sou · GTB33 · 2006-01-01 00:00:00 — En innehavare av ett stulet kulturföremål måste lämna tillbaka föremålet om den som kräver tillbaka det åberopar sådan bevisning som domstolen finner kan ligga till grund för bedömningen att före- målet har blivit stulet. Konventionen innehåller emellertid i denna del inte några bestämmelser om att den som kräver tillbaka före- målet skall presentera några faktiska omständigheter eller rättsliga grunder i samband med att en begäran framställs på det sätt som i viss mån är reglerat beträffande återlämnande av olagligt utförda kulturföremål enligt artikel 5 (3) (Unidroit Secretariat, Explanatory Report, s. 502). Det anges inte uttryckligen till vem det stulna kulturföremålet skall återlämnas. Det framstår dock som klart att avsikten är att det skall återlämnas till den rätte ägaren. Artikel 3(2) tar sikte på arkeologiska föremål. Ett kulturföremål som grävts upp olagligt eller som grävts upp lagligt men innehas olagligt skall anses vara stulet, om detta står i överensstämmelse med lagen i den stat där utgrävningen ägde rum. Även kulturföremål som härrör från arkeologiska platser under vatten omfattas av bestämmelsen. Artikel 3(3) innehåller en regel som begränsar den tid inom vilken det är möjligt att framställa ett krav på återlämnande av stulna kulturföremål. Ett anspråk skall framställas från det att den som framställer begäran fick vetskap om var och hos vem föremålet finns. Artikeln föreskriver dessutom att ett krav på återlämnande under alla förhållanden skall framställas från tidpunkten för stölden. I artikeln anges inte uttryckligen vem som är behörig att framställa anspråket. I de förberedande dokumenten anges emellertid att avsik- ten är att såväl en privatperson som en stat, vilka frånhänts ett kultur- föremål genom stöld, skall kunna framställa ett anspråk (Unidroit Secretariat, Explanatory Report, s. 506). Enligt artikel 3(4) gäller den angivna tidsfristen inte så- dana kulturföremål som utgör en integrerad del av ett monument, en fornlämning eller som tillhör en offentlig samling. Beträffande sådana kulturföremål, vilka anses vara av särskild vikt för konven- tionsstaterna, gäller endast tidsfristen . Någon yttersta tids- gräns finns alltså inte. Med stöd av artikel 3(5) kan konventionsstaterna förklara, att de i sin nationella lagstiftning begränsar undantaget i artikel 3(4). nationella reglering kan möjligheten att framställa en begäran om återlämnande av något av de i artikel 3(4) omnämnda föremålen begränsas till en tidsfrist som uppgår till . Samma tidsfrist gäller då beträffande anspråk på angivna kulturföremål som framställs i en annan konventionsstat. Även om en stat tillämpar en sådan längre tidsfrist kvarstår den kortare tidsfristen . Artikel 3(6) anger att om en stat utnyttjar möjligheten i artikel 3(5) att begränsa den längre tidsfristen, skall detta anmälas i samband med att staten undertecknar, ratificerar, antar eller ansluter sig till kon- ventionen. Görs ingen anmälan tillämpas artikel 3(4). Konsekven- sen blir då att en begäran om återlämnande av ett kulturföremål som utgör en integrerad del av ett monument, en fornlämning eller som tillhör en offentlig samling över huvud taget inte begränsas i tiden förrän den treåriga tidsfristen börjat löpa. Artikel 3(7) definierar uttrycket offentlig samling som åter- finns i artiklarna 3(4) och 3(8). är offentlig om den består av inventerade eller på annat sätt identifierade föremål och ägs av endera en konventionsstat, en regional eller lokal myndighet, en religiös institution i en konventionsstat eller en institution som har inrättats huvudsakligen för kulturella, utbildningsmässiga eller vetenskapliga ändamål och i den bedriver verksamhet av allmänt intresse. Definitionen skiljer sig sålunda något från motsvarande defi- nition i direktivet 93/7/EEG och 6 kap. 2 § andra stycket kultur- minneslagen. I praktiken innebär skillnaden huvudsakligen att be- greppet offentlig samling enligt konventionen även kan omfatta