sou · GTB36 · 2006-01-01 00:00:00 — Denna rätt till våldsutövning tillkommer emellertid inte polisen direkt, utan här- leds från kriminalvårdens rätt att bruka våld. Möjligen kan göras gällande att ett polisingripande med anledning av en ordningsstör- ning inne på en anstalt skulle falla under polisens brottsförebyggande uppgifter. Polisen har dock begränsade möjligheter att i ett sådant fall tillgripa våld och vidta tvångsåtgärder. Jag vill i samband med resonemanget ovan peka på ytterligare en tveksamhet. För det fall polisen saknar rätt till självständig våldsut- övning vid en ren ordningsstörning och i stället ingriper genom att biträda kriminalvården med stöd av 24 kap. 5 § kan ifrågasättas vilken grad av våld polisen har rätt att utöva. Enligt den åberopade bestämmelsen har polisen samma rätt som kriminalvården att vidta åtgärder för att återställa ordningen. Eftersom kriminalvår- den saknar rätt att använda vapen i en sådan situation kan ifråga- sättas polisens möjligheter att med stöd av 24 kap. 5 § , dvs. utan åberopande av nödvärn, använda sina tjänstevapen vid en Om en sådan tveksamhet kan anses föreligga bör frågan bli föremål för fortsatta överväganden. Ingripande vid gisslansituationer och andra brott Annorlunda förhåller det sig för det fall ett brott har begåtts inne på en anstalt. Det ankommer enligt 2 § polislagen på polisen att be- driva spaning och utredning i fråga om brott som hör under allmänt åtal. Med denna uppgift följer för polisen ett stort antal befogen- heter att använda våld och att vidta tvångsåtgärder. Enligt 24 kap. 5 § har var och en som hjälper polisen, t.ex. personal inom kriminalvården, samma rätt till våldsanvändning som polisen. Kriminalvården har dock också i en sådan situation med stöd av 24 kap. 2 § en självständig rätt att bruka våld i syfte att upprätthålla ordningen. För att ytterligare komplicera bilden kan nämnas att för det fall en förundersökning inleds med anledning av ett brott faller ansva- ret för att leda denna förundersökning inte sällan på en åklagare. Polisens eller kriminalvårdens ansvar? Av redovisningen ovan följer att frågan om vem som skall ingripa vid en incident på en anstalt beror på vad det är för typ av incident. Utgångspunkten bör enligt min mening vara att en ren ordnings- störning utan brott primärt faller under kriminalvårdens ansvar, medan incidenter som innefattar brott bör handhas av polis. Vid en ren ordningsstörning kan självfallet polis behöva tillkallas för att kunna hantera situationen, men ansvaret är i första hand kriminal- vårdens. Då ett brott har begåtts skall i stället polis tillkallas och den fortsatta insatsen är då primärt polisens ansvar med eventuellt biträde av kriminalvården. Mellan dessa tämligen klara fall finns en gråzon där ansvaret kan bedömas som oklart. Ofta torde det vara så att en händelse innefattar såväl ett eller flera brott som ordnings- störningar. Det är min uppfattning att ansvaret för insatser i sådana fall inte kan läggas fast genom lagstiftning. Det får dock inte vara så att det vid en verklig händelse uppstår diskussioner om vilken myn- dighet som bär ansvaret för att åtgärder vidtas. Frågan om rollför- delningen mellan polis och kriminalvård måste i stället lösas genom samråd centralt och lokalt och prövas vid gemensamma övningar. Vad gäller övningar finns som jag har konstaterat (av- snitt 7.7.1) anledning att rikta kritik mot kriminalvården. Åtgärder efter en incident En väsentlig åtgärd för kriminalvården är att efter en incident ta om hand den personal som har utsatts för våld eller hot. Enligt 2 § föreskrifter och allmänna råd om beredskapsplanering för åtgärder i händelse av våld, hot om våld eller andra allvarliga incidenter (KVVAF 2000:7) skall en lokal myndighets beredskapsplan innehålla åtgärder som skall vidtas efter det att hot eller våld har inträffat. I säkerhetshandboken lämnas rekommendationer kring krisarbete och debriefing. Formerna för detta arbete bör enligt handboken avgöras av personalen