sou · GTB354d4 · 2006-01-01 00:00:00 — Någon tog upp känslan av stress inför de stränga kraven med tider. Någon tog upp risken att känna sig ensam och isolerad. De som fått avslag på ansökan om IÖV-utsluss hade betydligt flera tidigare domar bakom sig. Det vanligaste skälet till avslag var risken för missbruk och/eller återfall i brott (av avslagsbesluten). I de övriga fallen var skälet att sökanden hade för avsikt att bo tillsammans med brottsoffret eller att ordnad sysselsättning / bostad saknades. Av avslagsbesluten tillstyrkte anstalt och frivård i av fallen. Som skäl angavs i dessa fall den intagnes behov, allmänna skötsamhet eller förändringsvilja. Vid bifall till ansökan rådde i samtliga fall enighet mellan KVS, anstalt och frivård. Under intensivövervakningen misskötte sig . Det gällde otillåten användning av alkohol eller andra droger och i något fall sen ankomst. I dessa fall upphävdes beslutet om IÖV- utsluss. De flesta klienter var nöjda med sin IÖV-tid. De hade ansökt för att få vara tillsammans med sin familj eller bo hemma och önskade att tiden hade varit . BRÅ ifrågasätter bl.a. om IÖV-utsluss tillämpas för rätt målgrupp, om inte tillämpningsområdet bör utvidgas till att gälla bl.a. de som har en strafftid om mindre än , om stödet från frivården är tillräckligt och om det inte är en för stor frihetsinskränkning i IÖV-utsluss jämfört med andra utslussningsformer. framgår att BRÅ hade kunnat följa 203 av de 278 intagna som beviljats IÖV-utsluss. De allra flesta av de 203 dömda hade en ordnad social situation efter villkorlig frigivning. hade arbete med lön och andelen med egen bostad var . Alla utom en hade någon form av bostad. Utan en kontrollgrupp går det dock inte med säkerhet att säga att det goda resultatet berodde på att de dömda hade fått IÖV-utsluss istället för att vistas i anstalt. Det är enligt BRÅ rimligt att anta att de goda resultaten delvis är en urvalseffekt, eftersom kraven för att beviljas IÖV-utsluss är höga. De som har den mest utsatta sociala situationen efter frigivningen – med många tidigare domar och missbruksproblem – är få i gruppen som fått IÖV-utsluss. beslutade om en utökad försöksverksamhet. En intagen som avtjänar fängelse i lägst skall kunna få IÖV-utsluss före villkorlig frigivning. Är fängelsestraffet lägst 2 år skall högst av straffet få verkställas genom IÖV- utsluss. Lagändringarna trädde ikraft . I förarbetena till lagändringen (prop. 2004/05:34) anges bl.a. följande. Försöksverksamheten har gett mycket goda resultat. Misskötsamheten har varit låg och de dömdas sociala situation har förbättrats under utslussningen. Det är dock viktigt att en utvidgning sker på ett sådant sätt att verkställigheten av fängelsestraffet inte urholkas. För att konsekvenserna av en utvidgning skall kunna studeras och effekterna på återfall belysas föreslås att utvidgningen sker inom ramen för den pågående försöksverksamheten. Enligt regeringen bör erfarenheterna av försöksverksamheten vara till stor nytta under det fortsatta arbetet med Kriminalvårds- kommitténs arbete med en ny kriminalvårdslag. Försöksverksamheten bör därför fortsätta i avvaktan på en ny kriminalvårdslag. Fakultativ villkorlig frigivning infördes i för dem som verkställt straffarbete om det var sannolikt att de på fri fot skulle uppföra sig väl. 1943 utvidgade tillämpnings- området kraftigt genom att det vid sidan av utökning av den fakultativa möjligheten även infördes obligatorisk villkorlig frigivning. Straffåterstoden skulle tjäna som påtryckningsmedel för att förmå den intagne att underkasta sig kriminalvård i frihet. Reglerna om fakultativ och obligatorisk villkorlig frigivning överfördes i stort sett oförändrade till . Därefter har reglerna om villkorlig frigivning emellertid ändrats vid åtskilliga tillfällen. 