samlingar som ägs av privata institutioner. Enligt artikel 3(8)skall de längre tidsfrister som gäller för offent- liga samlingar även tillämpas beträffande religiöst eller samhälleligt be- tydelsefulla kulturföremål, som tillhör en stam- eller en ursprungs- befolkning i en konventionsstat och används i rituellt eller traditionellt syfte. Artikel 4(1) föreskriver att den som i god tro innehar ett stulet kulturföremål och är skyldig att återlämna det har rätt till ersätt- ning när föremålet återlämnas. För ersättningsfrågan är avgörande om innehavaren kan visa att han eller hon har iakttagit vederbörlig omsorg (due diligence) när föremålet förvärvades och varken insåg eller rimligen borde ha insett att föremålet var stulet. Vilka omständigheter som skall beaktas för att avgöra om inne- havaren uppfyllt kravet på vederbörlig omsorg eller due diligence framgår av artikel 4(4). Bedömningen av om kraven är uppfyllda skall vid tillämpningen av konventionen göras med utgångspunkt i de interna reglerna i den stat som prövar frågan. Kriterierna är emel- lertid varken avgörande eller uttömmande. I sammanhanget kan noteras att kraven för att någon skall anses vara i god tro i den be- märkelse som avses i godtrosförvärvslagen är något strängare än mot- svarande krav enligt konventionen. Innehavaren har enligt konventionstexten bevisbördan för att han eller hon iakttagit vederbörlig omsorg vid förvärvet och där- med inte insåg eller hade anledning att inse att föremålet var stulet. Storleken på ersättningen är inte närmare preciserad, men skall vara skälig (fair and reasonable). Vem som är ersättningsskyldig regleras inte uttryckligen i kon- ventionstexten, men regleringen synes närmast utgå från att det är ägaren som i första hand är skyldig att betala ersättningen (Unidroit Secretariat, Explanatory Report, s. 518). Enligt artikel 4(2) skall skäliga åtgärder vidtas för att ålägga den person som överlåtit kulturföremålet till innehavaren, eller en tidigare överlåtare av föremålet, att betala ersättningen, om detta står i överensstämmelse med lagstiftningen i den stat där anspråket fram- ställs. Vad som innefattas i begreppet skäliga åtgärder och vem som egentligen skall vidta åtgärderna framgår inte av artikelns ordalydelse. Artikel 4(3) innehåller en skyddsklausul. Denna innebär att ersätt- ning som betalas på grundval av artikel 4(1) inte på något sätt påver- kar rätten för den som framställt ett anspråk och betalat ersättning att återfå ersättningsbeloppet av någon annan. Enligt artikel 4(5)skall en innehavare, som fått ett kulturföremål genom arv eller på annat sätt utan betalning, inte ha bättre möjlig- het till ersättning än vad den föregående innehavaren skulle ha haft. III Återlämnande av olagligt utförda kulturföremål Kapitel III behandlar den, ur ett internationellt mellanstatligt per- spektiv, svåra frågan om en gemensam syn på utförselrestriktioner i förhållande till vissa typer av kulturföremål. I avsaknad av ingångna internationella avtal anses det normalt sett inte vara brottsligt att i en införselstat ta befattning med ett sådant föremål som förts in till staten, även om det olagligen har förts ut från en annan stat. Artikel 5(1) innehåller huvudregeln för återlämnande av olagligt ut- förda kulturföremål. En konventionsstat kan begära att myndigheterna i en annan konventionsstat förordnar att ett olagligt utfört kulturföre- mål återlämnas dit. I artikeln anges inte mot vem talan skall riktas. Definitionen av olagligt utförda kulturföremål återfinns i artikel 1(b). Som framgår i denna artikel krävs att specifika regler till skydd för kulturarvet överträtts för att det skall vara möjligt att framställa en begäran om återlämnande. Eftersom det rör sig om överträdelse av en offentligrättslig reg- lering, är det endast konventionsstater – och inte privatpersoner – som kan vända sig till domstol eller annan behörig myndighet och begära att föremålet återlämnas. Med återlämnande avses ett fysiskt återförande av ett föremål