sou · GTB376 · 2006-01-01 00:00:00 — Ansökningar om bidrag skall sändas till kommunen, eller direktoratet, beroende på vem som ansöker. Avsikten är att ungefär hälften av intäkterna, med avdrag för administrationskostnader, skall användas till fiskevårds- åtgärder som initieras på lokal nivå. Utöver avgiftsintäkterna anslår den inte några ytterligare medel generellt till fiskevård. Det finns dock ett kalkningsanslag som för uppgår till . Därutöver beviljas statliga medel för att bekämpa laxparasiten Gyrodactylus salaris och för drift av en levande genbank; för med 20 respektive . Medel som anslås till främjande av friluftsliv i stort kan också användas för främjande av fritidsfiske. I finansieras fiskevården genom försäljning av två sorters statliga fiskekort; fritidsfiskertegn och lystfiskertegn. De infördes respektive och ersatte det bidrag om som hade anvisats över statsbudgeten. Lystfiskertegn är att betrakta som en fiskevårdsavgift för handred- skapsfiskare. Avgiften kan betalas , eller . Priset för är (höjdes från ), för och för . Alla som fiskar med handredskap skall betala avgiften. Undantagna från avgiftsskyldighet är dock fiskande under och . Ett ytterligare undantag avser den som fiskar på eget vatten med stöd av enskild fiskerätt. Fritidsfiskertegn omfattar fiske med passiva redskap som nät och ryssjor och är således att betrakta som en fiskevårdsavgift för husbehovsfiskare. Avgiften är och kan endast betalas . Avgiften har inte höjts sedan den infördes. Fiskevårdens finansiering i andra länder Alla som fiskar med passiva redskap är skyldiga att betala avgift, med undantag för personer som fiskar på eget vatten med stöd av enskild fiskerätt. Det finns varken någon undre eller övre ålders- gräns. Det bör dock noteras att personer av säkerhets- skäl överhuvudtaget inte får fiska med passiva redskap i saltvatten. Den som löser fritidsfiskertegn får fiska även med handredskap. Båda avgifterna gäller för alla fiskarter och skall betalas för fiske såväl i havet som i sötvatten. Det finns dock ett undantag för vatten som inte har utlopp till sjö, å eller kust eller endast har sådant utlopp som fiskar inte kan passera. I sådana put and take- vatten krävs i stället endast ett fiskekort från fiskerättsinnehavaren. I vissa vatten är man skyldig att lösa både fiskertegn och ett fiske- kort som vanligen säljs av sportfiskeklubbar. Yrkesfiskare omfattas inte av avgiftssystemet. Uppbörd, register, tillsyn och sanktioner Den statliga avgiften kan betalas antingen via giro eller hos särskilda, av ministeriet auktoriserade försäljningsställen, som t.ex. turistbyråer och campingplatser. Dessa hanterar dock inte några fysiska blanketter, utan sköter uppbörden via Internet. De får en provision om på varje kort de säljer. Blanketter finns hos alla landets postkontor. kan avgiften även betalas genom en särskild Internetlösning1. Utveck- lingskostnaderna för denna uppgick till . Tillsynen av att avgiften har betalats bedrivs i havet av den statliga fiskerikontrollen. För tillsyn i sötvatten auktoriserar Fiskeridirektoratet tillsynsmän som arbetar ideellt och represen- terar fiskevattenägarna. De danska myndigheterna genomför regel- bundna tillsynskampanjer och annonserar därtill bl.a. i lokala tidningar. Avgiftssystemet marknadsförs dock inte i TV eftersom detta är för dyrt. Betalningsfrekvensen förefaller vara hög. Vid en kontroll hade av ett urval om 1 011 sportfiskare betalat den före- skrivna avgiften2. I en senare, gjort kontroll visade det sig att nästan samtliga av 200 kontrollerade sportfiskare hade köpt lystfiskertegn. Undersökningar av omfattningen av det danska 2Se Utvärdering av det fria handredskapsfisket (SOU 2001:82) s. 43 Fiskevårdens finansiering i andra länder sport- och husbehovsfisket tyder dock på att det är väsentligt fler som fiskar än som betalar avgiften. Att fiska utan att ha löst avgiften är inte straffrättsligt sanktionerat. Om man vid kontroll inte kan uppvisa det statliga fiskekortet, bevis om betalning samt