapporten, skriven av och , redo- visas också en rad förslag till åtgärder som kan öka förutsättningen för uthållig jakt och fiske i renskötselområdet. Åtgärderna syftar till att det skall vara möjligt att på ett säkrare sätt än bedriva ut- hålligt jakt och fiske i renskötselområdet med hänsyn till både de jaktbara och rödlistade arterna. Förslagen – som dels är en sammanfattning av , och rekommendationer, dels kom fram vid ett av WWF på uppdrag av utredningen anordnat möte kring dessa frågor – berör en rad olika åtgärder för att försäkra sig om ett långsiktigt, nyttjande av fjällens resurser: inventering, fångst- rapportering, övervakning, forskning och informationsspridning; jakt- och fisketryck; skyddade områden; aktuella arter; behovet av refe- rensområden och finansiering. De påpekar också att ett uthålligt nyttjande av naturliga resurser som vilt och fisk kräver hänsyn till de kriterier som redovisas i strate- gidokumentet Caring for the Earth, framtaget 1991 av United Nations Environment Program (), for the Conservation of Nature and (IUCN/World Conservation Union) och . Dokumentet redo- visas närmare i SOU 2005: 79 (s. 102–103). 9Gemensam förvaltning av jakt och fiske Detta kapitel inleds med konstaterandet att den juridiska analysen måste kompletteras med skälighetsresonemang (avsnitt 9.1). I av- snitt 9.2 behandlas behovet av en gemensam förvaltning av jakten och fisket och i avsnitt 9.3 redovisas de krav som ställs på en sådan förvaltning. I avsnitten 9.4 och 9.5 redovisas två olika alternativ för en gemensam förvaltning, det ena utan inlösen av en del av den sa- miska jakt- och fiskerätten och det andra med en sådan inlösen. Frå- gan om en tvingande samverkan är förenlig med grundlagen behand- las i 9.6. Under 9.7 tar jag ställning till de två olika alternativen om förvaltning. I vilken mån förslagen påverkar den ordning för upplå- telse av fjälljakt och fjällfiske som finns beskrivs i 9.8 samt de särskilda förhållandena på vinterbetesmarkerna redovisas i 9.9. Min bedömning: Om de problem som finns beträffande jakt- och fiskerätten i lappmarkerna och på renbetesfjällen i skall kunna skall lösas måste man i de fall där det inte är möjligt att fullt ut klarlägga de juridiska förhållandena komplettera och fördjupa den juridiska analysen med skälighetsresonemang. För att lösa de problem som hänger samman med jakt- och fiske- rätten är det nödvändigt att komplettera den juridiska analysen med skälighetsresonemang. Samebymedlemmarnas rättigheter måste också uppskattas för större områden än enskilda fastigheter eller enskilda samebyar, eftersom det inte är möjligt att lagstifta med en alltför stor geografisk variation. Sammantaget betyder detta också att förslagen i vissa delar måste bära kompromissens karaktär, även om de givetvis måste stå på en god principiell grund. Den juridiska analysen skall så långt som möj- Gemensam förvaltning av jakt och fiske ligt vara en utgångspunkt, men måste kompletteras med andra över- väganden i de fall där inte fullständiga eller uttömmande besked går att få genom den juridiska analysen. I denna uppfattning, som av nå- gon kanske kan uppfattas som en principlös kompromiss, har jag styrkts av den rapport som den ledande folkrättsforskaren , lämnat och som publicerats i Vem får jaga och fiska? Historia, folkrätt och miljö. konstaterar att bestämmelserna om minoriteters och ursprungsfolks rättigheter i internationell lagstiftning syftar till att med stöd av särskilda åtgärder uppnå likställdhet i fråga om alla mänskliga rättigheter och ickediskriminering vid utövandet av dem. Men bestämmelser är en sak, handling en annan. Eller som uttrycker saken: Efter att ha granskat de internationella normerna kommer man till den svåraste delen, nämligen hur man skall åstad- komma ett nationellt genomförande av sådana särskilda åtgärder (SOU 2005: 79, s. 42). Han fortsätter sedan: Ett demokratiskt system visar inte nödvändigtvis välvilja eller förståelse för ursprungsfolkens behov och krav. Demokratiska och demografiska realiteter kräver att ursprungsfolken också kompromissar, ibland även fattar smärtsamma beslut, för att åtminstone en del av deras förvänt- ningar skall infrias. Förhandlingar mellan parterna är nödvändiga för att uppnå kompromisser. (SOU 2005: 79, s. 42) därefter konstaterar att om de natio- nella domstolarna inte kan skipa rättvisa krävs skickligt ledarskap från politikerna i landet (s. 43). 