sou · GTB381d9 · 2006-01-01 00:00:00 — hälften att de förändrat sitt sätt att hantera ilska, rädsla och upp- levelse av att bli sårade till ett mera aktivt och konstruktivt sätt. tyckte också att de lärt sig att hantera problem bättre t.ex. genom ett bättre perspektivseende, ökad förmåga att säga vad de tyckte och tänkte, bättre självförtroende och social kompetens. Hälften hade lättare för att be om hjälp. tyckte att de lättare kunde värna om sina egna gränser, stå emot kamrattryck och fatta egna beslut. Av tonårspojkarna tyckte och av de yngsta flick- orna tyckte att man kunde prata öppnare med varandra i familjen, övriga ålders- och könsgrupper låg däremellan. Hälften tyckte att relationerna till missbrukaren, familjen och kamraterna hade förbättrats. De flesta tonåringarna tyckte att de fått bättre självförtroende. Hälften hade ändrat sin inställning till alkohol och droger och 3/4 blev mer restriktiva till eget bruk. Vid intervjuerna framkom att både pojkar och flickor tyckte att de fått en insikt i sin egen situation, vilket särskilt flickorna fram- höll. Båda könen tyckte också att de fått ökad kunskap om alko- holism i allmänhet och som sjukdom samt om föräldrarnas alko- holism. Man uppgav också att man lärt sig att våga berätta, kunna säga ifrån till missbrukaren och att ta emot hjälp av någon annan. Alla ansåg också att det varit viktigt att få komma hemifrån och få prata ut. Tonåringarna kunde också uppge att deras livssituation förbättrats genom att de förändrat sitt eget förhållningssätt. Författaren ansåg att studien gett stöd för hypotesen att grupp- verksamheten vid vändpunkten var en salutogen läromiljö, som bidrog till att öka deltagarnas förmåga att begripa och hantera sin livssituation på ett meningsskapande sätt. Detta kunde antagas, enligt tidigare forskning, öka deras förmåga att hantera stress. Motsvarande verksamhet för familjehemsplacerade barn från missbrukshem beskrevs av Tärnfalk (2001) och (2001). Detta program innehöll förutom de teman, som beskrivits ovan, även teman som berörde familjehemsplaceringen, orsaken till denna och separationsupplevelser. I verksamheten för de yngre barnen deltog en av familjehemsföräldrarna. Ett hundratal barn hade delta- git i denna verksamhet 2001. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv har detta varit den vanligaste åtgärden inom barn och familjeomsorgen. (1992) studerade detta i sin undersök- ning av barnavårdsärenden i tio sydsvenska kommuner. Hon inter- vjuade sexton arbetsledare och tjugoen kontaktfamiljer. Begreppet infördes i den nya Socialtjänstlagen. Det är en frivillig insats. Kontaktfamiljerna är ej professionella, men de flesta arbetar i människovårdande eller pedagogiska yrken. kallade insatsen tertiärt förebyggande arbete dvs. en insats avsedd att begränsa redan manifesterade problem. Betald medmänniska var en annan beteckning. Kontaktfamiljer skall inte användas i svåra ärenden, men det görs i realiteten. I många fall övergår kontakt- familjeskapet till en familjehemsplacering, om barnet behöver det. Syftet med insatsen var att föräldern behövde avlastning, ansåg de intervjuade socialsekreterarna. Hälften ansåg att kontaktfamiljen skall ge råd och stöd i föräldrarollen. En tredjedel ansåg att kon- taktfamiljen skall ha insyn och på det sättet utöva en viss kontroll. Klienterna var oftast ensamföräldrar med glest nätverk, lågavlönade eller arbetslösa. En fjärdedel hade missbruksproblem, lika många psykisk sjuklighet. Både de intervjuade socialsekreterarna och kontaktfamiljerna var nöjda med insatsen. Däremot tyckte kontaktfamiljerna att de hade för litet stöd från socialtjänstemännen. De tyckte att insatsen var bra för barnen och en avlastning för föräldrarna. Däremot fungerade de inte som uppfostringsrådgivare till de biologiska föräldrarna eller som kontrollörer och övervakare av familjerna. , , (1994) skickade en enkät till 158 kontaktfamiljer och intervjuade 50 av dem. Dessutom intervjuades 50 biologiska