sou · GTB354d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Det finns inte heller skäl att begränsa AMV:s och kommunernas ansvar för sysselsättnings- främjande åtgärder och utbildning. Kriminalvården kan dock i vissa fall ha ett ansvar för den dömdes sysselsättning. Vid samhällstjänst svarar kriminalvården för att ordna en arbetsplats där den dömde kan fullgöra samhällstjänsten. Vid skyddstillsyn kan det också ha meddelats en särskild föreskrift om t.ex. att den dömde skall genomgå ett av kriminalvården anordnat program. Kriminalvården har också ett ansvar för att utreda den intagnes behov samt att se vilka insatser som kan och bör komma ifråga under verkställigheten. Det bör därför ankomma på kriminalvården att ta initiativ till att erforderliga kontakter med bl.a. andra myndigheter kommer till stånd. 6.2.3Ansvaret för missbrukarvård, psykiatrisk vård och annan hälso- och sjukvård Kommitténs förslag och bedömning: Den allmänna sjukvården bör även i fortsättningen stå till förfogande för de som verkställer en kriminalvårdspåföljd. Detta skall inte hindra att kriminalvården utför vissa vård- och behandlingsinsatser. För de som är intagna i anstalt bör kriminalvården i enlighet med vad som redan gäller i första hand ansvara för den hälso- och sjukvård som intagna i anstalt kan behöva. När det behövs skall det kunna vara möjligt att anlita de allmänna sjukhusens medicinska och tekniska resurser samt annan särskild kompetens som och andra vårdgivare kan erbjuda. Beträffande vissa kostnader som är förknippade med kontraktsvård föreslås en lagreglering av innebörd att kriminalvårdens ansvar utsträcks till den alternativa strafftidens slut. Om det finns behov av vårdinsatser efter denna tidpunkt skall ha ansvar på samma sätt som för andra kommuninvånare. Om den som är intagen i kriminalvårdsanstalt behöver hälso- och sjukvård, skall han eller hon enligt nuvarande bestämmelser i vårdas enligt de anvisningar som ges av läkare. Om erforderlig undersökning och behandling ej lämpligen kan ske inom anstalten bör den allmänna sjukvården anlitas. Om det behövs, får den intagne föras över till allmänt sjukhus. Om det finns anledning till det skall den som vistas utanför anstalt stå under bevakning eller vara underkastad särskilda föreskrifter. Vad nu sagts gäller även missbruks- och psykiatrisk vård samt psykologisk behandling. Vid verkställighet av kriminalvårdspåföljder i andra fall än som nämnts svarar normalt den allmänna hälso- och sjukvården eller för erforderlig vård och behandling. Detta gäller även om det i domen ingår en föreskrift om vård och behandling. Undantag gäller dock för kostnader som är förknippade med vistelse på ett särskilt hem enligt 34 § KvaL eller vid dom till kontraktsvård. I dessa fall svarar kriminalvården för kostnaderna fram till tänkt dag för villkorlig frigivning. Den vård som kan uppkomma därefter svarar ordinarie huvudmän, normalt , för. Kriminalvården kan också svara för särskild programverksamhet i vilket det ingår vård och behandling. Målet för den allmänna hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. I hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) finns bestämmelser om sjukvårdens ansvar för att förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Enligt bestämmelserna ankommer det på landstingen att erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom eller stadigvarande vistas där. Även i övrigt skall verka för en god hälsa hos hela befolkningen. Om någon som vistas i utan att vara bosatt där behöver omedelbar hälso- och sjukvård skall erbjuda sådan vård. Vad som här sägs om landstingen gäller också regionerna i och samt . För hälso- och sjukvård som kräver intagning i vårdinrättning skall det finnas sjukhus. Sådan vård benämns sluten vård. Annan hälso- och sjukvård benämns öppen vård. Primärvården skall som en del av den öppna vården svara för behov som inte kräver sjukhusens medicinska och tekniska resurser eller annan särskild kompetens. Det