legitimation (det är också tillräckligt att visa legitimation och uppge sitt fiskertegnsnummer) kan man i stället bli skyldig att betala en avgift motsvarande fyra gånger priset för en årlig handredskapsavgift () eller en husbehovsavgift (). För den som kan uppvisa ett giltigt kort är avgiften motsvarande halva priset för en årlig handredskapsavgift eller en halv husbehovsavgift. Det förs ett register över alla som löser fritidsfiskertegn. finns det cirka 33 000 husbehovsfiskare registrerade. Sportfiskare registreras endast om de är bosatta i och har köpt årskort. är cirka 153 000 sportfiskare registrerade. Utöver detta säljs ett stort antal vecko- och dagskort samt kort till turister. Registren används huvudsakligen för att skicka ut inbetalningskort . Beslut om intäkternas användning I den danska fiskelagen anges att avgiftsintäkterna får användas till bl.a. fiskevård, fiskutsättningar, forskning samt administration och information om fiskevård och avgiftssystemet. Medlen kan dessutom användas för att finansiera fisketillsyn, men detta görs inte i praktiken. I stället finansieras tillsynen med skattemedel över statsbudgeten. Fördelningen av avgiftsintäkterna sker med stöd av ett rådgivande organ, det s.k. § 7-udvalget. I den danska fiskelagen stadgas att detta råd för rekreativt fiske, sötvattensfiske och fiskevård ger råd till ministern för livsmedel, jordbruk och fiske om fastställande av regler på området. Rådet består enligt fiskelagen av representanter från två sportfiskeföreningar, två husbehovsfiskeföreningar samt yrkes- fiskare och binäringsfiskare. Därutöver är , danska lantbrukarföreningen och danska representerade. Slutligen ingår och Ministeriet för livsmedel, jordbruk och fiske i rådet. Organet är endast rådgivande; formellt beslutar Ministeriet för livsmedel, jordbruk och fiske i frågorna. Ministeriet arbetar dock alltid med sikte att nå enighet i Fiskevårdens finansiering i andra länder rådet i fråga om hur avgiftsintäkterna skall fördelas. Rådet sammanträder minst . Enligt Fiskeridirektoratet pågår det ständigt diskussioner om hur intäkterna skall fördelas. En diskussion har avsett intäkternas geografiska anknytning. anses t.ex. av många få för lite pengar tillbaka i förhållande till hur många som där har betalat avgiften. Det förs också förhandlingar om vilka fiskarter man främst bör satsa på. I detta avseende finns det en slags informell uppdelning av intäkterna, på så sätt att man tar hänsyn till hur stor andel av intäkterna de olika grupperingarna svarar för när man avgör hur mycket som skall satsas på den fiskevård de främst har intresse av. Vad intäkterna används till Intäkterna från försäljningen av de statliga fiskekorten uppgår till . Av dessa kommer från försäljningen av vecko- och endagskort. utarbetas en handlingsplan för hur intäkterna skall användas. Fiskeridirektoratet har en biologiskt inriktad avdelning i som för ministeriets räkning ger råd om hur pengarna skall användas. Av den senaste handlingsplanen framgår att medlen för skall användas till främjande av den naturliga reproduk- tionen av fiskbestånden och att insatserna skall omfatta utsättning, restaurering samt konkreta forskningsinsatser för att främja möjligheterna till fiske och för att förbättra fiskens lek- och uppväxtmöjligheter. För uppbörd och administration används av intäkterna. Detta belopp inkluderar dock inte administrationen för att fördela intäkterna. Nästan varannan finländare, cirka 2 miljoner personer, är fritids- fiskare. Fritidsfiskets fångster utgör i konsekvens med detta en betydande andel av den totala finska fiskfångsten. Hälften av fritidsfiskets fångster tas upp med nät och andra passiva redskap. Fiskevårdens finansiering i andra länder Fiskerätten tillhör den som äger vattenområdet. Vanligen är det byns gårdar som gemensamt äger vattnet. Även staten, kommuner, församlingar och privata gårdar äger emellertid vattenområden. I de samägda vattnen bildar delägarna ett fiskelag som förvaltar fiskevattnet. Alla