sou · GTB3104 · 2006-01-01 00:00:00 — 4 1 kap. 2 § 3 st lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, not 5 i kommen- taren till denna lag i Karnov /05 samt prop. 2002/03:119, s. 101. 5 SFS 1972:204. 6 SFS 1992:1672. 7 1 § resegarantilagen. 8 1 a §. 9 4 §. 2001/02:138 s. 19 och 25. 1690/314/EEC. 171 § paketreselagen. 1992/93:95, s. 67. 1992/93:95, s. 92. 26Jfr den finska rapporten, Naturkatastrofen i 26.12.2004, s. 124, där det framgår att researrangörernas ansvar vid en naturkatastrof, enligt den finska paketreselagen, sträcker sig till skäligt bistånd med att ordna in- kvartering och återresor, men inte till att ersätta kostnaderna för de nämnda arrangemangen. 1992/93:95, s. 90. 2816 § paketreselagen. 29Se Kammarkollegiets yttrande till regeringen jämte bilagor, Kammarkollegiets dnr 99-5322-05. 30Regeringsbeslut UD2005/23895/RS och UD2005/27522/RS. 31Försäkringsförbundet är en svensk sammanslutning med cirka 35 för- säkringskoncerner eller försäkringsgrupper som medlemmar. Dessa svarar tillsammans för av den svenska försäkringsmarknaden. 32Denna redogörelse bygger på delar av SOU 2001:70, Konsulärt bistånd till svenskar utomlands. Det offentliga åtagandet beträffande svenskar i utlandet 361 § förvaltningslagen. 391 § IFUR. 4112 § 1 st. 4212 § 3 st. 43SOU 2001:70, Konsulärt bistånd till svenskar utomlands, s. 56. 4420 § IFUR. 45SOU 2001:70, s. 57. 462 § 1 st. föreskrifter om utlandsmyndigheternas be- redskap. 2002/03:69, s. 48. 2002/03:69, s. 14. 2000:42 s. 2. 55SOU 2001:70 s. 26 f. 561 § lagen om konsulärt ekonomiskt bistånd. 2002/03:69, s. 51. 2002/03:69, s. 51 f. 2002/03:69, s. 50. 2002/03:69, s. 52. 634 § föreskrifter om konsulärt ekonomiskt bistånd m.m., UF 2003:10. 679 § lagen om konsulärt ekonomiskt bistånd. 2002/03:69, s. 48. 2002/03:69, s. 45 f. 7013 § lagen om konsulärt ekonomiskt bistånd. 2002/03:69, s. 45 f. 7314 § lagen om konsulärt ekonomiskt bistånd. 741 § förordning (1982:29) om avgifter för konsulärt bistånd. 75Där inget annat anges bygger redogörelsen på delar av SOU 2001:70, Konsulärt bistånd till svenskar utomlands. 76§ 1, st. 3 Lov om utenrikstjenesten. 77Den danska utvärderingsgruppens rapport, s. 133. 78Lov nr 13 for 2002. 79Instruks for utenrikstjenesten från . Det offentliga åtagandet beträffande svenskar i utlandet 8014 §, Instruks for utenrikstjenesten. 8115 §, punkten 1. 8215 §, p. 8315 §, p. 8415 §, p. 8515 §, p. 107 (2000-2001). 8726.12 Rapport fra evalueringsutvalget for flodbölgekatastrofen i , . 88SFS 1968:45, 17 §. 89SOU 2001:70, Konsulärt bistånd till svenskar utomlands, s. 326. Föreliggande kapitel beskriver händelseförloppet ur de drabbades, anhörigas respektive myndigheternas perspektiv. Underlaget för skildringen från regionen (avsnitt 3.1) är till stor del baserat på de berättelser som återges mer utförligt i kapitlet Berättelserna; där ges också källhänvisningar. Avsnitt 3.2 beskriver händelseförloppet från svensk horisont. Även här är materialet hämtat från berättelser från drabbade och anhöriga, men också från massmedierapporte- ringen och andra öppna källor. Efter en kort presentation av några av de myndigheter som var involverade i handläggningen beskrivs i det följande avsnittet hur händelseförloppet utvecklades utifrån myndigheternas pespektiv och avsnittet är baserat på redovisningar från dessa (avsnitt 3.3). Som avslutning återges kort händelse- utvecklingen i några andra länder av intresse för den svenska diskussionen. 