9.2Behovet av en gemensam förvaltning Mitt förslag: En gemensam förvaltning införs på åretruntmar- kerna. Den får en delvis olika utformning ovanför odlingsgrän- sen och på renbetesfjällen jämfört med nedanför odlingsgränsen. De som har jakt- och fiskerätt, dvs. markägarna och samebymed- lemmarna, skall tillsammans förvalta jakten och fisket. I denna gemensamma förvaltning bör det finnas en lokal insyn och möj- ligheter till påverkan. Min uppgift är att, med den beskrivning av den gällande jakt- och fiskerätten som jag redovisat i kapitel 7 som grund, föreslå hur en delad jakt- och fiskerätt skall förvaltas. Den delade rätten ställer krav Gemensam förvaltning av jakt och fiske på större åtgärder och en mer komplicerad avvägning än vad en en- sam jakt- och fiskerätt gör. Med en ensam rätt för någon av parterna, t.ex. staten eller samebymedlemmarna, hade ansvaret för förvaltningen helt eller till mycket stora delar legat på denna part. Min uppfattning är att endast en samverkan genom en gemensam förvaltning kan lösa de problem som finns. Redan genom att det finns en delad jakt- och fiskerätt till marken är en sådan samverkan ofrån- komlig. För en gemensam förvaltning talar också de möjligheter till en bättre vilt- och fiskevård, och därmed en bättre jakt och ett bättre fiske, som denna förvaltningsform erbjuder. Förvaltningen skall ske enligt principerna om uthålligt nyttjande. Dessutom är på många sätt förhållandena för de människor som bor i den glesbygd som största delen av inland utgör sammanflätade med varandra. En befolkningsgrupp är beroende av de andra. Det är ett förhållande som man aldrig kommer att kunna komma ifrån. Regionens fortsatta utveckling påverkas starkt av samspelet mellan olika befolknings- grupper – eller av bristen på samspel. En del – större än många av de människor som bor längre söderut i normalt tror – i detta samspel handlar om jakt och fiske. Det är viktigt att notera att endast markägare och samebymed- lemmar har rätt till jakt och fiske i området. Ett grundläggande inslag i mitt förslag är dock att det skall trygga att även andra ortsbor än samebymedlemmar och markägare får behålla omfattande jakt- och fiskemöjligheter i fjällen. Ett stort antal personer som inte är same- bymedlemmar är bosatta ovanför odlingsgränsen i lappmarkerna och på renbetesfjällen. Många av dem har bott där . Ett stort antal är samer eller har en samisk anknytning. Staten har där- till under en mycket upplåtit jakt- och fiskerätt till dem. Jakt och fiske är också för denna grupp av mycket stor betydelse, i många fall avgörande för deras livskvalitet och val av bostadsort. Samma sak gäller i områdena nedanför odlingsgränsen men ovan- för lappmarksgränsen. Lokalbefolkningens intressen måste beaktas då man lägger fast en ordning för den framtida jakten och fisket i lappmarkerna, dvs. i landskapet , och på renbetesfjällen i . Därtill kommer besökande jägares och fiskares önskemål om till- gång till jakt och fiske i fjällen, något som ökar jakt- och fisketrycket men som också kan ge värdefulla direkta eller indirekta inkomster och förbättringar av infrastrukturen för den lokala befolkningen, markägare såväl som de som inte äger mark, samer såväl som de som Gemensam förvaltning av jakt och fiske inte är samer. De flesta människor som fiskar i lappmarkerna och på renbetesfjällen är besökare och inte samebymedlemmar eller andra ortsbor. Besökarna fiskar av rekreationsskäl. Fisket i fjällen kan därmed utgöra en viktig grund för turism. För att bevara denna näring krävs en fortsatt stor tillgänglighet till fiskevatten och en bra fiskevård. Min grundläggande slutsats, en delad jakt- och fiskerätt, leder mig alltså till följande grundläggande konstateranden: En gemensam förvaltning är nödvändig, eftersom markägare och samebymedlemmar har en delad jakt- och fiskerätt. Den framtida förvaltningen skall återspegla ett inflytande för samebymedlemmar som stämmer med gällande lag och urminnes hävd. Förvaltningen skall ske enligt principerna om uthålligt nyttjande. Ortsbor som inte är markägare eller samebymedlemmar skall ges god insyn och möjlighet att på olika sätt påverka utvecklingen. Ortsborna samt andra jägare och sportfiskare skall ha tillgång till fortsatt goda jakt- och fiskemöjligheter. Detta bör framgå i lag eller i lagförarbeten. En lösning fordrar en ibland svår men nödvändig balansgång mellan olika befolkningsgruppers krav. Dessa olika mål kan därför bara upp- nås genom en samverkan i form av en gemensam förvaltning. 