till den anmodande staten. Frågan om hur äganderätten till kulturföre- målet skall bedömas regleras inte i konventionen. Artikel 5(2) anger att även kulturföremål som förts ut tillfälligt från en medlemsstat och som inte återlämnas i enlighet med vill- koren för den tillfälliga utförseln i konventionens mening skall an- ses vara olagligt utförda. Exempel på när kulturföremål tillfälligt förs ut från ett land är när föremålet ingår i en utställning, används för forskningsändamål eller skall genomgå en restaurering. Artikel 5(3) anger att domstolen eller myndigheten i den stat till vilken en begäran riktas skall förordna att det olagligt utförda kultur- föremålet skall återlämnas om den anmodande staten visar att före- målet har ett betydande kulturellt värde för den staten eller att ut- förseln av föremålet från dess territorium avsevärt kränker ett eller flera av de kulturella intressen som anges i artikeln under punkt- erna a–d. Punkten (a) behandlar det fysiska bevarandet av föremålet eller dess sammanhang. Syftet är att skydda monument eller fornlämningar från att skadas eller från att utsättas för ovarsam hantering i sam- band med olaglig utförsel. Det framgår inte uttryckligen om bestämmelsen är avsedd att tillämpas om ett föremål redan har skadats, eller om den närmast av- ser reglera att det är fråga om en risk för att skador kan uppkomma om föremålet inte återlämnas. Punkten (b) tar sikte på betydelsen av att skydda helheten hos ett sammansatt föremål. Bestämmelsen är avsedd att förhindra olika former av sönderdelning och förstörande ingrepp på kulturföremål, t.ex. fall där huvudet på en staty avlägsnas eller en historisk bygg- nad slås sönder och fråntas vissa delar. I punkten (c) betonas intresset av att bibehålla information av exempelvis vetenskaplig och historisk karaktär. Bestämmelsen avser skydda den information som kan gå förlorad om ett kulturföremål avlägsnas olagligt från sitt historiska ursprung, t.ex. i samband med olagliga arkeologiska utgrävningar (Undiroit Secretariat, Explana- tory Report, s. 530). Skyddsobjekten i punkten (d) är föremål av traditionell eller ritu- ell betydelse som fortfarande används av stam- eller ursprungsbe- folkningar i en levande kultur, t.ex. masker, skulpturer och stenar som representerar andar. Det synes inte vara nödvändigt att före- målet rent fysiskt finns i samhället och är i befolkningens omedelbara kontroll. Avgörande torde i stället vara att det skyddsvärda föremålet finns i befolkningens medelbara kontroll och när som helst kan an- vändas för bl.a. rituellt bruk, t.ex. om föremålet förvaras hos ett museum eller en konservator. Alternativt kan enligt artikeln ett föremål återlämnas om den an- modande staten visar att föremålet har ett betydande kulturellt värde för denna. Den närmare betydelsen av detta begrepp fram- går inte av artikeln, men i kommentarer till konventionen anges att kulturföremålets värde och dess särart skall bedömas ur den an- modande statens synvinkel (Unidroit Secretariat, Explanatory Report, s. 528 och Lyndel V. Prott, Commentary on the Unidroit Conven- tion, s. 59 f.). Artikel 5(4) syftar till att ge domstolen eller myndigheten ett full- gott beslutsunderlag. Den stat som framställer en begäran om åter- lämnande skall därför bifoga sådan information om faktiska och rättsliga förhållanden som kan vara till hjälp vid bedömningen av om kraven i artikel 5(1)–(3) är uppfyllda, t.ex. uppgifter om och inne- håll i den överträdda utförselregleringen samt sakkunnigas och exper- ters uppgifter som kan tjäna till ledning för bedömningen av om något av intressena i artikel 5(3) har kränkts. Enligt artikel 5(5) skall en begäran om återlämnande framställas från det att den anmodande staten fick kännedom om var och hos vem kulturföremålet finns. Under alla förhållanden skall en begäran om återlämnande framställas från utförsel- tillfället eller från det datum när föremålet enligt tillståndsvillkoren borde ha återförts till staten i fråga. Samma