sou · GTB3108 · 2006-01-01 00:00:00 — Föreningen delar härvid utredningens bedömning att det finns skäl att ha regler som är så utformade att de tar större hänsyn till den personliga koden som legitimationsmedel samt främjar konto- havarens eget ansvarskännande. anser således att det är angeläget att detta förslag föranleder lagstiftning oberoende av hur övriga delar av lagförslaget handläggs. Däremot anser föreningen att den av utredningen förordade nya innebörden av begreppet grov oaktsamhet är oacceptabel. Det kan i sammanhanget erinras om de uttalanden som gjordes under förarbetena till 1976 års konsumentkreditlag. Avsikten med dessa var att inskärpa hos kortinnehavare vikten av att förlusten av ett kontokort kunde likställas med förlusten av kontanter. anser att det alltjämt finns skäl för detta ställnings- tagande, särskilt mot bakgrund av att kunderna, i förhållande till den situation som förelåg när nyssnämnda uttalande gjordes, nu förfogar över en mångfald betaltjänster vilket innebär att de kan disponera väsentligt större belopp . Utvecklingen i denna riktning är med all sannolikhet inte avslutad. Den föreslagna innebörden av begreppet grov oaktsamhet är särskilt olycklig sedd i kombination med regeln att kontohavaren vid enkel oaktsamhet endast är betalningsskyldig för belopp . Beträffande undantaget för belopp som överstiger vad som enligt avtalet var disponibelt för kontohavaren anser föreningen att regeln måste kompletteras med en bestämmelse om att kontohavaren har en absolut skyldighet att vid förlust av kontokort eller annat betalningsinstrument göra en spärranmälan vid äventyr att han annars får ansvara för vad som har tagits ut av obehörig. Konsekvenserna av den föreslagna undantagsregeln är nämligen inte acceptabla för det fall kontohavaren är medveten om att saldot på kontot är noll eller att kreditutrymmet är helt utnyttjat. I dessa fall saknas i själva verket helt incitament för kontohavaren såväl att förvara kortet på ett säkert sätt som att spärra kortet efter förlust, eftersom kontohavaren vet att han inte behöver svara för eventuella obehöriga uttag. Föreningen anser att det är angeläget att det hos varje kund inskärps vikten av att spärranmälan alltid görs då kontrollen av något av nämnda legitimationsmedel förlorats. Den föreslagna undantagsregeln får särskilt långtgående konsekvenser vid användning av kontokort utomlands, eftersom bankerna där inte har samma skyddssystem som i . Även om nämnda regel kompletteras med en skyldighet att göra spärranmälan på sätt föreningen förordar i föregående stycke kan den ändå inte accepteras i de fall kontokort använts obehörigen utomlands. Vad gäller undantaget på grund av säkerhetsbrister i systemet menar föreningen att det är naturligt att krav ställs på den betaltjänstansvarige. Hur stora beviskrav som skall ställas preciseras dock inte av utredningen. Enligt föreningens mening vore det bättre att låta denna typ av ansvar kopplas till någon form av branschpraxis som eventuellt kan utformas i samråd med . förstår skulle bankerna enligt utredningens förslag bli tvungna att återföra ett uttaget belopp så snart kontohavaren påstår att någon obehörig gjort uttaget, trots att banken inte tror på påståendet. Detta är oacceptabelt. Följden av den föreslagna regeln torde bli att bankerna i fortsättningen kommer att bli tvingade att processa i en mycket högre grad . Det är tveksamt om det är till fördel för konsument- kollektivet att dessa typer av tvister regelmässigt förs till domstol. Föreningen anser att det saknas skäl att göra någon ändring i gällande rutiner. anser att behovet av reglering på detta område är uppenbart. Såväl kunder som institut torde vara betjänta av klara regler för den inbördes ansvarsfördelningen. I ett perspektiv där snart alla medborgare har tillgång till kort och telefonbanktjänster, och där volymen av internationella transaktioner ökar även bland hushållen, kommer även antalet fall av obehörigt