EU-medborgare som är bosatta i åtnjuter allmän fiskerätt i havet utanför byns gräns. är , bortsett från de tre nordligaste kommunerna samt , indelat i knappt 230 fiskeområden. Dessa fungerar som planeringsorgan för fiskevården och fisket. Varje område skall ha en vård- och nyttjandeplan som skall innehålla dels uppgifter om vattenarealer, fiskbestånd, ägoförhållanden och fiske, dels en fiskevårdsplan. För gäller inte de regler som redogörs för i det följande. På kräver allt fiske fiskerättsinnehavarens tillstånd. Man måste således köpa privata fiskekort för att få fiska där. Det finska avgiftssystemet grundades . och pilk- fiske är s.k. avgiftsfria allemansrätter och undantogs från avgiftsplikt respektive . I övrigt måste dock fiskande betala en fiskevårdsavgift om per kalenderår eller för . Åldersgränserna har införts i ett senare skede. Detta gjorde att intäkterna blev väsentligt mindre. Erlagd fiskevårdsavgift är således ett krav för att få bedriva handredskapsfiske (spinnfiske, dragrodd samt flugfiske) och fiske med nät, mjärde, ryssja, trål och krok. Avgiften gäller även kräftfiske. Avgiftsskyldigheten gäller såväl allmänt vatten i havet och insjöar som enskilt vatten. Avgiften behöver dock inte betalas av personer som deltar endast för att hjälpa till vid fisket (exempelvis som roddare vid nätläggning eller kastfiske) utan att själva hantera fångstredskapen. Det finns inte något undantag från avgiftssplikt för fiske på eget vatten. Även yrkesfiskare är skyldiga att betala fiskevårdsavgift. Privata fiskekort och den länsvisa spöfiskeavgiften Utöver fiskevårdsavgiften skall den som fiskar dessutom inneha tillstånd (t.ex. fiskekort) för fisket av den som äger vattenområdet Fiskevårdens finansiering i andra länder eller innehavaren av fiskerätten. När det gäller handredskapsfiske med ett spö, en rulle och ett bete (vid trollingfiske får användas ytterligare ett viktdrag eller en paravan) kan fiskaren dock i stället för sådant tillstånd betala en länsvis spöfiskeavgift. Avgiften kan således vid sådant fiske ersätta fiskerättsinnehavarens tillstånd. Detta system infördes . Handredskapsfiskande under eller behöver inte fiskerättsinnehavarens tillstånd. De måste således inte heller betala den länsvisa spöfiskeavgiften. och pilkfiske kräver inte heller något tillstånd och omfattas således inte av denna avgift. Spöfiskeavgiften för är per län eller för en fiskeperiod om . Betalning kan ske på samma sätt som för fiskevårdsavgiften. För varje län finns dock ett eget postgirokonto. För annat fiske än det särskilt angivna handredskapsfisket (dock inte mete och pilkfiske) måste alla – även fiskande under och – ha tillstånd (t.ex. fiskekort) från fiskerättsinnehavaren. Tillståndet kan inte ersättas av den länsvisa spöfiskeavgiften. Uppbörd, register, tillsyn och sanktioner Fiskevårdsavgiften betalas till ett postgirokonto som innehas av Jord- och skogsbruksministeriet. Betalning kan ske via Internet- bank eller med vanliga giroblanketter på . Ministeriet tillhandahåller dock inte förtryckta inbetalnings- blanketter på posten. Detta gjordes tidigare, men ansågs vara för dyrt. En särskild Internetlösning för betalning av avgiften har dock skapats och betalningarna via ministeriets webbplats ökar . Jord- och skogsbruksministeriet har samman- ställt ett register över dem som betalar fiskevårdsavgift. Arbetet inleddes genom att ministeriet skickade ut inbetalningskort till samtliga finländare . De som betalade avgiften i anslutning till detta utskick antecknades i registret. De som har betalat avgiften i ett senare skede registreras emeller- tid inte automatiskt. Man väljer själv om man skall anteckna sig i registret eller inte. Registret omfattar cirka 250 000 personer. Till dem som är antecknade i registret sänds ett brev med ett förhands- ifyllt inbetalningskort. Ett statligt fiskekort skickas i efterhand ut Fiskevårdens finansiering i andra länder till dem som har betalat avgiften och är registrerade. De får även en tidning om finskt