förhållandet att landstingen har det huvudsakliga ansvaret för vården utgör inte hinder för andra att bedriva vård. Landstingen får sluta avtal med annan om att utföra de uppgifter som ankommer på dem att svara för enligt nämnda lag. Det krävs dock särskilda bestämmelser för att en uppgift som innefattar myndighetsutövning skall få överlämnas till ett bolag, en förening, en samfällighet, en stiftelse eller en enskild individ. får vidare träffa överenskommelse med kommun, den allmänna och länsarbetsnämnden om att inom ramen för uppgifter samverka i syfte att uppnå en effektivare användning av tillgängliga resurser. skall bidra till finansieringen av sådan verksamhet som bedrivs i samverkan. En motsvarande bestämmelse finns för kommunerna i socialtjänst- lagen (2001:453) såvitt avser frågor som rör uppgifter. I planeringen och utvecklingen av hälso- och sjukvården skall samverka med samhällsorgan, organisationer och privata vårdgivare. När det gäller missbrukarvård kan vård inom ges i samförstånd med missbrukaren enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen. skall aktivt sörja för att den enskilde missbrukaren får den hjälp och vård som han eller hon behöver för att komma ifrån missbruket. Nämnden skall i samråd med den enskilde planera hjälpen och vården och noga bevaka att skall vidare sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i ett familjehem eller i ett hem för vård eller boende. ansvarar för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i sådant hem får god vård. Varje kommun ansvarar för att det finns tillgång till familjehem och hem för vård eller boende för enskilda och familjer som behöver vårdas och bo utanför det egna hemmet. Vården i hemmen skall bedrivas i samråd med socialnämnden. har även ett ansvar för dagverksamheter och liknande. Det finns också möjlighet till tvångsvård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Tvångsvård enligt denna lag kan ges i sjukhus, LVM-hem och genom vistelse utanför hemmet i annan form. Landstingen, region, och svarar för vården i sjukhus. Behovet av LVM-hem skall tillgodoses av staten. () är central förvaltningsmyndighet för hemmen och skall leda och ha tillsyn över dess verksamhet. SIS får, när det finns särskilda skäl, genom avtal uppdra åt ett landsting eller en kommun att inrätta och driva ett hem. Vistelse i annan form kan gälla boende i familjehem eller särskilda behandlingshem. skall enligt LVM aktivt verka för att den enskilde efter vårdtiden får bostad och arbete eller utbildning samt se till att han får personligt stöd eller behandling för att varaktigt komma ifrån sitt missbruk. Den psykiatriska vården har sedan KvaL:s införande förskjutits från sluten mot öppen vård. Öppen och sluten psykiatrisk vård kan ges av landstingen med stöd av bestämmelserna i hälso- och sjukvårdslagen. Sådan vård kräver den vårdsökandes samtycke. Tvångsvård kan ges med stöd av lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT). För den som är intagen i eller skall förpassas till kriminalvårdsanstalt kan tvångsvård också förekomma enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. För tvångsvård krävs att ett läkarintyg utfärdas där det framgår att förutsättningar för sådan vård föreligger (vårdintyg). Vården ges på vissa sjukvårdsinrättningar som drivs av landstingen. Sedan den s.k. psykiatrireformen 1995 ansvarar kommunerna för vissa långvarigt psykiskt störda personer som bedömts utskrivningsklara. Kommunerna skall för dessa psykiskt funktions- hindrande tillhandahålla lämpliga boendeformer, sysselsättning och stöd i hemmet. Enligt kommitténs mening bör kriminalvården även i fortsättningen ha ett visst ansvar för primär hälso- och sjukvård som intagna i anstalt behöver. Det kan gälla hälsoundersökning i början av verkställigheten, läkarkontakter, viss medicinsk behand- ling och omvårdnad vid sjukdom eller skada, upprättande av och ansvar för patientjournaler, och remisshantering, bedömningar av medicinska funktionshinder och