utnyttjande med säkerhet att öka. Den ansvarsfördelning som föreslås innehåller såväl lindringar som skärpningar för kunderna jämfört med dagens rättsläge. Vad som ur de betaltjänstansvarigas perspektiv naturligtvis kan disku- teras är, om inte maximeringen av kundernas ansvar till för alla fall utom de särskilt grova kan inbjuda till missbruk av systemen. Motsvarande gräns i och är i respektive valuta. En svensk gräns på minst motsvarande nivå bör därför införas. Förslaget innebär att kontohavaren beläggs med självrisk även när denne inte varit oaktsam. Systemet med PIN-kodskort innefattar ingen kontroll av att det är rätt person som knappar in koden, och obehöriga som på ett eller annat sätt fått tillgång till koden kan därför utnyttja kontot. Syftet med självrisken är enligt utredningen att stärka och upprätthålla en djupare känsla av ansvar från kontohavarens sida. Utredningen hänvisar till utländsk lagstiftning på området, bl.a. i och . LO finner dock inte argumentationen och skälen till att i införa en självrisk övertygande. LO anser därför att förslaget inte ska ingå i en kommande lag om betaltjänster. Föreningen delar utredningens uppfattning att det kan finnas skäl att införa förändrade regler avseende ansvarsfördelningen i konsu- mentförhållanden vid obehörigt användande av konto liksom därtill knutet kort och personlig kod. Sådana förändringar bör dock ske inom ramen för konsumentkreditlagen. Att hanteringen av den personliga koden tillmäts betydelse vid bedömning om obehörigt utnyttjande skett eller inte är av stor betydelse. Härvid kan 34 § konsumentkreditlagen kompletteras och förutsättningar för en helhetsbedömning av samtliga före- liggande omständigheter göras i varje enskilt fall. väsentligt att kontohavarens oaktsamma hantering, som inte är att anse som grov, medför ansvar för denne. Emellertid bör beaktas att en konsekvens av utformningen av 34 §, bl.a. innebärande att kontohavaren endast kan hållas ansvarig för obehörigt utnyttjande som möjliggjorts genom grov aktsamhet, är att de flesta förfaranden där oaktsamhet från kontohavarens sida förekommit ansetts vara av grov art. Vid bedömning av graden av oaktsamhet, som frekvent före- kommit i ärenden vid bank- avdelning vari föreningens representanter deltagit, har kraven för att grov oaktsamhet skall anses ha förekommit generellt varit lägre än i andra författningar där motsvarande gradering av oaktsamhet uppställts. Det kan med beaktande härav finnas skäl att anta att när rättsverkningar knyts till normalgraden av oaktsamhet, som föreslagits med ansvarsbegränsning till , detta inte nödvändigtvis skulle medföra ett ökat ansvar för kontohavaren. Vad som till en början kan te sig som ett krav på ökat ansvar kan således i själva verket innebära att kontohavarens ansvar begränsas. Detta synes också vara utredningens uppfattning, då utredningen anför att motsvarande krav skall ställas på det subjektiva rekvisitet grov oaktsamhet som i övriga delar av den svenska rätten. Med beaktande härav föreslår föreningen att kontohavarens ansvar vid oaktsamt förfarande begränsas till . Vad beträffar kontohavares betalningsskyldighet har TCO inget att erinra mot förslagen som innebär fullt ansvar vid grov oaktsamhet och beloppsbegränsat ansvar vid oaktsamhet. Däremot delar inte TCO utredarens syn att ytterligare en risknivå, som närmast får karaktären av en självrisk, införs. Detta är enligt TCO motiverat av flera skäl: har kontohavaren inte förfarit oaktsamt bör han eller hon inte vara ansvarig för den skada som uppstår; det blir pedagogiskt svårt för den betaltjänstansvarige att förklara skillnaderna i de olika ansvarsnivåerna; rättsväsendet frånsäger sig en del av sitt ansvar att bedöma ansvar efter handling; det finns risk att kortanvändningen ur konsumentsynvinkel uppfattas som så riskfylld att den minskar i förhållande till kontantanvändning. Det sistnämnda vore en djupt olycklig utveckling både utifrån samhällsekonomiskt perspektiv men