fritidsfiske och fiskevård. Den som betalar utan att registrera sig måste själv se till att han eller hon får ett kvitto eller en kopia av betalningskvittot. Tappar man sitt kvitto kan man dock begära att från ministeriet få ett intyg på att avgiften har betalats. När man fiskar är man skyldig att ha med sig bevis – ett fiskekort, ett kvitto eller vid betalning över Internet en särskild utskrift – om att man har betalat avgiften. På begäran skall beviset uppvisas för myndighet eller annan övervakare av fisket. Tillsynen över att avgiften har betalats sköts av fiskeövervakare, polis och gränsmyndigheterna. Till största delen bedrivs tillsynen i privat regi, men även de elva s.k. TE-centralerna (statliga arbetsmarknads- och näringslivscentraler) svarar för viss tillsyn. En förseelsebot om kan drabba den som fiskar utan att ha betalat avgiften. Om man inte har sitt betalningsbevis med sig när man fiskar, men kan visa legitimation, kan man få på sig att visa att man har betalat avgiften och på så sätt undgå förseelsebot. betalade cirka 300 000 personer fiskevårdsavgift, vilket var något färre än de föregående åren. Cirka 120 000 personer är registrerade fiskare som betalar avgiften . säljs mellan 20 000 och 30 000 veckokort. Ett viktigt skäl för att tillhandahålla veckokort anses vara att de underlättar för fiske- turistiska entreprenörer. Den länsvisa spöfiskeavgiften betalas av drygt 100 000 personer. Intäkterna från fiskevårdsavgiften och den länsvisa spöfiske- avgiften uppgick till . av intäkterna används till administration, inkluderat kort- och tidningshantering samt information och annonsering. Hur medlen skall användas är reglerat i fiskelagen. Jord- och skogsbruksministeriet och TE-centralerna beslutar om den närmare fördelningen av intäkterna. Besluten måste dock godkännas av . Intäkterna från fiskevårdsavgiften används till att ersätta fiskevattenägarna för nyttjandet av deras vatten, till de knappt 230 fiskeområdena, till fiskets organisationer och för främjande av fiskerihushållning. Fiskevårdens finansiering i andra länder användningsområden ungefär lika stora andelar av avgifts- intäkterna. Bidragen till vattenägarna och fiskets organisationer omfattar således cirka hälften av medlen, medan den andra halvan lämnas som bidrag till egentliga fiskevårdsinsatser. Intäkterna från den länsvisa spöfiskeavgiften skall oavkortade föras tillbaka till fiskevattenägarna. De vattenägare som har högst fisketryck ges därvid ett större bidrag. Fiskevattnet måste vara av en viss storlek för att bidrag överhuvudtaget skall lämnas. Enligt ministeriets uppfattning används även en stor del av de medel som går tillbaka till fiskevattenägarna till konkreta fiskevårdsåtgärder, i ägarnas regi. Finska fiskevårdsinsatser finansieras också genom s.k. fiskeri- ekonomiska förpliktelser, vilka motsvarar de svenska fiske- avgifterna för t.ex. bedrivande av vattenverksamhet med störningar på fisket. Utöver avgiftsintäkterna lämnas inte något fiskevårds- anslag över statsbudgeten. Den finska fiskevården har av tradition en mycket stark inriktning mot fiskutsättningar. har man dock försökt att i större utsträckning arbeta för en naturlig reproduktion av fiskbestånden. I och måste alla som har fyllt och som skall fiska med handredskap efter lax, öring, ål och sötvattensfisk köpa en licens (rod license) från . Licens krävs för fiske i alla vattendrag och sjöar men inte i havet. Majoriteten av fiskerätterna i och är privatägda, vanligen av fastighetsägarna. Den statliga licensen ger inte någon rätt att fiska i dessa vatten. Förutom licensen måste man således vanligtvis ha tillstånd från fiskevattenägaren, genom att köpa ett fiskekort, för att ha rätt att fiska. Det finns två licenser; en för insjöfisk och stationär öring och en för vandrande lax och havsöring. Båda licenserna kan köpas (för tiden till ), eller . Årslicensen kostar 23,75 (insjöfisk) respektive 63,75 (vandrande lax) brittiska pund. Åttadagarslicensen kostar antingen 8,50 eller , medan