3.1Händelseförloppet i regionen – de drabbades perspektiv Det jordskalv som utlöste inträffade (01.59 svensk tid), strax norr om ön utanför . Skalven inträffade i den västligaste ändan av ett bälte från in i (Ring of Fire), som står för av de stora jordskalven i världen. Styrkan på skalvet, som ägde rum under havsytan, under- skattades först men har sedan uppskattats till minst 9,0. Skalvet uppfattades direkt i , , , , Thai- land och . Konsekvenserna förvärrades av skalvets ut- bredning. Två kontinentalplattor – den indiska och den burmesiska – försköts längs en sprickzon som går under i huvudsakligen nord-sydlig riktning. Flera efterskalv inträffade, dock utan att ge upphov till någon . Det avgörande för den efterföljande var inte den horisontala förskjutningen av plattorna utan den vertikala. Flera kubikkilometer vatten lyftes, vilket ledde till en vågutbredning företrädesvis i östlig och västlig riktning från sprickzonen. Bangla- desh, som ligger i sprickzonens förlängning norrut, påverkades bara marginellt. I djuphavet är våghöjden liten – under en meter – sam- tidigt som vågorna rör sig med hög hastighet. När vågorna närmar sig kusterna och grundare vatten, ökar våghöjden, som utbredningshastigheten sjunker. Utbredningshastigheten i djup- havet är typiskt , medan den kan vara måttliga nära land. Våghöjden kan då å andra sidan stiga eller mer, beroende på bottenprofilen och kustens form. Tsunamivågorna nådde kusterna runt beroende på både avstånd och vågutbredningshastighet. Norra delen av nåddes redan efter cirka en kvart, och Indiens kuster , medan drabbades först , vid något olika tidpunkter beroende på var på kusten man befann sig. nåddes av vågorna efter cirka tre och , . Rörelseenergin i vågorna är stor, och effekterna på människor och byggnader i kustområdet kan bli förödande. Även kuster som ligger på frånsidan av öar och halvöar kan påverkas; detta gällde exempelvis och staten på den sydvästra spets på annandagen 2004. Antalet dödsoffer för katastrofen kan inte fastställas exakt men torde vara av storleksordningen 250 000.1 Hårdast drabbades Indo- nesien, vars norra provins låg nära epicentrum. Det stora antalet svenska och andra utländska besökare i framför allt Thai- land och har dock lett till att fokus i kommissionens ut- redning naturligen kommit att hamna på dessa länder. Antalet saknade svenskar är 543 och antalet identifierade () 525. Omkring 1 500 svenskar skadades i katastrofen. När slog in över Thailands kuster , nådde den först ön , som med staden och stränder som Karon Beach och är ett etablerat turistmål . därefter nådde vågen , som ligger öster om och hör till . Öarna är branta och bergiga och hänger samman genom ett låglänt mittparti, där de flesta hotellen ligger. , som ligger norr om , nåddes av vågen . hör till de senast utbyggda turistområdena i Phang . Hotell- och bungalow- områden ligger längs stranden på en sträcka av omkring . Många av hotellbyggnaderna har endast två eller tre plan och är byggda i betong, medan bungalowerna delvis var byggda i trä. löper parallellt med stranden, mellan en och från strandlinjen. Kring denna ligger restauranger och affärer. Vilka effekter vågen fick varierade mycket från plats till plats, beroende på kuststräckans utseende, lokala bottenförhållanden, strandens topografi och bebyggelse. På i kunde en cementerad mur dämpa kraften i vågen, som dessutom inte blev lika kraftfull som på andra håll. , en by norr om , drabbades hårt, medan stranden direkt norr om denna by, Surin Beach, klarade sig från materiella skador. Resort i den norra delen av turistområdet förstördes nästan helt. hade många redan gått ner till stränder- na. En del satt kvar vid frukostbordet på restaurangerna, många nära vattenbrynet. Man förstod i allmänhet inte vad det betydde att vattnet drog sig tillbaka. På vissa ställen blottlades flera av havsbottnen, och många sprang ut för att titta på fiskar som sprattlade i sanden. Några ville titta närmare på korallreven som låg bara. Man diskuterade om fenomenet kunde bero på att det var tid för fullmåne. Men det fanns också de som insåg faran och försökte varna. En kvinna på hade sett ett program om tsunamier på och fick ett trettiotal turister och thailändska kvinnor med barn att dra sig högre upp från stranden. En man som semestrade i försökte också varna människor på stranden, men här lyssnade knappast någon. Andra kände instink- tivt att det inte var bra att vattnet uppförde sig så ovanligt och tog sig med familjen bort från stranden. Det som brukar kallas flodvågen var egentligen en rad vågor