1965 avskaffades obligatorisk villkorlig frigivning. Fakultativ villkorlig frigivning blev möjlig redan efter halva strafftiden, om det fanns särskilda skäl. Genom KvaL kom inte längre den dömdes uppförande att beaktas vid prövningen av fråga om villkorlig frigivning. Vid prövningen skulle istället särskilt beaktas verkningarna av fortsatt frihetsförlust för den dömde och förutsättningarna för hans samhällsanpassning med hänsyn till förhållandena efter frigivningen. Obligatorisk halvtidsfrigivning infördes som huvudregel 1983. I förarbetena till lagändringen (prop. 1982/83:85) hänvisades till rättslig likabehandling, förutsebarhet och rättssäkerhet. Vissa långtidsdömda skulle inte friges så tidigt om det fanns påtaglig risk för fortsatt brottslighet av visst slag. för hård kritik i media. Förtroendet för rättsväsendet ansågs minska när den faktiska anstaltstiden i så väsentlig mån skilde sig från den utdömda strafftiden. Tidpunkten för när villkorlig frigivning kunde komma ifråga höjdes 1993 för de med de lägsta strafftiderna. De nuvarande reglerna med obligatorisk villkorlig frigivning efter 2/3 av strafftiden utan fakultativa inslag infördes . Den nuvarande bestämmelsen om tidpunkten för villkorlig frigivning finns i 26 kap. 6 § . Villkorlig frigivning skall ske när två tredjedelar av straffet, dock minst en månad, har avtjänats. Bestämmelsen gäller endast den som avtjänar fängelse och således inte livstidsdömda. Villkorlig frigivning får inte ske från fängelse som kombinerats med skyddstillsyn enligt 28 kap. 3 § eller från ett förvandlingsstraff för böter. Om den villkorligt frigivne begår nya brott kan domstol förklara villkorligt medgiven frihet helt eller delvis förverkad. Bestämmelsen om villkorlig frigivning är som tidigare framgått i princip obligatorisk. Någon möjlighet att tidigarelägga tidpunkten för villkorlig frigivning, t.ex. vid skötsamhet (fakultativ villkorlig frigivning) eller för vissa kategorier av intagna finns inte. Den dömde kan dock själv begära att den villkorliga frigivningen skall skjutas upp till en senare tidpunkt. Tidpunkten för villkorlig frigivning kan senareläggas om den dömde i väsentlig grad bryter mot vad som gäller för verkställigheten i anstalt. Beslut om att skjuta upp eller senarelägga villkorlig frigivning fattas av KVS. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får dock föreskriva att annan myndighet får fatta sådana beslut. Genom 21 § KvaF och KVS anstaltsföreskrifter får de lokala kriminalvårdsmyndigheterna fatta beslut om att skjuta upp eller senarelägga villkorlig frigivning. Sådana beslut gäller . Enligt KVS föreskrifter kan senareläggning komma ifråga endast när det står klart att den enskilde i väsentlig grad brutit mot gällande regler och anvisningar. leder utredningen och fattar beslut i ärendet. Som exempel på förseelser som kan leda till senareläggning nämns rymning, arbetsvägran, innehav av narkotika och andra berusningsmedel samt narkotikaautensilier, bruk av narkotika eller alkohol, vägran att lämna blod, urin- eller utandningsprov samt våld eller hot mot tjänsteman eller medintagen. I första hand bör andra åtgärder än senareläggning företas, t.ex. byte av avdelning eller annan sysselsättning. kan det räcka med en tillsägelse av personalen. Beslut om varning enligt 49 § KvaL kan också meddelas. En förutsättning för detta är dock att den intagne inte kommer att rätta sig efter en tillsägelse. Förlängningstiden varierar mellan fem och . Beslut om femton dagars förlängning bör reserveras för de grövsta fallen och när flera förseelser bedöms . FN har i några dokument tagit upp frågor som har anknytning till vistelse utanför anstalt. Här nedan presenteras delar av följande dokument: Standard Minimum Rules for the Treatment of Prisoners (1955) Basic Principles for the Treatment of Prisoners (1990) Standard Minimum Rules for Non-custodial Measures (1990) I såväl FN:s som regler används begreppet law (lag). Detta begrepp kan omfatta även förordningar och föreskrifter som regeringen resp. KVS meddelat. Även klar och tydlig rättspraxis kan innefattas i begreppet. 