undersökningar vid avskildhets- och tvångsåtgärder. Det kan dock inte komma ifråga att kriminalvården skall svara för all den hälso- och sjukvård, som kan erbjudas i samhället. Om det behövs skall det som kunna vara möjligt att anlita de allmänna sjukhusens medicinska och tekniska resurser samt annan särskild kompetens som och andra vårdgivare kan erbjuda. Några generella riktlinjer som i detalj pekar ut när detta bör komma ifråga kan inte ges, utan detta måste avgöras från fall till fall. Om det är möjligt bör vidare vården planeras in utanför anstalt under permission eller annan vistelse utanför anstalt. Kan vården ges efter villkorlig frigivning bör vården planeras in efter frigivningen. Hänsyn måste tas till de särskilda förutsättningar som anstaltsvistelsen innebär samt kraven på ordning och säkerhet samt samhällsskydd. Detta kan innebära, i synnerhet vid anstalter med hög säkerhetsnivå, att vården normalt bör ges i anstalt. Vården i mer slutna avdelningar kan således bli mer omfattande än vid öppnare förhållanden, där landstingens vårdcentraler och andra vårdinrättningar oftare kan anlitas. För nödvändig vård i anstalt har kriminalvården kostnads- ansvaret. I de fall kriminalvården borde ha svarat för vården i anstalt, men istället anlitat extern vårdgivare bör kriminalvården också svara för vårdkostnaden. Kriminalvården bör också svara för de extra kostnader som kan uppkomma vid vård utanför anstalt, t.ex. för bevakning och transporter. Den vård som i övrigt ges utanför anstalt bör ske under samma förutsättningar och på samma villkor som andra vårdtagare. Det kan innebära att den dömde får betala samma avgift som andra vårdtagare. Om det finns förutsättningar för det kan ge ekonomiskt bistånd till den intagne för sådan vård som inte ges i anstalt. När det gäller verkställighet av kriminalvårdspåföljder i andra fall än som nämnts bör de dömda, utan hinder av att kriminalvården i vissa fall skall kunna erbjuda stöd och hjälp, kunna ta del av vård och behandling på samma villkor som andra vårdberättigade. Den allmänna vården bör också kunna tas i anspråk för att verkställa särskilda föreskrifter om vård och behandling under verkställig- heten. Enligt kommitténs mening bör det för kriminalvården i frihet inte byggas upp några resurser för vård i egen regi. Däremot bör frivården kunna tillhandahålla viss verksamhet med inslag av hälso- och sjukvård, t.ex. särskild programverksamhet för ratt- fyllerister. Kriminalvården kan också behöva stå för vissa kostnader som kan uppstå vid vård, behandling eller programverksamhet, t.ex. kostnader för provtagning och droganalyser. Ifråga om kontraktsvård med vistelse på visst hem föreslår dock kommittén att kriminalvården får ett utökat ansvar för vård- kostnaden. För att kontraktsvård skall kunna komma ifråga krävs som regel att är beredd att ta på sig en del av det kostnadsansvar som är förknippat med påföljden. Många kommuner har dock dåligt med resurser och måste prioritera mellan missbruksvård och t.ex. skola och äldrevård. Andra kommuner kan ha särskilda synpunkter på hur missbruksvård skall bedrivas och föredrar andra alternativ än de kriminalvården lyft fram. Detta innebär att möjligheten till kontraktsvård kan avgöras av i vilken kommun den dömde bor i. En sådan ordning framstår som oacceptabel och det är enligt kommitténs mening angeläget att en förändring kommer till stånd. Följande alternativ kan övervägas. 