som sköljde in över kusterna. Många reagerade på det dånande ljud som föregick vågorna. Själva vågorna uppfattades som en vägg av vatten och sörja. Många som hamnade i vågen har liknat det vid att bli körd runt i en tvättmaskin. De fastnade bland bråte, bilar, spisar och möbler. I fördes många med olika flythjälpmedel mer än en kilometer av vågen. Andra hamnade i palmer och träd- kronor, där de ibland fick samsas med ormar, råttor och hundar som försökt undkomma vattenmassorna. Många av dem som över- levde räddade sig genom att springa upp på de övre våningarna i hotellen. De överlevande såg omkomna människor flyta förbi eller ligga kvar på marken, när vattnet drog sig tillbaka. Dykargrupper som befann sig till havs undkom i stor utsträck- ning vågen, eftersom våghöjden här var måttlig. De tyckte att vattnet uppförde sig märkligt, och inte heller erfarna dykledare hade sett något liknande. När vattnet dragit sig tillbaka och de överlevande kunde få fast mark under fötterna, försökte många i möjligaste mån ta sig från stranden för egen kraft. Ett stort antal omkomna låg på marken, andra hade fastnat i träd eller byggnader. Vissa sökte först efter familjemedlemmar och vänner, men i förstod många att det inte var möjligt att i detta läge få tag på dem. Familjer hade splittrats; några hade dragits med av vågen hundratals meter, andra hade fastnat i bråte under vattnet. Många tog sig upp på huvudvägen och fortsatte själva till fots upp i bergen eller fick skjuts av thailändare, som körde i skytteltrafik med minibussar och andra fordon för att undsätta drabbade turister. Eftersom många inte förstod vad som var upphovet till vågorna, fruktade man nya vågor. Det kan inte uteslutas att några medvetet spred rykten om nya vågor; plundring av de översvämmade och delvis förstörda hotellen började nästan efter det att vattnet hade dragit sig tillbaka, och för dem som ägnade sig åt detta var det naturligtvis en fördel om andra höll sig undan i fruktan för nya vågor. Rykten om nya vågor florerade under hela . Skräcken för att hamna i ytterligare en våg var för många helt dominerande, även i den thailändska befolkningen. Många vågade sig inte iväg. Bergen kändes avlägsna, och nya vågor upplevdes som ett hot, eftersom marken på många ställen var låglänt. Vissa satt därför ofta i timmar på de övre våningarna till hotell, på tak eller i träd de hamnat i, tills hotellpersonal, militär eller frivilliga kom till undsättning med bilar. En del hade svårt att ta sig från platsen, då djungeln låg tät runt delar av hotellet och vägen längs stranden var täckt av bråte som gjorde den oframkomlig. Dykutflyktsbåtarna utanför fick order av marinen att hålla sig till havs under stora delar av dagen. Några personer som lämnat sina familjer vid hotellen i hjälptes i land i skym- ningen av militär. Ett omfattande hjälparbete tog vid när vågorna dragit sig tillbaka. Oskadda och lätt skadade hjälpte de personer de kunde. Några tog sig ner från taken eller våningarna och sökte igenom lägenheter efter sjukvårdsmateriel. Svårt skadade lades på provisoriska bårar gjorda av dörrar. Chockade togs om hand. Man stoppade bilar och fick transport till sjukhus av de skadade. Chocken och adrenalinutsöndringen gjorde att många till en början inte kände att de var svårt skadade och därför klarade att både förflytta sig själva och hjälpa andra. De tog sig högt upp i bergen, ibland med brutna ben och svåra skärsår. Det finns rapporter om att rädslan för nya vågor gjorde att många stannade kvar på hustak och i träd och att elementära räddnings- och sjukvårdsinsatser därigenom kom att fördröjas. Kontakt med från katastrofplatser Så fort man hade satt sig i någorlunda säkerhet försökte många kontakta anhöriga i eller för att berätta om katastrofen och det läge de befann sig i. Anhöriga ombads i sin tur att kontakta UD. Det första sam- talet från allmänheten till UD kom mellan 05.30 och 05.40 svensk tid. Den som ringde hade tagit emot ett samtal från en anhörig i som berättat om vågor