framför allt ur säkerhetsmässig synvinkel vad gäller rån- och hotrisker kring hanteringen av kontanter i samhället. Som utredningen har formulerat lagtexten i 2 kap. 15–18 §§ inträder kontohavarens ansvar oavsett om betaltjänstavtalet inne- håller någonting om ansvar för kontohavaren. Eftersom utgångs- punkten i gällande rätt är att kontohavaren bara är betalnings- skyldig för kontobelastningar som han själv eller annan behörig person initierat, kan man fråga sig varför utredningen föreslagit att betalningsskyldighet skall inträda oavsett avtal därom. Utredningen har inte närmare diskuterat denna fråga. Fakulteten anser att det saknas anledning att frångå den nuvarande regleringen i 34 § konsumentkreditlagen. Enligt detta lagrum förutsätter betalningsskyldighet för obehöriga utnyttjanden att avtal därom har träffats. En motsatt lösning utgör ett omotiverat avsteg från huvudregeln enligt gällande rätt. En lösning i linje med utredningens förslag utgör också en försämring för framför allt konsumenterna. Genom krav på ett särskilt avtal om betaltjänstkundens betalningsansvar fokuseras på den viktiga ansvarsfrågan. I och för sig kommer den betaltjänstansvariges informationsskyldighet att omfatta de för konsumenten viktigaste frågorna om ansvarsfördelningen. Trots detta anser fakulteten att det saknas anledning att frångå konsumentkreditlagens nuvarande krav på avtal. Fakulteten delar utredningens uppfattning att den nuvarande ordningen beträffande ansvaret för kontohavarens oaktsamhet inte är tillfredsställande, eftersom kravet på grov oaktsamhet har satts mycket lågt i praxis. Det finns enligt fakultetens mening två lösningar på problemet. För det första kan man, som utredningen gjort, godta att de fall som i nuvarande praxis bedömts som grovt oaktsamma även i fortsättningen skall medföra betalningsansvar men på den grunden att de varit normalt oaktsamma. Detta innebär att man godtar hittillsvarande praxis, som man genom 5 000-kronorsregeln begränsar ansvaret jämfört med nuvarande ordning. Kontohavare som förfarit grovt oaktsamt skall, liksom , svara fullt (med de begränsningar som framgår av 2 kap. 18 § lagförslaget). För det andra kan man underkänna hittillsvarande praxis och anse att bara de verkligt grovt oaktsamma fallen skall föranleda ansvar. I så fall skulle man behålla den nuvarande ordningen, men inskärpa att kraven för att grov oaktsamhet skall föreligga måste höjas. Ansvar för oaktsamhet av normalgraden skulle i så fall inte förekomma. Svagheten med utredningens förslag är att man inte på ett mer ingående sätt diskuterar vid vilken grad av oaktsamhet som konto- havarens ansvar bör inträda. För fakultetens del är det ingen självklarhet att ansvar skall inträda redan vid oaktsamhet som inte är grov. Om man tittar på hittillsvarande praxis kan man i vissa fall ifrågasätta rimligheten i att ålägga kontohavaren betalningsansvar, t.ex. när kontohavaren lagt sitt kort under framsätet i en bil denne besökt ett museum och kortet stulits genom inbrott i bilen. Fakultetens uppfattning är att det finns anledning att fundera över om ett så långtgående ansvar bör läggas på kontohavaren. För det fall utredningens uppfattning kommer att ligga till grund för kommande lagstiftning, delar fakulteten utredningens uppfattning att ansvaret bör fördelas mellan ansvar för grov oaktsamhet och oaktsamhet som inte är grov samt att ansvaret för icke grov oaktsamhet bör begränsas till . I denna del vill fakulteten anföra följande. Av utredningen framgår inte var gränsen ligger för oaktsamhet som kan föranleda ansvar enligt 5 000- kronorsregeln. Utredningen anför att även fall som hamnat just under gränsen för ansvar skall bedömas enligt den nya bestämmelsen och att förslaget därmed kommer att medföra en skärpning av kraven kontohavarens beteende. Fakulteten ifrågasätter behovet av att på detta sätt skärpa kontohavarens ansvar. I vart fall har utredningen inte presenterat några skäl för en sådan skärpning. Vidare