familjer, som hade kontaktfamilj, 50 placerande socialsekreterare och 30 barn, som hade insatsen i . var ensamma mödrar, genomsnittsålder på barnen var . hade en allvarlig social problematik och/eller ett svagt eller obefintligt nätverk. hade själva bett om hjälp, hade anmälts på misstanke att barnen for illa. Förutom kontaktfamilj hade fått ekonomiskt bistånd, stödsamtal eller psyko- terapi, social förtur och hemvård. Av hela gruppen hade hälften fått andra insatser av något slag förutom kontaktfamiljen. De flesta kontaktfamiljsmödrarna var förskollärare, lärare eller Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv sjukvårdspersonal, kände klientfamiljen innan de tog uppdra- get. De flesta kontakter bestod av att barnet vistades hos familjen var tredje helg, där man levde vanligt vardagsliv. Medan kontaktfamiljerna och socialsekreterarna ansåg att in- satsen skulle vara både en avlastning av föräldern och ett stöd i barnens fostran, ville föräldrarna bara ha avlastning. De ansåg inte att kontaktfamiljerna deltog i uppfostran och ville inte heller dela ansvaret för barnens fostran med dem. De betraktade ej kontakt- familjerna som en del av sitt naturliga nätverk. Man hade ingen kontakt förutom vid hämtning och lämning av barnen. av familjerna var nöjda med insatsen; de tyckte det var en avlastning och att barnen fick andra vuxna förebilder. Barnen hade en diffus uppfattning om varför de skulle åka till kontaktfamiljen. trodde det var för att mamman skulle få vila. tyckte om att vara i kontaktfamiljen. av kontaktfamiljerna var nöjda, till- fredställelsen låg i att hjälpa ett barn. av socialsekreterarna var också nöjda. De ansåg att familjesituationen hade förbättrats, ansåg dock att insatsen måste kompletteras med andra insatser. (2001) studerade de familjer som hade kontaktfamilj i , av aktuella familjeärenden. Antalet hade ökat . Gruppen bestod av åttiosex familjer. En fjärdedel hade psykosociala problem, en femtedel vardera miss- bruk och omsorgsbrister. En sjundedel hade psykiska funktions- hinder. Två femtedelar hade haft insatsen i 1–och fyra femte- delar hade fler än två andra insatser, vilket visade att det rörde sig om svåra ärenden. De flesta kontaktfamiljerna var svenska, även för invandrarbarn. Fyra familjer, deras socialsekreterare och kontakt- familjer intervjuades. Det framgick av intervjuerna att insatsen uppfattades som avlastning, en extra familj. (2001) konstaterade att det inte fanns mycket forskning om insatsen kontaktfamilj trots att den utgör cirka en tredjedel av alla åtgärder enl. Socialtjänstlagen. Som framgick av studie i en invandrartät kommun föreföll invandrare ej vara överrepresenterade. Deras sammanställning byggde på arton C och D uppsatser från landets socialhögskolor 1983–2000. I dessa fanns 54 intervjuer med barn/ungdomar, 78 intervjuer med föräldrar/ mammor, elva enkäter och 34 intervjuer med kontaktfamiljer/ kontaktpersoner, 93 enkäter och 51 individ- uella intervjuer samt 16 gruppintervjuer med socialsekreterare. De olika studierna gav ung. Familjerna var oftast belastade med missbruk, psykiska problem, familjekonflikter, våld, socialt Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv utanförskap och kaotiska familjeförhållanden. Ungdomarna hade ofta egna problem såsom skolproblem, asocialitet, ADHD. Man använde kontaktfamilj för de yngre barnen och kontaktperson för äldre skolbarn och tonåringar. Målsättningen var att avlasta föräldrarna, mestadels ensam- stående mödrar med dålig eller obefintlig kontakt med barna- fäderna och glest socialt nätverk. Barnen fick tillgång till en stabil familj med vuxna som goda förebilder, stimulans och stöd i fritids- aktiviteter. Insatsen kunde fortgå . Vanligen vistades barnet i familjen någon helg och under skollov. Äldre barn och ungdomar kunde också ha kvar en kontaktfamilj, som de haft sedan de var små. hade de dock i stället en kontaktperson, som de träffade en till i sin vanliga miljö. En del kontaktpersoner