1.kriminalvården står för kostnaden under hela kontrakts- vårdstiden 2.kriminalvården står för kostnaden fram till tänkt tidpunkt för villkorlig frigivning och därefter 3.kriminalvården står för kostnaden fram till den alternativa strafftidens slut och därefter Det kan framhållas att samhällets kostnader för den missbrukar- vård det här är fråga om i vart fall inte påverkas av vilket alternativ som väljs. För det fall i fall b) skulle vägra att ansvara för kostnaden bortfaller visserligen kostnaden för en vårdplats. Mot det skall emellertid ställas att kostnaden för en anstaltsplats som regel är ännu högre och att varje framgångsrik missbrukarvård är en stor vinst, ekonomiskt och mänskligt, för den enskilde och samhället. Valet mellan alternativen bör därför göras med utgångspunkt från vilket alternativ som bäst garanterar att missbrukarvård tillhandahålls när förutsättningar för detta finns. Alternativ a) innebär en risk för att kommunerna lämnar ifrån sig ansvaret för missbrukarvården och framstår därför som ett mindre lyckat alternativ. Alternativ b) är den ordning som råder . Den innebär visserligen en förhållandevis rimlig avvägning av kostnadsansvaret, men har visat sig fungera mindre bra, framför allt ur ett rättviseperspektiv. Alternativ c) framstår för kommittén som en rimlig kompromiss mellan olika intressen. Kriminalvården får större möjlighet att verka för enhetlighet för de dömda som kommunerna å ena sidan behåller ett ansvar även för den ifrågavarande missbrukarvården, å andra sidan inte i samma utsträckning behöver prioritera mellan detta utgiftsområde och andra angelägna projekt. Kriminalvården bör således överta kostnadsansvaret för hela den strafftid som domstolen angett som alternativstraff. För tiden därefter bör kommunerna kunna ta ansvaret. Kriminalvårdens och ansvar i detta avseende bör komma till klart uttryck i lag. Det är önskvärt att det finns klara kriterier för vilken kommun som skall ansvara för vården. Det kan dock inte ankomma på kommittén att lämna förslag om kommunernas inbördes ansvar i detta avseende. Frågan om kostnadsansvaret vid placering på ett särskilt hem för vård och boende m.m. (nuvarande 34 § KvaL) tas upp i avsnitt 27.4.3. Bestämmelserna i hälso- och sjukvårdslagen omfattar även de som döms till kriminalvårdspåföljder. Någon tveksamhet om detta finns inte och någon särskild lagreglering kan därför inte anses nödvändig. De brister som kan finnas i den vård som tillhandahålls de dömda är istället hänförliga till andra förhållanden. Den decentraliserade vården kan medföra att det är svårt för kriminalvårdens personal att veta vart de skall vända sig. Detta ställer krav på kunskap från kriminalvårdens sida och etablerade lokala former för samverkan. kan andra vårdgivare göra en annan bedömning än kriminalvården om behovet av vård. Kriminalvården kan för sådana fall behöva utveckla egna former för omhändertagande av intagna. Under alla förhållanden behövs en god lokal samverkan. 6.2.4Ansvaret för socialt och ekonomiskt bistånd Kommitténs bedömning: Socialnämndernas ansvar för socialt och ekonomiskt bistånd bör även fortsättningsvis omfatta de som döms till en kriminalvårdspåföljd. Detta bör inte utgöra hinder för kriminalvården att inom ramen för sina arbets- uppgifter lämna stöd och hjälp. Kriminalvården bör också verka för att erforderlig kontakt etableras mellan den intagne och . Enligt 2 kap. 2 § socialtjänstlagen (2001:453) har kommunen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Detta ansvar innebär dock enligt lagen inte någon inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän. Kommunernas socialnämnder har till uppgift att bl.a. svara för omsorg och service, stöd och vård, ekonomisk hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det. insatser för den enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med honom eller henne och vid behov i samverkan med andra samhällsorgan och med organisationer och andra föreningar. Den som inte själv kan tillgodose sin behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd för sin försörjning, t.ex. skäliga kostnader för livsmedel, boende och arbetsresor, samt livsföring i övrigt. Genom biståndet skall den enskilde tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Om den enskilde utan godtagbart skäl avböjer att delta i praktik eller kompetenshöjande verksamhet som anvisats honom eller henne kan stödet dras in. Under verkställighet av fängelsestraff i anstalt ankommer det på kriminalvården att sörja för mat och logi samt vissa andra behov som den intagne