på den egna enheten. Den lokala myndigheten bör dock enligt handboken alltid hantera frågan om förekomsten av krisgrupper och en sådan grupps sammansättning och ansvar. Vidare bör myndigheten enligt hand- boken besluta bl.a. vem som tar ansvar för att en krisgrupp akti- veras och under vilka former detta skall göras. De lokala myndigheterna har löst uppgiften om krishantering delvis olika. De stora anstalterna tycks dock ha likartad beredskap. Anstalten har 6–8 medarbetare som utbildats i debriefing. Denna personal kan vid behov ta hjälp av företagshälsovården om den egna kunskapen inte skulle räcka till. Anstalten Kumla har om- kring 8 medarbetare som har utbildats särskilt och som kallas kamrat- stödjare. Även här kan vid behov hjälp påräknas från företagshälso- vården. Såväl från som Kumla framhålls att verksamheten fungerar bra. Jag har inget skäl att ifrågasätta den bedömningen. Inför ett framtida scenario Jag vill avslutningsvis något beröra frågan om ett tänkbart framtida gisslanscenario. Som jag har berört söker sig de intagna och deras medhjälpare nya vägar för att uppnå sina mål i takt med att gamla tillvägagångssätt försvåras. En tänkbar utveckling är där- vid att gisslan tas utanför anstalten med krav på att en intagen skall friges. Händelser av detta slag har inträffat i redan tidigare, t.ex. Bulltoftadramat och . En sådan händelse är en uppgift för polisen och inte för kriminalvården och faller därmed utanför mitt uppdrag. Det är enligt min mening emellertid viktigt att den typen av situationer diskuteras även i samband med problemet med gisslantagningar inom kriminalvården. Jag föreslår mot den bakgrund som har redovisats ovan att Krimi- nalvårdsstyrelsen och ges i uppdrag att i samråd utarbeta en strategi för gisslantagningar och andra allvarliga ordningstörningar inne på en anstalt och utanför anstalten. Myndig- heterna bör få i uppdrag att dels utarbeta en gemensam strategi för hur gisslansituationer och andra ordningsstörningar skall hanteras, dels klargöra vilken av myndigheterna som i olika skeden av en incident bestämmer de åtgärder som skall vidtas. 7.9Övriga frågor av betydelse för säkerheten skall tillföras expertkompe- tens. Kriminalvården skall inte tillhandahålla gym på samma sätt som . Unga intagna med tung kriminell belastning skall inte placeras tillsammans i större grupper. Jag får enligt mina direktiv beakta även andra frågor än de som spe- cifikt nämns i direktiven om jag finner det motiverat med anledning av mitt uppdrag. Nedan följer tre sådana frågor som saknar direkt koppling till de fyra händelser som omfattas av uppdraget, men som jag ändå i sammanhanget finner det angeläget att beröra. är en styrelse med s.k. be- gränsat ansvar. Det innebär att myndigheten leds av en chef, general- direktören, som ansvarar för myndighetens verksamhet och som vid sin sida har en lekmannastyrelse. begränsade till vad som följer av verksförordningen (1995:1322) och generaldirektören är dess ordförande. Den ovan beskrivna modellen är den vanligaste ledningsformen för myndigheter i , men det förekommer även andra model- ler: Vissa myndigheter leds av en styrelse med fullt ansvar och som svarar för myndighetens verksamhet inför regeringen. I dessa fall är styrelsens ordförande ofta extern. Myndigheten leds i dessa fall av en chef som svarar för den löpande verksamheten. S.k. enrådighetsverk leds av en chef som ensam svarar för myn- dighetens verksamhet inför regeringen. Till myndigheten är ofta knutet ett rådgivande organ. I de s.k. nämndmyndigheterna leds myndigheten av en nämnd som ansvarar för myndighetens verksamhet inför regeringen. Vid myndigheten finns då i de flesta fall en kanslichef. Enligt min mening bör övervägas att tillföra expertkunskap på säkerhetsområdet. Sådan kompetens kan tillföras styrelsen i dess nuvarande form. Det bör enligt min mening också övervägas om en annan ledningsform vore lämplig i stället för den nuvarande lekmannastyrelsen. Man kan tänka sig såväl ett enrådighetsverk