24.1.1Standard Minimum Rules for the Treatment of Prisoners Enligt reglerna bör anstaltsledningen försöka minimera varje skillnad mellan ett liv i anstalt och ett liv i frihet. Skillnaden tenderar att minska de intagnas ansvar och respekten för deras mänskliga värdighet. Före verkställighetens slut är det önskvärt att erforderliga åtgärder vidtas för att se till att den intagne gradvis anpassar sig till ett liv i frihet. Detta mål kan, beroende på förhållandena i det enskilda fallet, åstadkommas genom vistelse före frigivningen på särskild avdelning inom anstalten eller annan lämplig institution eller genom övervakad frigivning under en prövotid. Över- vakningen skall inte handhas av polisen och skall kombineras med socialt stöd. Från verkställighetens början skall hänsyn tas till den intagnes framtid efter frigivningen. Den intagne skall uppmuntras och stödjas att ha kvar och skapa nya kontakter med personer och organisationer utanför anstalten som kan främja hans familjs intressen och hans egen sociala rehabilitering. Myndigheter och andra organisationer som bistår frigivna med återanpassning till samhället skall i möjlig och nödvändig mån se till att de frigivna utrustas med lämpliga dokument och identifikationshandlingar, att de har lämplig bostad och arbete, att de har för årstiden lämpliga kläder samt att de har tillräckliga medel för hemresa och försörjning i omedelbar anslutning till frigiv- ningen. Företrädare för nämnda organisationer skall ha tillträde till anstalten och kunna träffa de intagna samt skall från verkställig- hetens början medverka i frågor som rör den intagnes framtid. 24.1.2Basic Principles for the Treatment of Prisoners Enligt punkten 10 i reglerna skall med samhällets och sociala institutioners medverkan och stöd gynnsamma villkor skapas för att den frigivne skall kunna återanpassas till samhället under så goda förhållanden som möjligt. Därvid skall erforderlig hänsyn tas till brottoffrens intressen. 24.1.3Standard Minimum Rules for Non-custodial Measures (Tokyoreglerna) Reglerna antogs av generalförsamlingen genom resolution 45/110. De liknar i många avseenden Europa- rådets recommendation on community sanctions and measures (se nedan). Den berörda myndigheten bör efter domen ha möjlighet att använda olika alternativ för att undvika institutionalisering och för att hjälpa lagöverträdare att på ett tidigt stadie återanpassas till samhället. Sådana alternativ kan vara: permission (furlough) eller halvvägshus (half-way houses) frigivning för arbete eller utbildning (work or education release) olika former av villkorlig frigivning (parole) efterskänkande/minskning av strafftid (remission) Beslut om alternativa verkställighetsåtgärder bör, förutom nåd, på lagöverträdarens ansökan kunna överprövas av en domstol eller annan oberoende myndighet. Alla former av frigivning från en anstalt till ett icke frihetsberövande program skall övervägas i tidigast möjliga skede. Syftet med övervakning är att minska återfall i brott och att stödja lagöverträdarens återanpassning i samhället på ett sätt som minskar sannolikheten för ny brottslighet. Övervakning och behandling bör vara individuellt utformad och ta sikte på att stödja lagöverträdaren att motverka återfall i brott. Lagöverträdaren bör, när det är nödvändigt, erhålla psykologisk, social och materiell hjälp samt ges möjlighet att förbättra sina band till samhället och underlätta återanpassningen. Icke frihetsberövande åtgärder skall inte pågå än vad behörig myndighet bestämt enligt lag. Det kan ges regler om avbrytande av åtgärden om lagöverträdaren reagerat positivt till följd av den. Vid beslut om icke frihetsberövande åtgärder bör hänsyn tas till samhällets intressen samt lagöverträdarens och brottsoffrens behov och rättigheter. För att effektivt kunna tillmötesgå lagöverträdares behov bör det i lämplig mån utformas olika program som gruppterapi, boende- program och särskild vård för vissa grupper, Behandling skall utföras av yrkesmän som har erforderlig utbildning och erfarenhet. Om lagöverträdaren bryter mot uppställda villkor får det leda till att