som tagit med sig allt i sin väg – träd, bilar och hotell – och att det låg döda människor överallt. En annan person i som tagit emot en rapport om omkomna svenskar var personligt bekant med UD:s pressansvariga och ringde henne för att vidarebefordra dessa uppgifter. Sedan ringde personer direkt från och beskrev liknande upplevelser och frågade vad de skulle göra i den situation som rådde. De råddes att avvakta de thailändska myndigheternas rädd- ningsinsats. En annan person som ringde började lämna detaljerade uppgifter om personer som var välbehållna, med namn, personnummer etcetera; han avbröts och hänvisades till ambassaden i . En kvinna som hade mobilnumret till kyrkoherde i ringde honom från ett hotelltak på . Hon berättade om situationen, att det fanns många svårt skadade och avlidna. Hon hade fler kontakter med Hamark, som vidarebefordrade informationen till ambassadör . (11.20 svensk tid) ringde en person till konsulära vakthavande med ytterligare en rapport från om en avliden svensk medborgare, en flicka född . De anhöriga ombads kontakta , varefter informationen vidarebefordrades till ambassaden i och till den konsulära avdelningen. Även och natten (eftermiddagen och kvällen i ) ringde man från katastrofområdena i djungeln på bergs- branterna. Människor samlades ofta i grupper efter nationalitet, och personer med mobiltelefoner tog upp namn och andra person- uppgifter och ringde in dessa till UD i . Från ringde en kvinna och berättade om att hon befann sig tillsammans med ett sjuttiotal andra svenskar och att det bland dessa fanns svårt skadade, många som saknade familjemedlemmar och att flera avlidit. Det svar hon fick – ännu efter katastrofen – var att man på UD inte hade några uppgifter om skadade eller omkomna svenskar. fick samma person löfte om en svensk insats, både från UD och från ambassaden i . Samlingsplatser uppstod spontant där drabbade möttes i bergen. De hade ibland träffats tidigare under katastrofen och hjälpt varandra eller fann varandra via ett gemensamt språk. Drabbade fördes också till mer organiserade uppsamlingsplatser. Det kunde vara mycket spartanska sådana, som enkla småhus eller byggnader under konstruktion, som fungerade som samlings- och sjukstugor. Också tempel blev för många en första anhalt; dit kom lokal- befolkningen med mat och dryck. De enkla husen var fulla av skadade, en del nakna, blåslagna och med skärsår. De trängdes på golvet, som i vissa fall var kletigt av avföring och blod. Man för- sökte stoppa varandras blödningar med det som fanns. Thailändsk personal prioriterade bland de skadade och transporterade de mest akuta fallen vidare till sjukhus. Även frivilliga läkare hjälpte till med omhändertagande och prioritering av dem som behövde snar sjuk- husvård. Barn i chocktillstånd skickades i väg utan sina föräldrar, då plats inte fanns för dessa. , som var ett av större hotell på , blev uppsamlingsplats på . På drog sig många upp i bergen direkt. Skadade hjälptes dit på bårar gjorda av avhängda dörrar. Från bergen klättrade oskadda ner för att söka efter förnödenheter och sjuk- vårdsmateriel och för att leta efter anhöriga. Andra, däribland många skadade, stannade på hotellens högre våningar eller tak. Det luktade emellanåt av gas som läckte ut, och man var rädd för explo- sioner. började också många av dem som uppehållit sig på hotellen att dra sig upp mot bergen inför mörkrets inbrott. Längs vägen låg omkomna. Hjälpsamheten på berget var oftast stor. Thailändare kom med mat. Men inte alla hjälptes åt; vissa försåg i första hand sig själva, och stämningen var inte bara god. Den thailändska militären började redan under söndagsefter- middagen att med helikopter och båtar undsätta drabbade från öarna. Till kom helikoptrar och kvällen, men en större insats kunde göras först när ljuset kom till- baka. Skadade prioriterades med helikopter, medan andra fick vänta på båttransporter som blev överfulla. Volontärer hjälpte till med att transportera ner skadade från hotell och berg och