med ett rådgivande organ med expertkunskap som en styrelse med fullt ansvar och en extern ordförande. Oavsett valet av ledningsform bör enligt min mening styrelsens sammansättning vara sådan att verksamheten tillförs kunskap på säkerhetsområdet. Någon närmare analys av de tänkbara alternativen för kriminal- vårdens ledning är inte möjlig att genomföra inom ramen för detta uppdrag. Jag föreslår i stället att frågan blir föremål för fortsatta överväganden. Det är vid besök på kriminalvårdsanstalter inte möjligt att undvika att uppmärksamma den stora förekomsten av gym, dvs. Gym finns såväl på öppna anstalter som på slutna avdelningar med förhöjd säkerhet. De intagna tycks ägna en avse- värd del av sin fria tid åt styrketräning. Jag har vid mina besök haft flera samtal med anställda inom krimi- nalvården på olika nivåer kring lämpligheten av att anstalterna till- handahåller gym där de intagna inom ramen för en straffverkställig- het tillåts träna upp sin muskelmassa. Jag har mött olika synpunkter på frågan. Som stöd för förekomsten av gym på anstalterna har an- förts att det skapar en bra atmosfär bland de intagna och att aktivi- teten uppskattas. Som argument emot har anförts att många intagna tränar upp sig till en nivå där de har ett klart fysiskt övertag i för- hållande till personal och medintagna. Vidare har anförts att det på vissa avdelningar t.o.m. har utvecklats en kultur där intagna mer eller mindre tvingas till styrketräning för att bli accepterade i gruppen. Det är vidare ingen hemlighet att det förutom narkotika även före- kommer dopningspreparat inne på anstalterna. Jag vill för tydlighetens skull framhålla att fysisk träning av olika slag självfallet enbart är av godo och bör vara ett självklart inslag i varje anstalts verksamhet. De flesta tycks emellertid överens om att den typ av träning som enbart går ut på att bygga upp muskelmassan borde slopas. Så har också skett på vissa avdelningar och anstalter. Det är min uppfattning att så borde ske generellt inom kriminalvår- den. Det är enligt min mening inte kriminalvårdens uppgift att till- handahålla utrustning som ger de intagna möjlighet att träna upp sina kroppar i fråga om styrka till en sådan nivå att det kan be- traktas som en säkerhetsrisk. Det är inte rimligt att intagna – kanske med en bakgrund i våldsbrottslighet och/eller med en personlighets- störning – tillåts ägna åtskilliga timmar åt muskelbyggande träning, lika litet som dessa intagna bör erbjudas undervisning i en våldsam kampsport. Jag har framför allt vid mitt besök på anstalten konfron- terats med problemen med en ny typ av ungdomsbrottslingar. Vid Mariefredsanstalten placeras ett relativt stort antal kriminella ung- domar. Ungdomarna har ofta sin bakgrund i kriminella ungdoms- gäng i och har en grov kriminalitet bakom sig. Många har utländsk bakgrund. Den offentliga debatten kring ungdomar och fängelser har ofta handlat om att skydda de ungdomar som har dömts till ett fängel- sestraff från en alltför nära kontakt med äldre kriminella. Farhågor har funnits att dessa ungdomar genom sitt fängelsestraff sätts i någon form av kriminell skola och att deras möjligheter att påbörja ett nytt liv efter avtjänat straff därmed avsevärt försvåras. Ungdomarna skulle därför placeras med andra unga kriminella för att undvika den skadliga kontakten med äldre. Den uppfattningen är säkert i grunden riktig. Den utveckling jag har fått beskriven för mig vid Mariefredsan- stalten visar dock snarare på att det motsatta problemet ibland kan uppstå. De ungdomar som har sin bas i kriminella ungdomsgäng har ofta, trots sina unga år, en grov kriminalitet bakom sig. De gängkon- stellationer som finns utanför anstalten lever kvar inne på den av- delning där de placeras. Inne på anstalten finns således andra gäng- medlemmar och därtill medlemmar av rivaliserande gäng. De unga intagna är enligt personalen mycket svårhanterliga och krävande. De saknar respekt för personalen, inte minst för yngre kvinnliga vårdare, och