tidsfrister gäller sålunda i fråga om återlämnande av stulna kulturföremål som beträffande återlämnande av olagligt utförda kul- turföremål (jfr artikel 3(3)). Artikel 6 reglerar frågor som rör den ersättning som kan komma att betalas till innehavaren för det fall ett olagligt utfört kulturföre- mål skall återlämnas. Artikel 6(1) överensstämmer till stora delar med artikel 4(1) som kommenterats ovan och anger att den som innehar ett olagligt ut- fört kulturföremål vid återlämnandet har rätt till skälig (fair and reasonable) ersättning av den anmodande staten, förutsatt att han varken insåg eller rimligen borde ha insett att föremålet förts ut olagligt. Av artikelns ordalydelse framgår att endast den person som förvärvat föremålet efter utförseln är berättigad till ersättning. Hur bevisbördan skall placeras vid bedömningen av om inne- havaren varit i god tro vid förvärvet framgår inte av artikelns orda- lydelse. I artikel 6(2) anges att domstolen eller den myndighet som har att pröva frågan om återlämnande skall beakta omständigheterna i samband med förvärvet, när den bedömer huruvida innehavaren in- såg eller rimligen borde ha insett att ett föremål förts ut olagligt. Artikeln innehåller ingen detaljerad förteckning över vilka kriterier som bör användas vid bedömningen av innehavarens goda tro på det sätt som förekommer i artikel 4(2). Med stöd av artikel 6(3) kan innehavaren och den stat som fram- ställt krav på återlämnande – som ett alternativ till att ersättning skall utgå till innehavaren med stöd av artikel 6(1) – komma över- ens om att innehavaren får behålla äganderätten till det föremål som skall återlämnas. Alternativt anger artikeln att en överenskommelse kan bestå i att innehavaren, med eller utan ekonomisk kompensa- tion, överför äganderätten på en tredje person (fysisk eller juridisk) som är bosatt i den anmodande staten. Denne måste ha möjlighet att ställa nödvändiga garantier, bl.a. för att föremålet bevaras på lämpligt sätt. Enligt artikel 6(4) skall den stat som framställt en begäran om återlämnande svara för de kostnader som uppstår i samband med att kulturföremålet återförs. Såväl de administrativa som de faktiska kostnader återlämnandet föranleder, t.ex. kostnader för transport och försäkringspremier, torde omfattas av betalningsskyldigheten. Bestämmelsen reglerar emellertid inte fördelningen av de rättegångs- kostnader som kan hänföras till prövningen av statens begäran om att återfå ett kulturföremål. Artikel 6(5) föreskriver – i likhet med artikel 4(5) – att innehava- ren av ett olagligt utfört kulturföremål inte får en bättre ställning än arvlåtaren eller annan person som utan betalning har överlåtit föremålet till honom. I artikel 7(1) anges två undantag från skyldigheten att återlämna ett föremål i enlighet med reglerna i kapitel III, nämligen (a) om det för en begäran om återlämnande är olagligt att föra ut föremålet ur landet, eller (b) om föremålet har förts ut ur landet då upp- hovsmannen levde eller från dennes död. Artikel 7(2) innehåller i sin tur ett undantag från regeln i artikel 7(1)(b). Oavsett om en upphovsman lever eller har avlidit och obero- ende av vilken ålder ett föremål har är det möjligt för en stam- eller ursprungsbefolkning att för traditionellt eller rituellt få tillbaka ett föremål när detta förts ut olagligt. Sålunda föreskrivs enligt artikeln att ett kulturföremål som skapats för traditionellt eller rituellt bruk i ett stam- eller ursprungsbefolkningssamhälle skall återlämnas till sam- hället i fråga, även om det förts ut olagligt under upphovsmannens livstid eller från dennes död. Enligt artikel 8(1) kan en talan om återlämnande av ett kulturföre- mål framställas inför den domstol eller annan behörig myndighet i den konventionsstat där föremålet finns. Alternativt kan talan fram- ställas inför den domstol eller annan myndighet som i övrigt är be- hörig enligt konventionsstatens nationella jurisdiktionsregler. Bestämmelsen kompletterar sålunda konventionsstaternas