prioriterade också mellan de skadade. Några lade också märke till att andra nationer tidigt evakuerade sina skadade. Italienska, franska och amerikanska turister evakue- rades på katastrofdagen från olika delar av . evakuerades italienska och tyska resenärer från . Även lokala bussar användes för evakuering av drabbade. Chaufförer tog betalt för vanliga lokala resenärer men lät i många fall drabbade turister åka gratis och fortsatte sedan ända till flyg- platsen. Otaliga är uppgifterna om svenskar som fått hjälp av thailändare med skjuts till sjukhus, flygplatser, uppsamlingsställen och tempel, liksom med mat och vatten, husrum, kläder och skor. Några få uppger att det kunde vara problem att få hjälp om man stod utan pengar. En svårt skadad kvinna satt vid en busshållplats i och blev nekad att åka med, då hon inte hade pengar. Till Takua Pa-sjukhuset kom flera tusen turister från , bland annat närmare 500 svenskar, men många fördes också till mindre provinssjukhus, små sjukstugor eller vårdcentra- ler. Skadade togs också direkt till Suratthani på östra sidan av fast- landet. Drabbade på kom framför allt till de stora privata sjukhusen, som , Hospital eller det statliga Wachira Hospital. Några hamnade även på och Talang , dit annars i första hand thailändare togs. Turister från , och fördes till . Sjukhusen liknade krigsskådeplatser. Golven var blodiga, männi- skor trängdes överallt i entrén, i nödutgångar och på vårdavdel- ningar. Många låg direkt på cementgolvet, ibland med ett lakan mellan sig och det hårda underlaget. Anhöriga och skadade satt ute vid sjukhusets uppfart eller i låg i trappor och på golv. Chockade människor i sorg irrade omkring och letade efter saknade anhöriga. Hygienen och omvårdnaden försämrades snabbt. Skadade blev hopsydda, utan bedövning och utan ordentlig ren- av såren, i fulla operationssalar, i entrén till sjukhuset eller på gräsmattan utanför. Det hände att samma nålar användes till att sy sår på flera personer. Toaletterna kunde på vissa sjukhus vara hål i golvet, där en hink vatten skulle användas för spolning. Det var inte alltid dessa fungerade. Skadade som kom sent blev ibland forslade mellan olika sjukhus, som blivit överfulla eller inte hade någon kapacitet kvar för opera- tioner. Sjukhusen fungerade också som samlingsplatser, och även oskadda svenskar kom till exempel till Takua Pa-sjukhuset. En del av dem tog på sig att gå runt och prata med skadade svenskar och sköta om deras sår. Barn som saknade sina föräldrar togs om hand av vuxna svenskar. Några var läkare och fick tillgång till medicin eller sjukvårdsmateriel. En man skrev listor över alla svenskar som fanns på sjukhuset och ringde till ambassaden för att meddela namnen. Ambassadpersonalen var nog- grann då den tog emot informationen och kontrollerade mot redan inlämnade listor. Det finns rapporter om att man vid kontakter med ambassaden i fick uppgiften att en svensk insatsstyrka var på väg och att svenskarna snart skulle hämtas. Denna uppgift spreds snabbt. Men uppgiften om en svensk evakue- ring tappade snart i trovärdighet. Då ingen hjälp kom, försökte flera svenskar ta sig från sjukhuset på egen hand. En av de svenska läkarna uppmanade också svenskar att samla sig i grupper och försöka ta sig från sjukhuset, eftersom hans bedömning var att de inte kunde förvänta sig mer hjälp härifrån. Ambassadör anlände till sjukhuset på måndags- eftermiddagen. Flera svenskar blev besvikna över hur han bemötte dem, men flera hade också förståelse för att han i denna situation kan ha varit chockad av situationen och att han kom till platsen utan någon till hjälp. Phang Nga-sjukhuset har kapacitet för drygt 200 sängpatienter, men under katastrofdagarna kom tusentals skadade och chockade människor dit, utöver de patienter som redan fanns på sjukhuset. En man beskriver situationen som att det låg människor överallt, blodiga, leriga, skrikande av både smärta och panik. Många ropade efter smärtbedövning så fort sjukvårdspersonalen visade sig. Perso- nalen, varav