åtgärden ändras eller upphävs. Sådana beslut skall fattas av behörig myndighet efter noggrann prövning av de omständigheter som tjänstemän och lagöverträdaren framlagt. Misskötsamhet bör inte automatiskt leda till frihetsberövande åtgärd. Lagöverträdaren skall ha rätt att överklaga ett beslut om ändring eller upphävande till en domstol eller annan behörig oberoende myndighet. Även har i ett flertal resolutioner och rekommendationer berört frågor som har anknytning till olika utslussningsmetoder. Här nedan presenteras delar av följande dokument: R (82) 16 on Prison leave R (87) 3 on Prison Rules R (92) 16 on rules on community sanctions and measures R (99) 2 concerning prison overcrowding and prison population inflation recommendation Rec (2000) 22 on improving the implementation of Rules on community sanctions and measures recommendation Rec (2003) 22 on conditional release (parole) recommendation Rec (2003) 23 on the management by prison administrations of life sentence and other long-term prisoners Prison leave kan närmast översättas med (tillfällig) vistelse utanför anstalt eller permission. Reglerna överensstämmer inte helt med de svenska permissionsreglerna varför det förstnämnda uttrycket används i det följande. Vistelse utanför anstalt bör beviljas i så stor utsträckning som möjligt med hänsyn till medicinska, utbildnings-, sysselsättnings-, familje- eller andra sociala skäl. Vid tillstånd till vistelse utanför anstalt bör hänsyn tas till brottets art och allvar samt hur av straffet som verkställts, den intagnes personlighet och uppförande samt den risk han utgör för samhället, den intagnes familj och sociala sociala situation, och syftet med utevistelsen samt dess längd och villkor under den. Även de som vistas på sluten anstalt bör ges möjlighet till vistelse utanför anstalt. Nödvändiga åtgärder bör vidtas så att vistelse utanför anstalt i möjlig mån också kan beviljas utländska medborgare vars familjer bor i ett annat land. hemlösa och personer med en svår familjesituation medges vistelse utanför anstalt. Vistelse utanför anstalt bör inte vägras på disciplinär grund i andra fall än missbruk av systemet. Den intagne bör i möjligaste mån informeras om skälen till att en ansökan avslås. Det bör finnas möjligheter att få överprövning av ett avslagsbeslut. För att främja kontakten med samhället bör det finnas ett system som ger möjlighet att få vistas utanför anstalten. Behandlings- program bör omfatta möjligheten att få vistas utanför anstalten. Tillfälle att få vistas utanför anstalten bör också beviljas i största möjliga utsträckning av medicinska, utbildnings-, yrkes- och familjeskäl samt av andra sociala skäl. Möjligheten att få vistas utanför anstalten bör inte begränsas enbart på den grunden att den intagne är utländsk medborgare. Åtgärder bör vidtas för att tillse att långtidsdömda gradvis återkommer till samhället. Detta kan åstadkommas genom ett särskilt utslussningsförfarande inom anstalten eller annan lämplig institution. Utslussningsförfarandet kan också äga rum genom villkorlig frigivning med övervakning och erforderligt socialt stöd. Myndigheterna bör ha ett nära samarbete med de sociala myndigheter och organisationer som hjälper frigivna att återanpassa sig i samhället, särskilt beträffande familjelivet och arbete. Åtgärder måste vidare vidtas så att de dömda vid frigivningen får hjälp att finna lämplig bostad och sysselsättning. De bör också få medel för sin omedelbara försörjning, lämpliga kläder med hänsyn till klimat och årstid samt medel för att komma till bestämmelseorten. Godkända representanter för sociala myndigheter och organisationer bör få komma in i anstalten och tillåtas träffa de intagna i den utsträckning som är nödvändig för att de på bästa sätt skall kunna bidra till frigivningsförberedelser och eftervårdsprogram. 