egna behörighetsregler och låter det stulna eller olagligt utförda föremålets placering i första hand avgöra domstolens behörighet. Med stöd av konventionsstaternas nationella lagstiftning eller de internationella överenskommelser som staterna är bundna av kan emellertid även domstolar eller myndigheter i andra stater vara behöriga. Artikel 8(2) föreskriver att parterna kan komma överens om att hänskjuta tvister till vilken domstol eller annan behörig myndighet som helst, s.k. prorogation (se artikel 16). Det står därmed också parterna fritt att låta en tvist avgöras genom skiljeförfarande. Enligt artikel 8(3) kan interimistiska åtgärder, inklusive säkerhets- åtgärder, vidtas av domstolen eller myndigheten i den stat där före- målet finns, även om talan om återlämnande har framförts vid en domstol eller myndighet i en annan konventionsstat. I artikel 9(1) understryks att konventionen endast ställer upp minimiregler. Ingen bestämmelse i konventionen skall hindra en kon- ventionsstat från att tillämpa nationella regler som är mer gynnsamma för att – i enlighet med vad konventionens ingress ger uttryck för – effektivt försöka bekämpa den illegala handeln med kulturföremål till skydd för det gemensamma kulturarvet. I följande situationer bör det vara möjligt för en stat att tillämpa regler som utifrån konventionens syften är mer förmånliga än de som konventionen ställer upp (Lyndel V. Prott, Commentary on the Unidroit Convention, s. 76): –när den nationella lagstiftningen i en stat medger att bestäm- melserna i kapitel II om återlämnande av stulna kulturföremål även omfattar återlämnande av kulturföremål som varit objekt för andra näraliggande brott, såsom förskingring och bedrägeri, –när det är möjligt för staten att tillämpa konventionens bestäm- melser även i fråga om stölder eller olaglig utförsel som skett före konventionens ikraftträdande, –när tidsfristerna för framställande av anspråk är längre i den natio- nella lagstiftningen, –när en konventionsstats lagstiftning inte kräver att ersättning be- talas till en person som i god tro blivit ägare till ett stulet föremål och förlorar äganderätten, –när bestämmelserna i nationell lagstiftning möjliggör att även andra än de i artikel 5(3) avsedda kulturella intressena beaktas samt att artikel 5 tillämpas trots att en sådan begränsning som anges i artikel 7 är aktuell, –när en stat väljer att inte låta en innehavare utnyttja de val- möjligheter som anges i artikel 6(3), och –när staten finner det befogat att tillämpa konventionen även i fråga om nationella mellanhavanden. Artikel 9(2) kompletterar artikel 9(1). Bestämmelsen anger att artikel 9(1) inte förpliktar konventionsstaterna att erkänna eller verkställa ett beslut av en domstol eller någon annan myndighet i en annan konventionsstat, om reglerna utifrån konventionens syften är mer förmånliga än de som konventionen ställer upp. Av artikel 10 framgår att konventionen inte har någon retroaktiv verkan. Artikel 10(1) reglerar konventionens begränsningar i tiden såvitt gäller stulna kulturföremål. Konventionen skall ha trätt i kraft i den stat i vilken återlämnande begärs. Vidare skall kulturföremålet ha (a) stulits i en konventionsstat efter konventionens ikraftträdan- de i den staten (varvid det saknar betydelse om föremålet vid tid- punkten för kravet förflyttats till en icke konventionsansluten stat eller om konventionen trätt i kraft i den stat där föremålet påträffas), eller (b) påträffats i en konventionsstat efter det att konventionen trädde ikraft i den staten. Bestämmelsen innebär att konventionen kan tillämpas även i fråga om sådana kulturföremål som stulits i en icke konventionsansluten stat eller i en konventionsstat sedan kon- ventionen trädde i kraft i den staten. Enligt artikel 10(2) är konventionens bestämmelser om återläm- nande av olagligt utförda kulturföremål endast tillämpliga beträf- fande kulturföremål som förts ut olagligt efter konventionens ikraft- trädande i såväl den stat som framställt anmodan