innebär förslaget att varje oaktsamhet i princip kan grunda ansvar enligt 5 000-kronorsregeln. vill framhålla att det, liksom i andra fall av oaktsamhetsansvar, måste finnas ett utrymme för kontohavaren att vara oaktsam utan att ansvar inträder. I annat fall tenderar regeln att likna ett strikt ansvar. Ett undantag från ansvar för de fall kontohavaren varit ringa oaktsam borde därför införas i lagtexten för att undanröja alla tvivel därom. Vad sedan beträffar den föreslagna självriskregeln i 2 kap. 16 § andra stycket lagförslaget så synes det avgörande för att införa regeln vara dels att skärpa kraven på kontohavarna vad beträffar deras hantering och förvaring av koden, dels minska antalet ärenden hos framför allt . Fakulteten kan till viss del förstå tankarna bakom och fördelarna med en självriskregel. I en del av de fall där obehörigt utnyttjande med hjälp av kod påstås ha skett kan givetvis misstänkas att utnyttjandet i själva verket inte är obehörigt. Desto vanligare torde emellertid vara att det obehöriga utnyttjandet möjliggjorts på grund av att kontohavaren t.ex. förvarat koden olämpligt. I en del fall torde man kunna presumera att kontohavaren varit medvållande på något sätt. Med hänsyn härtill och till bevissvårigheterna kan självriskregeln i och för sig accepteras. Frågan är dock om inte det föreslagna undantaget från självriskregeln är för snävt tilltaget. Utredningen har föreslagit att undantag från självriskregeln skall kunna medges när det med hänsyn till de omständigheter som gjorde det obehöriga uttaget möjligt skulle vara uppenbart oskäligt att ålägga kontohavaren ansvar för självrisken. Fakulteten anser att undantaget är för snävt tilltaget. En begränsning till mycket speciella omständigheter eller mycket särpräglade fall begränsar i alltför stor utsträckning möjligheterna att tillämpa undantaget. Förutom det av utredningen anförda rånexemplet borde bl.a. fall där koden åtkommits efter inbrott i bostaden kunna omfattas av undantaget. Det kan inte krävas att kontohavaren skall minnas den personliga koden och det måste finnas utrymme för att på ett normalt betryggande sätt förvara uppgift om koden i t.ex. bostaden. Ett ytterligare exempel, som fakulteten visar att undantaget är för snävt tilltaget, är hur man bör bedöma det fallet att kontohavaren, när denne själv fått välja kod, väljer att utnyttja ett antal siffror i sitt personnummer. Om en plånbokstjuv i det fallet chansar på att så är fallet och lyckas få ut pengar från bankautomat omfattas situationen av självriskregeln. Denna situation verkar inte falla inom vad utredningen menar med mycket speciella omständigheter eller mycket särpräglade fall. I vart fall är det osäkert hur en prövning skulle utfalla. Enligt fakultetens mening är det självklart att en sådan situation borde falla under undantagsregeln. På grund av det anförda anser fakulteten att undantaget borde utvidgas till att avse fall där det vore oskäligt att låta kontohavaren ansvara, dvs. utan krav på att oskäligheten skall vara uppenbar. Vad gäller bestämmelsen i 2 kap. 20 § om återföring av uttaget belopp anser fakulteten att den föreslagna regeln är bra och ytterst viktig. Utan denna skulle den betaltjänstansvarige, framför allt gentemot konsumenter, förfoga över ett omotiverat påtrycknings- medel genom att kunna hävda kvittning. Genom den föreslagna regeln läggs initiativet till domstolsprövning eller prövning i annan ordning av konsumentens eventuella ansvar på den betaltjänst- ansvarige. Ett kausalitetsrekvisit borde införas i bestämmelserna om betalningsansvar för kontohavaren vid svikligt förfarande, ut- lämnande av kontokort och underlåten spärranmälan. Sådana förfaranden bör inte påverka kontohavarens betalningsansvar, om åtgärden eller underlåtenheten inte möjliggjort eller åtminstone underlättat det obehöriga utnyttjandet. Enligt 2 kap. 18 § ansvarar kontohavaren i vissa fall inte för bl.a. belopp som överstiger vad som enligt avtalet var