9.3Kraven på en gemensam förvaltning Min bedömning: Samverkan bör regleras genom en särskild lag- stiftning. Det finns starka skäl som talar för en gemensam förvalt- ning av såväl jakt som fiske. Inga avgörande hinder finns dock för att förändringarna sker etappvis genom att de inleds med jakten och senare byggs på med fisket. Jag föreslår ett sådant etappvis genomförande. Länsstyrelserna skall då under övergångs- tiden förvalta fisket. Gemensam förvaltning av jakt och fiske 9.3.1Kan man bygga på nuvarande ordning? En naturlig första fråga är om det är möjligt att finna samverkans- modeller inom det rådande systemet, som inkluderar bl.a. jakt- lagen, fiskelagen, rennäringslagen samt lagar om vilt- och fiskevårds- områden. upplåter länsstyrelserna jakt- och fiskerätten på den statliga marken ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Samebymed- lemmarna förfogar över sin jakt- och fiskerätt, men får inte upplåta den. Enligt jaktlagen krävs det licens för att jaga älg. be- slutar vidare efter yttrande från det lokala samrådet om avskjut- ningen och beslutar också om fördelningen av älg. Då det gäller det lokala samrådet så syns skillnaden mellan den starka samiska jakt- rätten och berednings- och beslutsordningen mycket tydligt. Samebymedlemmarna är i mycket begränsad utsträckning representerade i det lokala samråd som inte är reglerat i lag. Förvalt- ningen av älg bygger på en överenskommelse mellan Svenska jägare- förbundet, , LRF/Skogsägarna och Skogsindu- strierna. Frågan om samebymedlemmarnas bristande representation i detta sammanhang måste enligt min uppfattning lösas. De samiska intres- sena måste fullt ut göras delaktiga i både den centrala överenskom- melsen beträffande förvaltningen av älg och i det lokala samrådet. Det kan betyda att en omförhandling måste ske, där och () redan från början kan påverka älgjaktssystemets utformning. Denna fråga kan också tas upp i den tillsatta utredningen om den framtida älgförvaltningen. En kvarstående svårighet skulle dock, även om denna fråga löses, vara att den dubbla jakt- och fiskerätten skulle bestå. Jag har i arbetet med förvaltningens organisation utgått från att så inte skall bli fallet. Jag har likaså utgått från att även samebymedlemmar får rätt att upplåta sin jakt- och fiskerätt, men att denna rätt i likhet med markägarnas upplåtelserätt hanteras inom den samverkan jag föreslår. I sammanhanget bör också påpekas att länsstyrelsernas nuvarande tillämpning kritiserats från flera olika håll. I kapitel 3, avsnitt 3.4 och 3.5 i detta betänkande har också redovisats att den nuvarande ord- ningen har brister i fråga om rättstillämpningen som varierar påtag- ligt mellan de olika länsstyrelserna, problemen med dubbelregistre- ringen av älglicensområden, avsaknaden av redskap för samförstånds- lösningar mellan dem som har jakt- och fiskrätt och genom att det Gemensam förvaltning av jakt och fiske inte finns en tillräckligt klar skiljelinje mellan det lokala samrådet och länsstyrelsernas myndighetsutövning. Beslut om älgtilldelning till olika grupper är med nuvarande ordning en myndighetsutövning som tydligt måste skiljas från samrådet. Min slutsats är att det behövs betydande förändringar för att skapa en fungerande gemensam förvaltning. 9.3.2Lag eller avtal? En väl fungerande modell bör ge en ram för en gemensam förvalt- ning. Den mark som skulle beröras av en sådan förvaltning är all mark ovanför odlingsgränsen, all mark på renbetesfjällen samt skogssame- byarnas åretruntmarker mellan odlingsgränsen och lappmarksgrän- sen. Dock skulle givetvis sådan mark som betraktas som inäga falla utanför. Beträffande vinterbetesmarken gör jag några påpekanden i avsnitt 9.9. Parterna i en gemensam förvaltning skulle vara följande: För marken ovanför odlingsgränsen i lappmarkerna bl.a. sameby- medlemmar, staten och de privata markägarna (såväl juridiska som fysiska personer). För åretruntmarkerna nedanför odlingsgränsen i lappmarkerna bl.a. skogssamebymedlemmarna, , övriga