deltar sällan frivilligt i gemensamma aktiviteter. De skapar stora problem och kräver avsevärda resurser och deras attityd till samhället och rättsväsendet omöjliggör en fungerande verksam- het. Problemet med överbeläggningar inom kriminalvården gör att det inte finns stora möjligheter att omplacera ungdomarna till andra anstalter eller avdelningar. Jag har fått berättat för mig att en avdel- ning kan klara ett par av dessa ungdomar tillsammans, men att om antalet sådana ungdomar på en avdelning överstiger 3–4 stycken på- verkas hela avdelningen negativt. Min slutsats är att ståndpunkten att ungdomar skall placeras till- sammans och för sig måste överges för denna kategori unga krimi- nella. Ungdomar med en grov kriminell belastning och som trots sin ungdom har en tydig kriminell identitet och en tillhörighet i kri- minella kretsar kan inte placeras inom ramen för en eller ett par avdelningar. De kriminella ungdomsgängen kan inte tillåtas leva vi- dare inne på anstalten utan måste slås sönder. Unga intagna med denna bakgrund bör därför spridas till fler anstalter och avdelningar där riktade vårdinsatser kan göras mot ett färre antal ungdomar. Jag är medveten om att frågan förmodligen inte kan lösas utan att man först kommer till rätta med överbeläggningen på anstalterna. 8 Konsekvenser av förslagen Om förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna för staten skall enligt 14 § kommittéförordningen (1998:1474) en beräkning av dessa konsekvenser redovisas och en finansiering föreslås. De förslag som jag har presenterat i betänkandet är samtliga av den karaktären att de berör redan befintlig verksamhet. Förslagen berör i huvudsak frågor av organisatorisk karaktär och förändringar i rutiner med avseende på befintlig verksamhet. Förslagen torde därmed inte medföra några nämnvärda kostnadsökningar. Vad gäller inve- steringar i skalskydd och modern teknik m.m. pågår ett sådant arbete redan inom kriminalvården. I den mån ett genomförande av försla- gen skulle innebära ökade kostnader är det min uppfattning att dessa kan finansieras inom ramen för ordinarie anslag. En särskild fråga i detta avseende rör kostnader för en utbyggnad av antalet säkerhetsplatser. Som framgår av avsnitt 5.2 har Kriminal- vårdsstyrelsen haft i uppdrag att föreslå hur en sådan utbyggnad bör genomföras och styrelsen har i det sammanhanget också i enlighet med sitt uppdrag presenterat en kostnadskalkyl. Jag vill i detta sammanhang också peka på den besparing en högre säkerhet inom kriminalvården kan komma att medföra för samhället i övrigt. Jag har från inhämtat beräkningar avse- ende de kostnader som polisen haft med anledning av vissa av de händelser som omfattas av mitt uppdrag. Kostnaderna avser de mer- kostnader som polisen har haft med anledning av tre av de fyra rym- ningar som omfattas av mitt uppdrag. Kostnaderna avser således inte kostnader för poliser som arbetat med rymningarna under ordinarie arbetstid, utan enbart sådana kostnader som polisen annars inte skulle ha haft. har beräknat kostnaderna enligt följande. Det bör i sammanhanget observeras att uppgifter om kostnaden be- träffande händelsen vid anstalten Kumla inte finns tillgängliga. Beräkningarna visar att varje enskild händelse kostar rättsväsendet relativt stora belopp. Till detta kan läggas kostnader för efterföljande brottsutredningar och lagföring. En ökad säkerhet för högriskfångar medför således besparingar inte bara för polisen utan även för andra delar av rättsväsendet. Till de rena besparingarna kan läggas att de många poliser som varit inblandade i eftersökningen av de intagna har tvingats åsidosätta annan viktig verksamhet. Jag skall vidare enligt 15 § kommittéförordningen redovisa bl.a. konsekvenserna av förslag som har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet. En skärpt säkerhet för högriskfångar innebär att möjligheten för dessa att inifrån en anstalt bedriva eller planera brottslig verksamhet försvåras. Mina förslag måste därmed anses ha en