disponibelt för kontohavaren. Uttrycket disponibelt kan här vara ägnat att vålla viss oklarhet. I dagligt tal avses med disponibelt belopp normalt underförstått att det är fråga om ett tillgodohavande. En mer strikt korrekt tolkning är kanske att även disponibelt kreditbelopp skall medräknas. Även med en sådan tolkning kan ytterligare tolknings- svårigheter tänkas uppstå i sådana fall då övertrasseringar i inte obetydlig omfattning medgivits. Möjligheten finns nämligen att ett tillåtande av övertrasseringar i inte obetydlig omfattning skulle kunna innefatta – och även vara avsett att ge uttryck för – en eftergift och sålunda i praktiken innebära en utvidgning av den avtalade krediten. Samfundet delar inte uppfattningen att det är lämpligt att införa en självriskregel om med motiveringen att kontohavaren skall bära motsvarande ansvar som han skulle ha fått bära om han i stället haft med sig kontanter. Ett vanligt skäl till varför kontohavare valt att använda betaltjänst i form av kort eller dylikt är ju att vederbörande önskat undgå den risk det innebär att bära med sig kontanta betalningsmedel. Ett undantag för den betaltjänstansvariges skyldighet att kreditera konto bör införas när det kan misstänkas att omständig- heter föreligger som kommer att föranleda tillämpning av 2 kap. 15 § 1 om svikligt förfarande. En skyldighet för den betaltjänstansvarige att kreditera ett konto i en situation där allt tyder på att kontohavaren förfarit svikligt kan för det allmänna rättsmedvetandet framstå som stötande. Bankgirocentralen (BGC) BGC anser att utredningens förslag till betydligt snävare tolkning av begreppet grov oaktsamhet inte är rimlig. Utgångspunkten måste vara, att betaltjänstkunden är ansvarig för obehörigt utnyttjande även vid enkel oaktsamhet. Om t.ex. en betalnings- order för girobetalningar undertecknas in av behörig hos betaltjänstkunden inför en semesterperiod och obehörig på något sätt får tillgång till sådan in undertecknad betalningsorder och utnyttjar den för att insända en formellt korrekt betalnings- order, som därmed resulterar i obehörigt utnyttjande, är det rimligt att betaltjänstkunden skall ansvara för detta utnyttjande. Något annat vore orimligt. I 18 § tredje stycket föreslås att betaltjänstansvarig skall vara ansvarig för ett obehörigt utnyttjande av ett konto om detta utnyttjande i princip är möjligt på grund av brist i betaltjänstens säkerhetslösning, trots att kontohavaren förfarit så att denne annars skulle vara ansvarig för det obehöriga utnyttjandet av kontot. Detta är inte rimligt, varför bestämmelsen bör utgå. 4.3EG-rekommendation om transaktioner med elektroniska betalningsmedel Europeiska kommissionen antog 1997 en rekommendation om transaktioner med elektroniska betalningsmedel.13 Rekommenda- tionen innebar enligt kommissionen en uppdatering och moderni- sering av en tidigare rekommendation från 1987.14 Syftet med rekommendation är enligt preambeln att bidra till uppbyggnaden av informationssamhället och i synnerhet av elektronisk handel, genom att främja konsumenternas förtroende för och detaljhandelns gillande av dessa betalnings- medel. Enligt preambeln syftar rekommendationen också till att 13Kommissionens rekommendation 97/489/EG av om transaktioner med hjälp av elektroniska betalningsmedel med tonvikt på förhållandet mellan utgivare och innehavare (208, , s. 52–58). 14Commission Recommendation 87/598/EEC of on a European Code of Conduct relating to electronic payment (Relations between financial institutions, traders and service , and consumers), (EGT L 365, 24.12.1987, s. 72–76). säkerställa en hög konsumentskyddsnivå när det gäller elektronisk handel. I rekommendationen anges minimikrav för de berörda parternas skyldigheter och ansvar. Rekommendationen är tillämplig på elektroniska betalnings- medel. Med detta begrepp avses enligt artikel 2 ett betalningsmedel med vilket innehavaren kan genomföra överföringar av bl.a. pengar och kontantuttag, vilket