gav läxhjälp till de äldre barnen och ungdomarna. I tonåren valdes kontaktpersonen av samma kön. Unga män, som kunde göra olika gemensamma aktiviteter, fungerade bäst för ton- årspojkar. För tonårsflickor, som framför allt ville prata, spelade åldern på kontaktpersonen mindre roll. Författarna diskuterade hur effekter av denna insats skulle kunna mätas; beteendeförändringar, förbättrad social anpassning, väl- befinnande, förbättrade relationer? har man bara konstate- rat att insatsen har en hög brukartillfredsställelse (consumer satis- faction). De diskuterade också insatsen i återhämtningstermer (resilience). Sådan forskning har funnit att en god relation till åtminstone en vuxen utanför familjen, som kan ge stöd och bekräftelse och vara en god modell för vuxenrollen, ökar stress- motståndskraften. Att utveckla fritidsintressen och hobbies ökar också denna. o (2003) studerade nitton kontaktfamiljärenden i . Man valde att undersöka ensamstående mödrar med barn. forskning hade visat att de utgjorde det typiska fallet. De biologiska mödrarna, kontaktföräldrarna och de handläg- gande socialsekreterarna intervjuades. Man fann att klientfamiljerna karaktäriserades av att vara ekonomiskt svaga, att ha ett glest släk- ting- och vännätverk samt frånvarande biologiska fäder. Ev. före- komst av psykisk ohälsa inkl. missbruk redovisas ej i studien. De biologiska mödrarna uppgav att de önskade avlastning. Kontaktfamiljen ville ge ett barn social stimulans och visa dem hur en vanlig familj fungerade. Socialsekreteraren hade också som syfte med insatsen att den både skulle ge föräldern avlastning och barnet tillgång till andra vuxenkontakter och aktiviteter. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv poängterade man värdet med en manlig förebild. Hon hade också en förhoppning att kontaktfamiljen skulle ge råd och stöd i upp- fostran och vara en föräldraförebild för den biologiska modern. Detta fungerade dock inte, eftersom de båda familjerna bara träffa- des i samband med att barnet hämtades och lämna- des. De flesta biologiska mödrar efterfrågade inte någon hjälp med uppfostran. Alla parter var dock nöjda med insatsen, som oftast var mycket långvarig (1–i studiefamiljerna). Sedan insatsen beviljats hade socialsekreterarna en ytterst blygsam kontakt med familjerna, några minuters telefonsamtal vid de halvårsvisa om- prövningarna av biståndet. Ungefär hälften av familjerna var kritiska till detta och skulle vilja ha mer kontakt, medan socialsek- reterarna var nöjda. Forskarna påpekade att det inte fanns några mål formulerade för vad man skulle uppnå för att insatsen skulle kunna avslutas. Det fanns inte heller någon tidsgräns för hur länge den skulle pågå. Problemet med detta var att en osäkerhet skapades hos alla parter. Kontaktfamiljerna framhöll att deras relation till barnet inte kunde klippas av hur som helst. Forskarna kritiserade den oklara målsätt- ningen utifrån en bristande problem analys. Studierna av denna mycket vanliga insats ligger också på steg två i Armelius & Tengvalds modell. De är lokala beskrivningar av feno- menet. De mäter brukartillfredsställelse. Dessa har visat att in- satsen är omtyckt av alla. Om den är tertiärt förebyggande är outforskat (se nedan om det amerikanska programmet Big ). Söderholm- (1992) studerade 208 ungdomar som be- handlats för narkotikamissbruk 1979–1980 vid ungdoms- mottagning i . Behandlingen skedde vid öppenvårds- kontakter, med avgiftning i sluten vård och under därpå följande vistelse på behandlingskollektiv /behandlingshem eller familjehem. Observationstiden efter vårdstarten var . De flesta kontakt- erna i öppen vård var glesa, två samtal/månad, totalt tolv gånger. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv hade ett samtal/vecka. Öppenvården varade i medeltal . Den totala behandlingstiden var i medeltal 21 månader. Dessutom hade man kontakt med familj, socialsekreterare, lärare, arbetsgivare och myndighetspersoner. Fyra femtedelar av ungdo- marna var intagen för avgiftning i sluten vård i genom- snitt . De övriga behandlades enbart i öppen vård. Ung- domarna i slutenvårdsgruppen hade ett tyngre missbruk och en svårare social situation. efter inskrivningen, då ungdomarna var 20–, hade sex avlidit. Det var nio gånger fler än förväntat för männen och fjorton gånger fler än förväntat för kvinnorna. Lika många som i en normalgrupp hade gift sig, men skilsmässa var fyra gånger så vanligt för kvinnorna. En femtedel hade fått barn. Drygt hälften hade arbete eller studerade. Fyra gånger så många hade socialbidrag som i normalpopulationen. Enligt registerupp- följningen hade av männen och av kvinnorna upphört med narkotikamissbruket. Några av dess fanns registrerade för alkoholmissbruk. av männen och av kvinnorna var inte registrerade för någotdera. Fyra femtedelar av männen och en femtedel av kvinnorna hade registrerats för kriminalitet . Kvinnorna hade klarat sig bättre än männen. De som fullföljde behandlingen hade klarat sig bättre. Skillnaden mellan olika behandlingsalternativ ifråga om utfall var små. Den öppna driver en enhet för familjeterapi sedan den 1/1 2002 (Jontén, , Lehndal , 2004). hade man behandlat femtio familjer. Enheten hade lagt upp ett mycket ambitiöst, och föredömligt, utvärderings- program, som alla familjer genomgick. Man gav familjerna ett frågebatteri vid terapistart, vid terapins avslutning och . Formulären var välkända utvärderingsinstrument med känd validi- tet och reliabilitet. De mätte beteenderubbningar hos barnen, psykiska symptom hos föräldrarna, familjerelationer, självkänsla, optimism och känsla av sammanhang. Någon rapport finns ej . Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv (1997) studerade barnavårdsarbetet i . 140 barnavårdsfamiljer fick besvara en enkät om sina upplevelser av kontakten med två barn- och ungdomsgrupper vid socialförvaltningen. Socialsekreterarna vid dessa fick också besvara enkäter om familjerna och uppfattningen om sitt arbete med dem. Syftet var att studera måluppfyllelse, påfrestningar i klientarbetet och föräldrarnas tillfredställelse med insatser. Socialsekreterarna ansåg att psykiska och interpersonella problem fanns i av de vuxna. De vanligaste barnproblemen var uppfostrings-, relations-, och omsorgsproblem. Drygt hälften av föräldrarna var födda utanför , kulturkonflikter förekom i av fallen. Klienter och socialsekreterare hade samma uppfattning om problemen i drygt hälften av fallen. Detta fick konsekvenser för familjernas vilja att samarbeta. Det framgick bara i av ären- dena att man arbetat efter en viss specifik metod eller synsätt. Bara med ung hälften hade man en tät och regelbunden kontakt. I hälf- ten av barnärendena ansåg socialsekreterarna att de uppställda målen uppnåddes. I gällde det också för de vuxna klienterna. Trots att socialsekreterarna inte hade en stor klientbörda upp- levde de påfrestningar i klientarbetet i av fallen. En hög risk för en ogynnsam utveckling hos barnen, bristande materiella re- surser och låg föräldrakapacitet var särskilt påfrestande problem. Handläggning av barn i samhällsvård ansågs också betungande, LVU-ärenden skapade ofta konflikter i arbetsgruppen. I upplevde de anställda att de hade mycket svåra arbets- uppgifter, där deras kunskaper var otillräckliga. upplevde brist på stöd av överordnade, saknade stöd av sina arbetskamrater, kände sig motarbetade av några i dessa grupper. hade svårigheter i samarbetet med personer utanför den egna arbets- gruppen. Socialsekreterarnas upplevelse av påfrestningar i klient- arbetet förklarades till av familjernas situation och till av organisatoriska förhållanden. De sistnämnda hade störst betydelse för bedömningen av måluppfyllelse. Omorganisationer, tjänste- tillsättningar, besparingar ökade stressen. av föräldrarna var nöjda med den hjälp de fått. Klienternas upplevelse av tillfredställelse var högre, när de upplevde att hjälpen utformats och genomförts tillsammans av dem och socialsekretera- ren. upplevde brist på samarbete. kände sig maktlösa. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv Undersökningen visade att ett ökat inflytande för klienterna inte minskade socialsekreterarnas inflytande. 3.3.5Marte – Samarbetsprojekt skola, socialtjänst, barn- och ungdomspsykiatri. metoden (Hedenbro & 2000) har utvecklats framför allt för behandling av relationsstörningar mellan mödrar och spädbarn. Metoden har utvärderats vid ett samarbets- och forskningsprojekt mellan skola, socialtjänst och barn och ung- domspsykiatrin i (, , 2005, , , , manus). I projektet ingick 33 barn i åldrarna 4–, nio var flickor resten pojkar. Barnen hade upplevts svårhanterliga i förskola eller skola. Man använde sig av videofilmade sekvenser av interaktionen mellan barnen och deras pedagog. valde sekvenser som tydliggjorde barnets behov av utvecklingsstöd men också de resurser barnet visade i samspel med andra. I handledning med diskute- rades utifrån videosekvenserna hur denna på bästa sätt kunde bemöta barnet bättre och stödja resurserna. Under i genomsnitt tio månaders behandling hade man samordningsmöten med alla vuxna runt barnet, föräldrar, lärare, skolsköterska m.fl. omkring sex gånger. Man gjorde videoinspelningar nio gånger med påföljande diskussion. I knappt en tredjedel av familjerna hade man också videoinspelningar med diskussion i hemmet. Barnen, föräldrarna och lärarna fyllde i strukturerade beteendeformulär före behand- lingen och efter dess avslutning. Studien hade ingen kon- trollgrupp. Man jämförde barnens beteende i en före – efter design. Man relaterade också barnens beteendestörning till tidigare stude- rade grupper. Barnen var lika beteendestörda vid starten som pati- enterna vid en barnpsykiatrisk klinik. Eftermätningen visade att beteendeproblemen minskat kraftigt enligt samtliga mätinstru- ment, 25–hade dock kvarstående svårigheter. hade förbättrats jämfört med utgångssituationen. Detta bedömdes vara en kliniskt relevant förändring. De flesta för- bättringarna av enskilda syndrom bedömdes vara måttliga enligt Cohens effektkriterier Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv , som används för spädbarnsfamiljer på en del familje- centraler, har utvärderats i för en äldre barngrupp. Det gör att resultatet inte kan anses vara relevant för spädbarns- familjer. 3.3.6FFT – Funktionell Familjeterapi – Samarbetsprojekt barn och ungdomspsykiatri, socialtjänst. Funktionell Familje Terapi (FFT) har prövats i i samarbets- och forskningsprojekt i och (, , 2000, , , Drott-Englén, Benderix 2004). Den förstnämnda studien var en randomiserad, kontrollerad studie, som omfattade alla ungdomar i åldern 10–, som togs av poli- sen för brott –i och inte redan hade en pågående insats inom någon av dessa verksamheter. Åttionio ung- domar lottades mellan behandlingsgruppen, 49, och kontrollgrup- pen, 40. Behandlingsgruppen erhöll en i ett flertal kontrollerade amerikanska studier evidens baserad metod för att behandla hela familjen tillsammans med den unge, i medeltal med tio samtal (, Pugh, Parsons, Sexton 2000). Metoden fokuserar på symtomets funktion i familjens sätt att reglera avstånd/närhet i relationerna. Man hjälper också familjen att utveckla mer stödjande kommunikation. Samtliga behandlare var leg. familjeterapeuter, som fått speciell utbildning i metoden av dess konstruktör . . Resultatet mättes dels med beteendeinventorier före och efter behandlingen, dels med registeruppföljningar av brott ett och efter behandlingen. Halva behandlingsgruppen uppgavs ha höga symtompoäng vid behandlingsstarten. Deras beteendesymtom minskade efter behandlingen. Den registrerade brottsligheten var hälften så stor i behandlingsgruppen som i jäm- förelsegruppen både vid ett års uppföljningen (resp. ) och (resp. ). betecknades av forskarna själva som en single group study. Man behandlade 45 familjer med FFT. Ett försök gjordes att matcha andra ungdomar, som fått kontakt med social- vården för