brottsförebyggande effekt med avseende på denna grupp av intagna. Förslaget om en utvecklad underrättelseverksamhet och ett fördjupat samarbete med polisen i den delen kommer att få be- tydelse för polisen i såväl den brottsförebyggande som den brottsut- redande verksamheten. Granskning av rymningarna från kriminal- vårdsanstalterna Kumla, och Rymningarna från kriminalvårdsanstalterna Kumla, och är uttryck för att svensk kriminalvård befinner sig i en helt ny situa- tion. Regeringen kommer omgående att vidta en rad åtgärder för att förbättra säkerheten inom kriminalvården. För en bedömning av vil- ka ytterligare åtgärder som kan behövas skall en särskild utredare till- sättas med uppdrag att göra en sammanhållen och övergripande granskning av rymningarna. Granskningen skall särskilt avse frågor om regelverk, rutiner, användning av tekniska hjälpmedel vid anstal- terna, anstalternas utformning samt formerna för samverkan på sä- kerhetsområdet mellan kriminalvårdens aktörer. Även övriga förhål- landen som kan ha haft betydelse för händelseutvecklingen skall be- aktas. Med utgångspunkt från en kartläggning av händelseförloppet skall utredaren överväga och föreslå de förändringar som behövs för att förebygga liknande rymningar och fritagningar. har kategorierna av intagna på anstalterna föränd- rats. Andelen intagna med långa strafftider har ökat markant och de livstidsdömda har mer än fördubblats. Andelen narkotikamissbrukare har också ökat, liksom andelen intagna med psykiska problem och störningar. Dessa förhållanden, i förening med uppkomsten av kriminella gängbildningar och förekomsten av avan- cerad, organiserad och internationell brottslighet, har förändrat kraven på kriminalvården. Mot den bakgrunden har regeringen tillsatt en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppgift att utarbeta en ny kriminalvårdslag. Den nya lagen skall bl.a. garantera en säker och trovärdig verkställighet genom att ge kriminalvården effektiva verk- tyg för att hantera den allt mer svårhanterliga kategorin intagna. Kommittén, som antagit namnet , skall redo- visa sitt uppdrag . Mycket har redan gjorts för att förbättra säkerheten vid anstal- terna. Genom ny lagstiftning har kriminalvården fått möjlighet att i ett centralt register registrera intagna som utgör särskilda säkerhetsrisker. Detta har förbättrat informationsutbytet inom kriminalvården och underlättat arbetet med att differentiera de intagna för att förhindra att olämpliga klientkonstellationer upp- kommer. har kriminalvården också möjlig- het att besluta om allmän inpasseringskontroll av samtliga anställda, besökare m.fl. För att förhindra att mobiltelefoner används på an- stalterna har kriminalvården också fått möjlighet att störa mobiltele- fontrafiken inom anstalten. Dessa åtgärder har skapat möjligheter för kriminalvården att hålla en hög säkerhetsnivå. Antalet rymningar direkt från de slutna anstal- terna har också minskat väsentligt . genomfördes emellertid en fritagning av tre personer från kri- minalvårdsanstalten och lyckades fyra av kriminalvår- dens mest bevakade intagna rymma från . genomfördes ytterligare en fritagning av tre personer från en sluten anstalt, Norrtäljeanstalten. Att flera rymningar inträffat på så är synnerligen allvarligt. Att detta dessutom kunnat ske från två av kriminalvårdens säkraste anstalter, Kumla och , gör situatio- nen än allvarligare, särskilt mot bakgrund av att det inte skett någon rymning från någon anstalt med så hög säkerhetsnivå. Rymningarna från kriminalvårdsanstalterna Kumla, och är uttryck för att svensk kriminalvård befinner sig i en helt ny situation. Händelserna är föremål för rättslig prövning och interna utredningar. Regeringen kommer omgående att vidta en rad åtgärder för att förbättra säkerheten inom kriminalvården. För en bedömning av vilka ytterligare åtgärder som kan behövas skall en särskild utre- dare tillsättas med uppdrag att göra en sammanhållen och övergri- pande granskning av rymningarna och dra de