innefattar både betalningsmedel för fjärr- åtkomst och produkter för elektroniska pengar. Med betalnings- medel för fjärråtkomst avses enligt samma artikel ett hjälpmedel med vilket innehavaren har åtkomst till pengar på sitt konto hos ett företag och kan göra betalningar till en betalningsmottagare, för vilket normalt krävs en personlig sifferkod eller att identiteten styrks på annat sätt. Detta inbegriper enligt artikeln särskilt betalkort (vare sig de är betal- eller kreditkort), telefonbank och banktjänster från hemmet, s.k. homebanking. Med produkter för elektroniska pengar avses enligt artikel 2 ett annat återuppladd- ningsbart betalningsmedel, vare sig det är ett värdekort eller ett dataminne för lagring av köpkraft som kan användas för att genomföra överföringar av pengar och liknande transaktioner. Rekommendationen innehåller i artikel 3 bestämmelser om utform- ningen av avtalsvillkor. Dessa bestämmelser diskuteras närmare i avsnitt 3.5. I artikel 4 anges vilken information som utgivaren av betalnings- medlet bör ge innehavaren efter att en transaktion har utförts. Innehavarens skyldigheter och ansvar I artikel 5 anges vilka skyldigheter en innehavare av ett betalningsmedel bör ha. Av artikeln framgår att innehavaren bör använda det elektroniska betalningsmedlet i överensstämmelse med avtalsvillkoren. Innehavaren bör vidare skydda betalningsmedlet och de uppgifter som möjliggör dess användning, såsom personlig sifferkod eller annan kod. Innehavaren bör anmäla upptäckten av förlust eller stöld av betalningsmedlet eller uppgifter som möjliggör dess användning, liksom otillåtna transaktioner som bokförts på kontot. Vidare bör innehavaren inte notera sin personliga sifferkod eller annan kod så att den lätt kan kännas igen, framför allt inte på det elektroniska betalningsmedlet eller på något annat föremål som innehavaren bär med sig eller förvarar ihop med betalningsmedlet. Enligt artikel 6 bör innehavaren fram till dess att anmälan görs stå för den skada som lidits till följd av förlust eller stöld av det elektroniska betalningsmedlet upp till en gräns av högst 150 ecu. Skulle innehavaren däremot ha gjort sig skyldig till allvarlig försumlighet (extreme negligence) i strid med vad som följer av artikel 5 skall ingen gräns tillämpas. Efter att anmälan gjorts bör innehavaren inte hållas ansvarig för skada till följd av stöld eller förlust av betalningsmedlet, utom då han eller hon gjort sig skyldig till bedrägeri. Oavsett vad som sagts bör innehavaren inte hållas ansvarig om betalningsmedlet använts utan fysisk presentation eller elektronisk identifiering av själva medlet. Utgivarens skyldigheter och ansvar Utgivaren av ett elektroniskt betalningsmedel får enligt artikel 7 inte ändra avtalsvillkoren utan att detta tillkännagetts och innehavaren getts möjlighet att säga upp avtalet. Utgivaren får inte heller lämna ut den personliga sifferkoden eller andra koder till annan än innehavaren, och får inte oombedd skicka ut ett elektroniskt betalningsmedel annat än som ersättning för ett betalningsmedel som innehavaren redan har. Vidare bör utgivaren föra interna register som möjliggör spårning av transaktioner. Utgivaren bör enligt samma artikel erbjuda innehavaren möjlighet att spärra betalningsmedlet och annars anmäla obehöriga transaktioner. Sker anmälan per telefon bör innehavaren tillsändas ett bevis om att anmälan gjorts. Utgivaren bör vid tvist ha bevisbördan för att en transaktion har registrerats på rätt sätt och inte påverkats av tekniskt avbrott eller annat fel. Artikel 8 tar upp frågor om utgivarens ansvar i vissa andra situationer än de nämnda. I artikeln anges under vilka förutsättningar innehavaren bör ha rätt till ränta och ersättning för annan skada till följd av obehöriga transaktioner. Möjlighet till spärranmälan och tvistlösning Enligt artikel 9 bör utgivaren se till att innehavaren när som helst har möjlighet att anmäla förlust eller stöld av sitt elektroniska betalningsmedel.