24.2.3European rules on community sanctions and measures Reglerna omfattar samtliga sanktioner och rättsliga åtgärder som verkställs i samhället samt verkställighet av fängelsestraff utanför anstalt, dock inte åtgärder riktade mot unga lagöverträdare. Definition, antagande och användning av inte frihetsberövande åtgärder skall anges i lag. Villkor och skyldigheter samt följderna av att dessa inte efterlevs skall tydligt framgå av lag. En åtgärd får normalt inte vara tidsobestämd och verkställande myndighet skall fastställa åtgärdens längd enligt lag. I vissa undantagsfall får åtgärden dock vara tidsobestämd. Det får inte föreskrivas att en åtgärd automatiskt skall omvandlas till fängelse om den dömde missköter sig. Myndighetens anvisningar till den dömde skall vara konkreta, preciserade och begränsade till vad som är erforderligt för en effektiv verkställighet. Åtgärderna skall verkställas på ett sätt som gör att det obehag som är förknippat med åtgärden inte förstärks. Vid inköp av övervakningstjänster skall verkställande myndighets ansvar för att ministerkommitténs regler efterföljs kvarstå. Myndigheten skall bestämma vilka åtgärder som skall vidtas om det bistånd som ges inte uppfyller kraven. Vidare skall myndigheten bestämma vilka åtgärder som skall vidtas om den dömde missköter sig. Beslut om och verkställighet av en åtgärd skall syfta till att utveckla den dömdes ansvarskänsla inför samhället i allmänhet och för brottsoffret i synnerhet. En åtgärd skall kunna komma i fråga när det är klarlagt vilka villkor eller skyldigheter som kan vara lämpliga och om den dömde är beredd att efterleva dem. Villkor och skyldigheter skall fastställas med hänsyn tagen till den dömdes personliga behov, möjligheter och rättigheter samt dennes sociala skyldigheter. Den dömde skall informeras om åtgärden, dess syfte samt de villkor och skyldigheter som han har att följa. Åtgärden skall utformas för att förmå den dömde att samarbeta och möjliggöra att han uppfattar åtgärden som en rättvis och rimlig brottsreaktion. Den dömde bör därför i möjlig mån delta i olika beslut rörande verkställigheten. Medborgare bör delta vid övervakning eller i lokala brottsförebyggande råd. 24.2.4Prison overcrowding and prison population inflation Villkorlig frigivning (parole) bör betraktas som en av de mest effektiva och konstruktiva åtgärderna för att minska fängelse- straffens längd och det bidrar i väsentlig mån till den dömdes anpassning i samhället. För att främja och utvidga användningen av villkorlig frigivning bör medlemsstaterna åstadkomma så goda förutsättningar som möjligt för att ge stöd till brottsoffer samt för att kontrollera och ge hjälp till den frigivne i samhället. Detta är viktigt inte minst för att förmå berörda myndigheter att se villkorlig frigivning som ett värdefullt och ansvarsfullt val. Det bör utarbetas effektiva behandlingsprogram som kan genomföras . Detsamma gäller program för övervakning och stöd efter frigivningen. Åtgärderna skall syfta till att minska återfall i brott, att främja samhällsskyddet och säkerheten samt att övertyga domare och åklagare om att det är konstruktivt och ansvarsfullt med frivårdsalternativ och åtgärder som syftar till att minska fängelsestraffens längd. Med villkorlig frigivning förstås här tidigarelagd frigivning under villkor som skall gälla efter frigivningen. Villkorlig frigivning anses utgöra en community sanction och omfattas av de ovan nämnda rekommendationerna om community sanctions and measures. Villkorlig frigivning bör syfta till att vara ett stöd till intagna vid övergången från livet i anstalt till ett laglydigt liv i samhället. Detta främjas genom villkor och övervakning, som även bidrar till allmän säkerhet och minskad brottslighet. Villkorlig frigivning bör ges till alla intagna, även livstidsdömda. Om fängelsestraffet är så kort att det inte är möjligt med villkorlig frigivning bör andra sätt att nå det bakomliggande syftet eftersträvas. Det bör tas i övervägande vilka resurser som kan sparas genom att använda obligatorisk istället för fakultativ villkorlig frigivning när det gäller beslut där negativa beslut enbart utgör en liten skillnad beträffande