slutsatser som behövs för att förebygga rymningar och fritagningar, särskilt från anstalter med förhöjd säkerhet. De förslag som lämnas och som regeringen inte kan ta ställning till kommer att kunna användas i den parlamentariska kommitténs arbete med att ta fram en ny kriminalvårdslag. Utredaren skall kartlägga och analysera händelseförloppet vid rym- ningarna från Kumla, och . Granskningen skall särskilt avse frågor om regelverk, rutiner, användning av tekniska hjälpmedel vid anstalterna, anstalternas utformning samt formerna för samver- kan mellan kriminalvårdens aktörer. Även övriga förhållanden som kan ha haft betydelse för händelseutvecklingen skall beaktas. Utre- daren skall i sitt arbete inte pröva eller uttala sig om enskilda perso- ners ansvar eller andra frågor som kan komma att bli föremål för rättslig prövning. Syftet med granskningen är att överväga och före- slå förändringar som ökar möjligheterna att förutse, förebygga och ingripa vid rymningar eller fritagningar, särskilt från de anstalter som har förhöjd säkerhet. Med utgångspunkt från en kartläggning av händelseförloppen skall utredaren därför överväga och föreslå de förändringar som behövs i administrationen, organisationen, regel- verket eller inom andra relevanta områden. I uppdraget ingår att be- akta erfarenheter för att förhindra rymningar i andra, med jämförbara, länder. Det står utredaren fritt att överväga även andra frågor som utredaren finner motiverade med anledning av uppdraget. Utredaren skall samarbeta med berörda myndigheter och organi- sationer. Utredaren skall samråda med (Ju 2002:13) och hålla sig underrättad om det arbete kommittén be- driver. I arbetet skall även beaktas de förundersökningar och andra utredningar som händelserna gett upphov till. Uppdraget skall redovisas . Tilläggsdirektiv till Utredningen om granskning av rymningarna från kriminalvårdsanstalterna Kumla, och (Ju 2004:08) Den särskilda utredare som tillkallats för att granska rymningarna från kriminalvårdsanstalterna Kumla, och skall även granska rymningen från kriminalvårdsanstalten . Gransk- ningen skall, förutom vad som anförts i de ursprungliga direktiven (dir. 2004:110), även syfta till att överväga och föreslå åtgärder som kan vidtas för att förutse, förebygga och förhindra gisslantagningar samt vad som i övrigt kan göras för att förbättra personalens säker- het. Med hänsyn till detta förlängs tiden för utredningens arbete till . Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för en särskild utredare med uppdrag att kartlägga och analysera händelseförloppet vid rymningarna från kriminalvårdsanstalterna Kumla, och . Granskningen skall enligt direktiven särskilt avse frågor om regelverk, rutiner, an- vändning av tekniska hjälpmedel vid anstalterna, anstalternas utform- ning och formerna för samverkan på säkerhetsområdet mellan krimi- nalvårdens aktörer. Syftet med granskningen är att överväga och föreslå förändringar som ökar möjligheterna att förutse, förebygga och ingripa vid rymningar eller fritagningar, särskilt från de anstalter som har förhöjd säkerhet. Med utgångspunkt från en kartläggning av händelseförloppen skall utredaren överväga och föreslå de föränd- ringar som behövs i administrationen, organisationen, regelverket eller inom andra relevanta områden. skedde med hjälp av gisslantagning ytterligare en rymning från en sluten anstalt, Mariefredsanstalten. Att flera rym- ningar från anstalter med hög säkerhetsnivå har inträffat är uttryck för att svensk kriminalvård befinner sig i en ny situation. Vad som gör rymningen från Mariefredsanstalten annorlunda, och än mer allvarlig, är att en anställd bortfördes från anstalten i sam- band med gisslantagningen. Det inträffade är mycket allvarligt och föranleder att åtgärder vidtas för att förhindra att liknande situatio- ner inträffar . Den särskilda utredare som tillkallats för att granska rymningarna från kriminalvårdsanstalterna Kumla, och skall därför även granska rymningen från kriminalvårdsanstalten .