samma typ av brott samt i fråga om boendekommun, ålder och kön. Bara 17 /45 i den gruppen hade fått någon åtgärd (). Jämfört med dessa halverades återfallsfrekvensen ( Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv resp. i gruppen av 17) vid uppföljning via register efter behandlingens slut. Behandlingsgruppen studera- des med standardiserade metoder beträffande beteendesymtom och familjerelationer vid behandlingsstart och vid uppföljningen. Man fann att familjerna var dysfunktionella jämfört med normalfamiljer vid behandlingsstarten. De förbättrades men förblev mer störda än dessa vid uppföljningen. Beteendestörningarna förbättrades starkt både enligt föräldrarnas rapporter och enligt ungdomarnas egna rapportering. Optimism och framtidstro ökade också hos familje- medlemmarna. Båda de här studierna har drivits från barn och ungdomspsykiat- rin men i nära samarbete med och omfattar social- tjänstens barn. Studierna visade också att den här gruppen har höga frekvenser psykiska symtom. Deras behandling är således en gemensam angelägenhet för båda dessa organisationer. Terapeut- erna måste ha en adekvat utbildning och handledning i metoden. FFT studien är en kontrollerad experimentell studie på nivå tre i Armelius & Tengvalds trappa. Övriga utvärderingar i detta avsnitt är före – efter mätningar av en metod i en grupp, praxis beskriv- ningar och lokala uppföljningar. Öppen förskola har, i likhet med kontaktfamilj, mycket hög brukartillfredsställelse. I likhet med denna är det emellertid inte undersökt om verksamheten minskar behovet av tyngre socialvårdsinsatser, även om man anekdotiskt påstått detta. Man har en del verksamheter, t.ex. föräldrautbild- ningsgrupper, där det finns evidensbaserade program, anpassade för svenska förhållanden, som skulle kunna utprövas (se nedan). 3.3.7MST Multi Systemisk Terapi – öppenvårdsmetod under utprövning Multi Systemisk Terapi (MST) är en familjebehandlingsmetod som utvecklats och utprovats i ett flertal experimentella studier i (Henggeler, Schoenwald, Borduin, 1998). Metoden vilar på ett socialekologiskt synsätt där individen ses som en del i ett nätverk av system, som omfattar individer, familjen, kamrat- gruppen, skolan och grannskapet. MST- terapeuterna träffar familj- Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv erna i deras hem. Varje terapeut har 3–5 familjer. Man arbetar intensivt under 4–5 månader med tydligt formulerade kortsiktiga och långsiktiga mål. Man stärker bl.a. föräldraauktoriteten. Metod- erna är strukturell och strategisk familjeterapi, beteendeterapeutisk föräldraträning och kognitiv beteendeterapi. Man eftersträvar flexi- bilitet och individualiserar arbetet för att möta varje familjs speci- ella behov. Utvärderingar i har visat att man har kunnat redu- cera återfall i brott med 25–och minskat placeringar utom hemmet med 47–. Metoden används i 17/19 fylken i , där den utvärderats (2004). En randomiserad kontrollerad studie omfattande ett hundra ungdomar 12–och deras familjer genomfördes. Deltagarna fyllde i standardiserade formulär för att mäta beteendeproblem, social kompetens och familjefunktion före och efter behandlingsstarten. Man fann att MST var mer effektivt än de van- liga socialvårdsinsatserna i jämförelsegruppen att reducera både internaliserade och externaliserade beteendeproblem. Social kom- petens ökade mer i behandlingsgruppen. Vid 6 månaders uppfölj- ningen fann man att av MST gruppen fortfarande vistades i hemmet, medan det bara gällde i jämförelsegruppen, resten hade placerats i andra vårdformer. En metaanalys (, , Borduin 2004) visade att de ung- domar och familjer, som behandlats med MST fungerade bättre än av dem, som behandlats med andra metoder. MST reducerade emotionella och beteendeproblem hos individuella familjemed- lemmar, förbättrade föräldra- ungdoms- och familjerelationerna, minskade aggressivitet mot kamrater och anknytningen till dest- ruktiva kamratgäng. Ungdomskriminaliteten minskade också.