behöver för sin livsföring. Kriminalvården kan vidare enligt 14 § strafftidsförordningen svara för resekostnader i anslutning till inställelse i anstalt. Enligt 17 § KvaF kan kriminalvården i vissa fall också svara för utgifter som den dömde har i samband med villkorlig frigivning, t.ex. hemresa. Om det behövs för att förbättra den intagnes frigivningssituation kan enligt samma bestämmelse bidrag också utgå för olika ändamål. Kriminalvården lämnar med stöd av sina föreskrifter bidrag för vissa utgifter under verkställighet i anstalt, t.ex. glasögon. Även frivården lämnar bidrag för vissa utgifter. Kriminalvårdens ansvar att sörja för mat och logi samt vissa andra behov för livsföringen under verkställighet i anstalt får anses vara en självklar följd av att en dömd person tas in i anstalt. Något särskilt förtydligande om detta i lag behövs inte. När det gäller andra utgifter som kan uppkomma för den intagne kan det inte finnas någon skyldighet för kriminalvården att ge något ekonomiskt bidrag. Detsamma gäller för tiden efter villkorlig frigivning och vid verkställighet utanför anstalt genom intensivövervakning med elektronisk kontroll och vid skyddstillsyn och villkorlig dom med samhällstjänst. I dessa fall bör det i princip ankomma på kommunernas social- nämnder att ansvara för att de dömda får stöd under samma förutsättningar och på samma villkor som andra medborgare. Även om det i dessa fall ankommer på socialnämnderna att ansvara för erforderligt stöd finns det dock inte något hinder för kriminalvården att inom ramen för sina arbetsuppgifter lämna stöd och hjälp. Det kan vara svårt för den dömde att svara för vissa utgifter, vilket kan motverka en effektiv verkställighet av påföljden. Vissa kostnader kan belasta den dömde utöver själva påföljden och det kan därför anses rimligt att kriminalvården svarar för utgiften. Det kan också vara fråga om utgifter som det inte är rimligt eller effektivt att bör svara för. I vad mån bidrag bör utges får anses falla inom ramen för regeringen och kriminalvården att förordna om. Som exempel på fall där det kan övervägas att låta kriminalvården lämna bidrag kan nämnas ersättning för: resekostnader till och från anstalt, resekostnader vid fullgörande av samhällstjänstpåföljd, skyddskläder vid fullgörande av samhällstjänstpåföljd, anskaffande eller byte av intagens glasögon och patientavgifter vid fullgörande av föreskrift om vård och behandling. I likhet med vad som bör gälla för sysselsättningsfrämjande åtgärder samt hälso- och sjukvård bör kriminalvården verka för att kontakt etableras mellan den dömde och socialvården när behov föreligger. Kommitténs bedömning: Kriminalvården kan inom ramen för sina arbetsuppgifter försöka klargöra om den dömde är i behov av tandvård och i förekommande fall verka för att behovet tillgodoses. Finns det behov av tandvård under verkställigheten skall det i första hand tillgodoses på sedvanliga tandläkarmottagningar i samhället. Kriminalvården skall ge möjlighet till tandvård i anstalt endast om det med hänsyn till ordning och säkerhet inte är lämpligt att den intagne besöker en tandläkarmottagning utanför anstalten. Tandvård under verkställigheten skall i princip bekostas på samma sätt som för andra vårdberättigade, dvs. av , den allmänna patientförsäkringen och patienten. För det fall den dömde saknar medel att betala egenavgiften kan han eller hon ansöka om ekonomiskt bistånd enligt reglerna i socialtjänst- lagen. Kriminalvården skall bekosta den akuta tandvården i anstalt och de merkostnader som kan uppstå för transporter och bevakning. Enligt tandvårdslagen (1985:125) är målet för tandvården en god tandhälsa och en tandvård på lika villkor för hela befolkningen. Vården skall vara av god kvalitet och lägga särskild vikt vid förebyggande åtgärder, tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen, vara lätt tillgänglig, bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet samt främja goda kontakter mellan patienten och