som den stat till vilken anmodan har riktats. I artikel 10(3) föreskrivs – i överensstämmelse med en av de stånd- punkter som anges i konventionens ingress – att konventionens be- stämmelser inte skall tolkas så att de legitimerar någon form av olag- liga åtgärder som vidtagits innan konventionen trädde i kraft eller som på grund av de tidsmässiga begränsningarna i artikel 10(1)–(2) inte omfattas av åtagandena i konventionen. Det anges vidare att konventionsbestämmelserna inte begränsar rätten att med stöd av andra regler framställa ett anspråk på återlämnande av ett kultur- föremål som stulits eller förts ut olagligt innan denna konvention trädde i kraft. Artikel 11 innehåller procedurregler som reglerar hur en stat blir bun- den av konventionen. De stater som inte har undertecknat konventionen kan endast upp- nå bundenhet till denna genom anslutning. Staters olika anslutnings- instrument skall deponeras hos den italienska regeringen, vilken ut- setts till depositarie. Artikel 12 reglerar konventionens ikraftträdande. Konventionen träder internationellt i kraft sedan fem stater depo- nerat sina instrument för att uppnå bundenhet och för- flutit sedan det femte instrumentet deponerats. Konventionen trädde i kraft . För de stater som till- träder konventionen efter detta datum träder konventionen i kraft efter deponeringen av anslutningsinstrumenten. Artikel 13(1) reglerar eventuella konflikter mellan denna konven- tion och andra internationella dokument med samma eller liknande innehåll som redan är rättsligt bindande för en konventionsstat. Huvudregeln är att de internationella dokument som stater redan ingått har företräde framför denna konvention, såvida inte staten anmäler annat till depositarien. En sådan anmälan kan göras när som helst och träder i kraft efter deponeringen (artikel 15(3)). Regleringen tar särskilt sikte Unescokonvention om åtgärder för att förbjuda och förhindra olovlig införsel, utförsel och överlåtelse av äganderätten till kulturegendom och Haag- konvention om skydd för kulturegendom i händelse av väpnad kon- flikt. Dessa konventioner påverkas alltså inte av Unidroit- konvention. Artikel 13(2) anger att det alltid är möjligt för de enskilda stater- na att ingå bilaterala eller multilaterala avtal i syfte att förbättra tillämpningen av konventionen i staternas inbördes relationer. En kopia av ett sådant avtal skall tillställas depositarien. Artikel 13(3) innehåller en s.k. disconnection . Konven- tionsstaterna kan anmäla att de i stället för konventionen avser tilläm- pa interna regler som de är bundna av i egenskap av medlemmar i någon organisation för ekonomisk integration eller i regionala organ och som sammanfaller med konventionsbestämmelserna. Medlemsstaterna i EU har anmält att de i sina inbördes relationer avser tillämpa bestämmelserna i gemenskapsrätten och inte bestäm- melserna i konventionen eftersom tillämpningsområdena i flera av- seenden sammanfaller. Artikel 14 innehåller detaljerade regler i fråga om hur federation- er skall gå till väga i situationer när de olika territoriella enheterna har en egen lagstiftning som behandlar samma frågor som konven- tionen. Artikel 15 reglerar anmälningsförfarandet. Anmälningarna skall vara skriftliga och bekräftas i samband med tillträdet till konven- tionen. Om en sådan anmälan deponeras först efter att konvention- en trätt i kraft, skall den börja gälla i sjätte måna- den efter den dag då anmälan deponerades. En anmälan kan när som helst återkallas. Artikel 16 anger att en konventionsstat skall meddela deposi- tarien vilket förfarande som skall användas i staten när en annan konventionsstat framställer en begäran om återlämnande samt om en sådan framställan skall göras vid en domstol, en annan behörig myndighet, genom förmedling av en myndighet eller på diploma- tisk väg. En konventionsstat kan utse och anmäla de domstolar eller andra behöriga myndigheter som behandlar krav på återläm- nande av stulna eller olagligt utförda kulturföremål.