skogsbolag, privata markägare som är fysiska personer och staten. För renbetesfjällen samebymedlemmarna och staten. Det är tänkbart att olika parter i ett avtal skulle kunna komma överens om hur jakt- och fiskerätten skall förvaltas. Det skulle dock betyda att frågans lösning blir helt beroende av frivilliga åtgärder från parterna. Med hänsyn till den historia som denna fråga har skulle en frivillig sådan process kunna bli tidsödande och onödigt svår. Ett bättre alternativ är att ramarna för den gemensamma förvalt- ningen läggs fast genom lagstiftning. Utgångspunkten bör vara att en framtida sådan förvaltningsmodell skall ge möjlighet att lösa de gemensamma angelägenheterna, men inte i onödan skapa administra- tivt merarbete. Lokal samverkan i form av en gemensam förvaltning eller med ett annat uttryck samförvaltning, kan vara av skiftande grad och art. Den kan variera från ensidig information till gemensamt beslutsfat- tande. Ofta beskrivs en stegrad samverkan där de enklaste formerna är information och konsultation. Sedan följer kommunikation i form av ett informationsutbyte mellan parterna. Gemensam förvaltning av jakt och fiske rådgivande organ, ett utvecklat samarbete (fortfarande med ett be- gränsat inflytande vid beslutsfattandet för den lokala nivån) och sty- relser för gemensam förvaltning med gemensamt beslutande i vissa frågor. Den längst gående samverkan är ett partnerskap där parterna är jämlika och fattar beslut gemensamt. Alla de olika nivåerna på denna stege kan inte ses som en lokal samförvaltning. För att detta begrepp skall kunna användas brukar man ställa kravet att samarbetet skall avse ett operationellt samarbete och de berörda parternas deltagande då beslut fattas i viktiga frågor. En lokal samförvaltning värd namnet måste alltså innehålla en viss grad av inflytande. I ett sådant samarbete ligger också ett erkännande, t.ex. från statens sida, att en viss grupp inte bara bereds möjlighet utan också har en rätt att delta i beslutsfattandet. 9.3.3Gemensam förvaltning av jakten Mina förslag i detta betänkande utgår från att den s.k. fria småvilts- jakten som trädde i kraft inte skall förändras i några grund- läggande avseenden på grund av de förslag som läggs fram. Detta klargörs tydligt i avsnitt 9.8. En gemensam förvaltningsmodell för jakten kräver att det skapas ett forum där vissa frågor kan lösas i samförstånd. De frågor som behöver lösas är: Det finns redan en gemensam förvaltningsmodell för jakt, nämligen lagen om viltvårdsområde. Av direktiven framgår det också att jag skall undersöka denna modell. Också särskilda älgskötselområden finns. Viltvårds- och älgskötselområden beskrivs i kapitel 3. Syftet med ett viltvårdsområde är att främja viltvården. Modellen har många fördelar. En fördel är att samverkan över ägogränserna är viktig för en ändamålsenlig jakt. Inom dessa områden finns bättre möjligheter att bedöma viltbeståndets storlek och sammansättning, att hushålla med vilttillgångarna och att bedriva aktiv viltvård. Bildan- det av viltvårdsområden kan rimligen också öka utbudet av jaktupp- låtelser. Se Jaktens villkor (SOU 1997: 91) s. 314–315. Gemensam förvaltning av jakt och fiske Det problem som skall lösas här är emellertid inte samverkan över ägogränser utan det förhållandet att det finns fler än en innehavare av jakträtt på samma mark. Det är alltså frågan om samverkan på samma mark och inte samverkan över fastighetsgränser. Bildandet av vilt- vårdsområden är till fördel när fastigheterna är små och en samver- kan över fastighetsgränser kan ge förutsättningar för en bättre jakt. I detta fall utgörs problemet inte av att arealerna är för små utan av att det saknas en samverkan. Flera inslag i lagen om viltvårdsområde kan användas i en samver- kansmodell inom lappmarkerna och på renbetesfjällen, men lagen kan inte användas oförändrad. Lagstiftningen måste anpassas till att det förekommer särskilda förhållanden som på ett avgörande sätt avviker från vad som gäller viltvårdsområden i andra delar av landet. Det behövs dock betydande förändringar för att skapa en fungerande ge- mensam förvaltning. På många håll finns mycket positiva erfarenheter av samverkan inom ett viltvårdsområde. På andra håll kan man möta en mer kri- tisk inställning. Den samverkan jag föreslår i lappmarkerna och på renbetesfjällen bör inte blandas samman med denna diskussion om viltvårdsområdenas fördelar och nackdelar. I lappmarkerna och på renbetesfjällen råder så speciella förhållanden att en organiserad och tvingande samverkan framstår som den enda möjliga vägen. Detta på grund av att jakt- och fiskerätten är delad. Markägarstrukturen skiljer sig drastiskt från andra delar av landet och förekomsten av ett samiskt urfolk som utövar en extensiv djurhållning gör givetvis skillnaderna ännu större. 