frigivningsdag. För att minska återfallsrisken bör det vara möjligt att ålägga den frigivne individuella villkor som betalning eller annan kompensation till brottsoffer, behandling för missbruk av alkohol eller narkotika eller för något annat tillstånd som haft samband med det begångna brottet, arbete eller annan sysselsättning, deltagande i program som främjar den dömdes personliga utveckling, samt förbud att vistas på eller besöka vissa platser. I princip bör villkorlig frigivning vara förenad med övervakning som innefattar stöd och kontroll. Övervakningens innehåll och omfattning bör utformas individuellt i varje enskilt fall. Det bör vara möjligt att ändra övervakningens innehåll och omfattning. Villkoren under övervakningen bör inte vara oproportionerliga i förhållande till den del av fängelsestraffet som inte behöver avtjänas. Villkor och övervakning bör komma ifråga endast i undantagsfall. Frigivningsförberedelser skall organiseras i nära samarbete med all personal inom anstalter och frivård samt vara avslutade före slutet av den minimitid eller bestämda tid som måste avtjänas i anstalt. Fängelsevården bör se till att de intagna kan delta i lämpliga program och uppmuntra dem att förbereda sig för ett liv i frihet. Vid verkställighet av fängelsestraff bör halvöppna och öppna avdelningar samt lokaler utanför murarna användas så mycket som möjligt i syfte att förbereda de intagnas återanpassning i samhället. För att upprätthålla, skapa eller återskapa kontakten med anhöriga och andra bör olika former av vistelse utanför anstalt tillåtas. tar upp vissa grundläggande krav beträffande såväl fakultativ som obligatorisk villkorlig frigivning. Det gäller t.ex. krav på förutsebarhet när det gäller tidpunkten för villkorlig frigivning. Beträffande fakultativ villkorlig frigivning berörs bl.a. utredning, klara och tydliga samt realistiska rekvisit för beslut om villkorlig frigivning, myndighetens bevisbörda och möjlighet att få en ansökan prövad på nytt. Avsaknaden av arbete och bostad får inte utgöra grund för att inte bevilja villkorlig frigivning. Senareläggning vid obligatorisk villkorlig frigivning bör definieras i lag och vara möjlig endast vid exceptionella förhållanden. 24.2.6The management by prison administrations of life sentence and other long-term prisoners För att bemöta livstids- och långtidsdömdas svårigheter att övergå från långvarig inlåsning till ett laglydigt liv i samhället bör deras frigivning vara väl förberedd och särskilt ta hänsyn till behovet av en detaljerad verkställighetplanering för tiden före och efter frigivning som tar itu med aktuella risker och behov, noggrant övervägande av möjligheten att förtjäna villkorlig frigivning och att fortsätta påbörjade program, insatser eller behandling även efter frigivning, behovet av att åstadkomma ett nära samarbete mellan fängelsevården samt frivården, sociala myndigheter och sjukvård. Grundläggande bestämmelser om udgang finns i § 46–50 straf- fuldbordelseloven. De närmare bestämmelserna har meddelats av genom udgangsbekendtgørelsen (nr. 110 af 4. marts 2002). Enligt reglerna kan en intagen för vissa bestämda ändamål få tillåtelse att tillfälligt lämna anstalten, t.ex. för anställnings- intervjuer eller över helg. av verkställigheten kan den intagne också få lämna studera, arbeta eller vistas på halvvägshus (pension). För att udgang skall beviljas krävs att minst har förflutit från frihetsberövandet och den dömde skall ha vistats på anstalten. På öppna anstalter är kvalifikationstiden eller, för frihetsberövade med strafftider och , när en sjättedel av strafftiden har avtjänats. På sluten anstalt är kvalifikationstiden en fjärdedel av strafftiden eller, om strafftiden är längre än , en tredjedel av strafftiden. Det finns 200 halvvägshus i för olika ändamål. Halvvägshusen lyder under gemensamma bestämmelser i fuldbyrdelseloven, men de kan i viss mån hålla sig med egna regler. Några halvvägshus liknar en öppen anstalt medan andra används som behandlingshem.