endagslicensen säljs för 3,25 eller . För ungdomar mellan , pensionärer och vissa grupper av funktionshindrade finns en billigare årslicens. Fiskevårdens finansiering i andra länder Licensen säljs bl.a. på postkontor och hos försäljningsställen som utses av . Dessutom kan man betala på myndighetens webbplats. Alla som köper licensen registreras hos . Registret har flera olika användnings- områden, bl.a. i tillsynshänseende. Myndigheten har tillsynsmän som kontrollerar att de som fiskar verkligen har köpt den föreskrivna licensen. Om man fiskar utan att ha köpt licens blir man åtalad och bötfälld, . Det engelska licenssystemet förväntades under – 2005 generera intäkter om , varav används för administration. Därutöver ges ett statligt anslag om . Intäkter kommer även från försäljning av licenser för yrkesfiskare och fiskare med mängdfångande redskap i inlandet. Licensintäkterna går direkt till och är öronmärkta för fiskevård o. dyl. De används bl.a. till tillsyn och övervakning. Man genomför informationskampanjer i TV, radio och tidningar. Initialt var informationen inriktad på vad som händer om man fiskar utan att ha köpt licensen, medan man har lagt mer kraft på att öka intresset för fritidsfiske. Tidningen skickas till samtliga hushåll som har en licens. Avgiftsnivåerna är bestämda för att intäkterna skall motsvara kostnaderna för att tillhandahålla den service som krävs och de är godkända på ministernivå. Avgiftssystemet i och beskrivs ha genomgått en tydligt positiv utveckling sedan det infördes . Detta anges bero bl.a. på att avgiftsnivåerna har differentierats i stor utsträckning, att priserna har höjts, att uppbörden har blivit enklare – bl.a. genom att försäljningen flyttats från fiskeredskaps- butiker till postkontor – och att man har satsat mycket på att marknadsföra fritidsfisket och licenssystemet. I måste man köpa en statlig licens från få fiska efter lax och havsöring. Enbart licensen ger emellertid inte någon rätt att fiska. Man måste därtill ha tillstånd, t.ex. genom att köpa ett privat fiskekort, från fiskerättsinne- havaren. Det krävs licens för att fiska efter de aktuella fiskarterna såväl i inlandet som i havet, ut från kusten. Fiskevårdens finansiering i andra länder man fiskar utan att ha köpt den föreskrivna licensen riskerar man ett bötesstraff samt att fiskeredskapen tas i beslag. kostar en årlig licens som avser hela landet . Priset för en licens som avser endast ett distrikt uppgår till . Därutöver finns billigare licenser för fiskande under () och för perioder () och (). såldes cirka 35 000 licenser. Licenserna går att köpa från myndighetens sju regionkontor, av vilka vissa tillhandahåller möjligheten att betala över Internet, och i vissa butiker i turisttäta områden. De sju regionkontoren för register över dem som har köpt licensen och uppgifterna sammanställs av i en statistisk rapport. Utöver att köpa licens måste den fiskande lämna in en loggbok över fångsten. En årslicens ger rätt att fånga maximalt 20 laxar eller öringar och när man har köpt licensen får man 20 plastband för att märka den fisk man avser att behålla. På detta sätt kontrolleras att man inte behåller fler fiskar än tillåtet. Systemet med licens för fiske efter lax och öring står endast för en mindre del av intäkterna till fiskeförvaltning och fiskevård och är snarare att betrakta som ett sätt att förvalta dessa bestånd än som en allmän fiskevårdsavgift. I krävs en statlig sportfiskelicens (sportvisakte) för att få fiska i landets inlandsvatten. I allmänna vatten som regel- bundet används för kommersiell båttrafik – vilket omfattar de flesta kanaler, älvar och större sjöar – behövs därutöver som huvudregel inte något tillstånd, under förutsättning att man använder endast ett spö och vissa bestämda typer av beten. Är man behöver man under sådana omständigheter inte ens köpa den statliga sportfiskelicensen. Om man i stället fiskar med fler än ett spö eller med andra typer av beten krävs såväl den statliga sportfiskelicensen som ett officiellt