9.3.4Gemensam förvaltning av fisket De förslag som läggs fram i detta betänkande utgår från att inte heller den nyordning i fråga om upplåtelse av fjällfisket som trädde i kraft skall förändras i några grundläggande avseenden på grund av det förslag som jag nu lägger fram. Syftet med reformen var att göra fiskevatten tillgängliga för det breda rekreationsfisket. Också detta klargörs tydligt i avsnitt 9.8. En grundläggande fråga är om samma modell bör eftersträvas för jakt och fiske. Min utgångspunkt är att behoven skall styra valet av Gemensam förvaltning av jakt och fiske Det är därmed inte givet att man skall överföra en modell för jakten även på fisket eller tvärtom. De juridiska grundproblemen för jakten och sportfisket är de- samma. Dels finns en dubbel jakt- och fiskerätt på samma marker och vatten. Dels skall samebymedlemmarna liksom andra innehavare av fiskerätt ha möjlighet att spela en aktiv, beslutsfattande roll i fråga om bl.a. fiskevård och upplåtelser av fiskerätt. är skillnaderna mot jakten många. Säkerhetsproblem av det slag som finns inom jakten saknas beträffande sportfisket. De biologiska förutsättningarna skiljer sig avsevärt mellan fisk och vilt. Därigenom skiljer sig fiskevård och viltvård i många avseenden från varandra, liksom insamlingen av biologiska grunddata. Fiskevårds- insatserna är ofta var och en större och mer kostsamma än många av de insatser som kan göras inom viltvården. De störningar som sportfisket orsakar är av en annan grad och karaktär än störningarna från jakten. Fördelningen mellan fastboende och tillresande fiskare ser delvis annorlunda ut än mellan fastboende och tillresande jägare. Motsättningarna mellan olika grupper är inte lika svåra. Tre förslag till förvaltning av fisket Det finns egentligen bara tre möjliga förslag till förvaltning. En första möjlighet är att behålla nuvarande system. Motivet för det skulle vara att problemen för fisket är så små att det inte finns skäl för att vidta någon åtgärd som innebär en förändring. Sameby- medlemmarna skulle alltså få fortsätta att fiska fritt och skulle förvalta och upplåta fiskerätten på den statliga marken ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen. På marken nedanför odlings- gränsen skulle skogsbolagen förvalta och upplåta fiskerätten. Inom detta system skulle det liksom tidigare vila på eller markägaren att lösa de konflikter som ändå finns och att sörja för en god fiskevård. fiskevård har dock ofta under utredningsarbetet påståtts vara närmast obefintlig. Från länsstyrel- sernas sida har framförts att detta beror på otillräckliga budgetme- del. avsattes exempelvis för hela det stora området ovanför odlingsgränsen i för fiskevård. Eftersom det är fråga om ett mycket stort antal vatten räcker summan endast till mycket begränsade insatser. Samebymedlemmarna måste som redan nämnts ges en rätt att upplåta också sin fiskerätt. Det finns liksom i fråga om jakten Gemensam förvaltning av jakt och fiske starka principiella skäl för detta. Som redan tidigare nämnts anser jag det omöjligt att ha kvar dagens ordning, där länsstyrelserna upp- låter samebymedlemmarnas fiskerättigheter, i detta avseende. Det innebär att man inte kan behålla nuvarande system. Dagens ordning måste, om den till stora delar skall behållas, byg- gas ut med ett beslutsorgan där de parter som har fiskerätt tillsam- mans kan samverka om förvaltningen. Ett sätt att göra detta vore att inrätta en beslutande delegation inom med företrädare för markägarna och sameby- medlemmarna för i stort sett hela det samlade fisket i länet utom kustfisket. Det finns inom länsstyrelserna redan en sådan delegation, rennäringsdelegationen. Delegationen arbetar som nämns utförligare i avsnitt 10.1.1 med frågor som rör upplåtelser av jakt och fiske ovan- för odlingsgränsen.