tandvårdspersonalen. Där det bedrivs tandvårdsverksamhet skall det finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård skall kunna ges. Varje landsting skall erbjuda en god tandvård åt bl.a. dem som är bosatta inom eller stadigvarande vistas där. Tandvård som självt bedriver benämns folktandvård. Ett landsting får sluta avtal med privata tandläkare eller annan om att utföra de uppgifter som och dess folktandvård ansvarar för enligt denna lag. skall planera tandvården med utgångspunkt i befolkningens behov av tandvård. skall se till att det finns tillräckliga resurser för patienter med särskilda behov av tandvårdsinsatser och att patientgrupper med behov av särskilt stöd erbjuds tandvård. Planeringen skall avse även den tandvård som erbjuds av annan än . Kommunernas socialtjänster kan ge ekonomiskt bistånd till tandvård, om inte någon annan huvudman har att svara för vårdkostnaderna. Någon uttrycklig bestämmelse av innebörd att kriminalvården har ansvar för dömdas tandvård finns varken i lag eller förordning. Kriminalvården har dock föreskrivit (KVVFS 2005:2) att den intagne skall ha möjlighet att få akuttandvård och att prövning avseende bidrag till grundläggande tandvård på kriminalvårdens bekostnad skall ske i enlighet med KVS allmänna råd för tandvård för intagna m.fl. (KVVFS 2000:18). Av de allmänna råden framgår följande. Intagna har en eftersatt tandvård. Särskilt intagna med missbruksproblem har ofta ett stort behov av tandvård. Som ett led i kriminalvårdens uppgift att främja den intagnes anpassning i samhället kan han beredas tandvård genom kriminalvårdens medverkan. Detsamma gäller bl.a. den som är placerad enligt 34 § KvaL eller dömd till kontraktsvård. Tandvård genom kriminalvårdens medverkan meddelas främst av anlitad tandläkare. Den skall bedrivas som dels akuttandvård, dels som grundläggande tandvård. De intagna är vanligtvis inskrivna i försäkringskassa och därmed anslutna till den allmänna tandvårdsförsäkringen. Detta innebär att lämnar tandläkaren ersättning för viss del av tandvårdskostnaden (tandvårdsersättning) medan kriminalvården genom allmänna medel ersätter tandläkaren för den resterande kostnaden (patientavgiften). För intagna som inte är anslutna till den allmänna tandvårds- försäkringen betalar kriminalvården hela tandvårdskostnaden. Akuttandvård bereds varje intagen som har behov därav. Med akuttandvård avses behandling som behöver utföras och skall vara begränsad till att omfatta tänder eller vävnader som ger besvär. Akuttandvården skall syfta till att på enklaste sätt avhjälpa smärttillstånd orsakade av kariesskador, trauma och akuta infektioner från käkar eller tandfäste. Med grundläggande tandvård avses åtgärder som främjar den intagnes munhälsa och återanpassning, t.ex. kariesbehandling, behandling av infektioner från tänder eller stödjevävnad eller ersättning av framtandsluckor. Behandlingen skall vara anpassad efter den intagnes förutsättningar och behov. Behandling med implantat är att anse som grundläggande tandvård när den efter bedömning från den intagnes hemlandsting ingår som ett led i sjukvårdande behandling. I övriga fall skall behov av implantatbehandling vara styrkt av specialisttandläkare i protetik och av kriminalvården anvisad psykiater/psykolog. Det ankommer på kriminalvården att genom bidrag bekosta grundläggande tandvård när den tid som den intagne vistas i anstalt eller häkte är . Om vistelsetiden är lägre krävs att behandlingen bedöms som synnerligen angelägen för den intagnes anpassning i samhället. Som ytterligare förutsättning gäller att behandlingen skall vara praktiskt genomförbar. En längre häktningstid och upprepade förflyttningar mellan olika anstalter kan således försvåra eller förhindra att intagen får behandling. Om den intagne, eller annan bekostar tandvården kan kriminalvården medverka genom att bevilja permission. skall i samarbete med anlitad tandläkare utveckla rutiner för att handlägga och genomföra tandvården på ett ändamålsenligt sätt.