fisketillstånd utfärdat av fiskerättsinnehavaren, vanligen en sportfiskeklubb. Detta gäller även personer . När man fiskar i andra vatten än de allmänna gäller andra regler. Är man eller äldre måste man ha såväl den statliga licensen 3 Se ; Important information for anglers – Fishing the inland waterways Fiskevårdens finansiering i andra länder som ett tillstånd från fiskerättsinnehavaren, oavsett med vilka redskap man fiskar. Fiskande under behöver dock inte ha någon statlig sportfiskelicens om de fiskar endast med ett spö och de särskilt angivna betena. Även i sådana fall gäller dock ett krav på tillstånd från fiskerättsinnehavaren. För att få fiska med vissa typer av redskap måste man köpa ett tillägg till den statliga licensen eller en dyrare licens (grote visakte). Den statliga sportfiskelicensen kostar och kan köpas på alla postkontor och hos många sportfiskeklubbar, fiskeredskaps- butiker och turistbyråer. Licensen gäller för ett kalenderår och har man en gång skaffat en licens kan Organisatie ter Verbetering van de Binnenvisserij (OVB), som är den holländska organisationen för förbättrande av inlandsfisket, skicka hem nästa års licens för betalning (gäller för holländska, belgiska och tyska licensinne- havare). Organisationen för således ett register över dem som har köpt den statliga fiskelicensen. OVB arbetar på uppdrag av Ministeriet för jordbruk, natur och livsmedel. har OVB använt intäkterna till fiskodlingar och utsättningar av fisk i inlandsvattnen. Verksam- heten med fiskodlingar har emellertid minskat , som en följd av en ändrad uppfattning om hur man bäst sköter fiskbestånden. ägnar sig OVB åt att forska kring bestånden, att förbättra fiskarnas naturliga miljö och åt fiske- hanteringen. OVB är därmed ett för fiske, fiskhälsa och vattnens ekosystem. Organisationen informerar och ger råd till såväl fiskodlare som sportfiskare och yrkesfiskare. För att fiska i havet krävs inte någon statlig sportfiskelicens. Det holländska avgiftssystemet kommer enligt uppgift att ändras Det finns i princip inte några privatägda fiskevatten i . Fish & Game administrerar och har det lagstadgade ansvaret för sportfisket i sötvatten (samt fågeljakt). Ansvaret omfattar dock inte fiske i , som i stället är under direkt statlig kontroll. Fish & Game är ett nationellt råd, ett fristående organ som inte är finansierat av skattemedel. Fiskevårdens finansiering i andra länder kommer nästan samtliga intäkter från försäljningen av fiske- och jaktlicenser. Man måste köpa en licens för att få fiska i sötvatten i Nya Zee- land. Licenskravet gäller dock endast arter som ursprungligen inte fanns i landet, utan som inplanterats och framåt. Den klart övervägande delen av fritidsfisket avser emellertid just dessa inplanterade arter, som t.ex. abborre och olika sorters laxfisk. Den enda inhemska arten som fiskas efter i någon större omfatt- ning är whitebait. För att fiska i havet krävs inte någon licens. För vuxna kostar en årslicens 88 NZD (), medan juniorer () betalar 18 NZD (). För barn är fisket gratis. Det finns också vintersäsongs- licenser och 24-timmarslicenser. För en familj bestående av högst två vuxna och fem barn är det möjligt att köpa en årslicens för 115 NZD (). Fish & Game säljer drygt 120 000 fiskelicenser och har en årlig budget som uppgår till cirka 6 miljoner NZD (). Licenserna säljs bl.a. hos organisationens regionala kontor, i butiker som säljer fiskeutrustning samt via telefon och Internet. Avgiftsnivåerna fastställs främst utifrån behovet av intäkter i förhållande till det förväntade antalet sålda licenser. Viss hänsyn tas dock även till licensens marknadsvärde, d.v.s. vad fiskande kan förväntas vara beredda att betala för att utöva sitt fritidsintresse. Betalningsfrekvensen bedöms vara mycket hög. Den som fiskar utan att ha köpt licens blir bötfälld och kan få sina fiskeredskap beslagtagna. Något centralt register förs inte över dem som har betalat. Licensintäkterna användes ursprungligen till att öka fisk- bestånden.