många talade enbart thai försvann . Läkare och sjuksköterskor kom tillbaka först vid lunch . anlände några anhöriga till en skadad svensk man till sjukhuset och fann honom liggande i sitt eget blod, uppkast- ningar, avföring, lera och smuts. De försökte tvätta honom och vårda honom så gott de kunde. Övriga patienter i rummet började ropa på deras hjälp. Varken UD, SOS eller var när- varande. upprättade mannens syster en lista över alla svenskar som befann sig på sjukhuset, drygt 80 stycken. En svensk man som hade befunnit sig på en ö utanför Krabi och som anlände till sjukhuset i berättar om att han vårdades tillsammans med närmare 300 andra i ett rum som var avsett för omkring 50. Tre volontärer satte upp en mot- tagning för svenskar på sjukhuset. Tillsammans gick de igenom sjukhuset systematiskt för att registrera svenskar och se vilken hjälp de behövde med ambulanstransporter. Många drabbade kom till sjukhuset för att leta efter saknade anhöriga, bland annat genom att leta bland fotografier på avlidna. från ambassaden i och en volontär kom till Krabi och sjukhuset som de första officiella svenska representanterna. Endast ett fåtal svenskar, mellan fem och tio, fanns då kvar på sjukhuset. Då sjukhusen snabbt blev överfulla runt Phang Nga, Krabi och , men också på grund av den ökande infektionsrisken, kom en del svenskar att evakueras till bland annat sjukhusen i städerna Hat Ya och Songkhla i sydligaste . Standarden på sjukhusen var mycket olika. Med hjälp av vänner bosatta i området letade han igenom några sjukhus och fann mellan 15 och 20 svenskar. Han ordnade evakue- ringsflyg från staden och vidarebefordrade listor över svenskar inför hemtransporten till en representant för den svenska insats- styrka som då anlänt till Krabi. Volontärernas arbete på sjukhusen Utländska volontärläkare fick under katastrofdagarna inte tillträde till sjukhusen. Några undantag gjordes, bland annat i Takua Pa. En svensk läkare opererade skadade till måndagen. Andra erbjöd vård direkt till skadade som de mötte på sjukhusen; i några fall upptäcktes skador som inte upptäckts av de thailändska läkarna, och patienterna kunde skickas till sjukhus med bättre kapacitet. En del patienter som forslades mellan olika sjukhus hade ingen kontakt med någon svensktalande över huvud taget. Frivilliga, i många fall svenskar boende i , åkte därför runt till sjuk- husen, sökte upp svenskar, samtalade med dem och hjälpte dem med kläder och andra förnödenheter. De lånade ut sina mobiltele- foner, så att de skadade kunde komma i kontakt med myndigheter eller släkt och vänner, reseföretag och försäkringsbolag. Volon- tärerna mötte ibland en besvikelse över att de inte representerade ambassaden. Transporterna till flygplatsen på från sjukhusen kom igång . hämtade sina resenärer med bussar. körde drabbade och skadade till flygplatsen eller till i . De thailändska myndigheterna började evakuera sjukhusen och vårdcentralerna runt , och Krabi från skadade ut- länningar . försökte skynda på pro- cessen, när han kom till Takua Pa-sjukhuset . Patienter togs till för vidaretransport till Bang- koks privata sjukhus eller direkt till . Patienter flyttades också från vårdcentraler till de mer utrustade sjukhusen allt efter- som man fann att patienterna krävde mer avancerad sjukvård, bland annat då infektioner förvärrades. På stoppa- des operationerna, och patienter evakuerades. Förflyttningen av patienter innebar att Takua Pa- och Krabi-sjukhusen i stort sett var tömda på svenskar . De ständiga för- flyttningarna av patienter till andra sjukhus gjorde att listorna över intagna som svenska volontärer skrev inte hann uppdateras. Drabbade och anhöriga i ringde till UD, ambassaden eller konsulatet och försökte meddela att skadade hade förflyttats till andra sjukhus. Här kunde stor frustration uppstå, när UD-tjänste- männen inte visste att det fanns sjukhus i ett specifikt område eller var städerna som sjukhusen hörde till låg. Många svenskar evakuerades från sjukhusen i till .