sou · GTB343d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Med anmälningsskyldigheten följer en skyldighet att lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara av betydelse för en utredning av ett barns behov av skydd. Upp- giftsskyldigheten gäller oberoende av om en anmälan gjorts eller inte. En annan bestämmelse som är av intresse är 14 kap. 2 § sekre- tesslagen. Enligt denna bestämmelse hindrar inte sekretess enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen att uppgift om enskild som inte fyllt , eller om närstående till denne, lämnas från myndighet inom hälso- och sjukvården och till en annan myndighet om det behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård, behandling eller annat stöd. Bestämmelsen möjliggör bl.a. samarbete mellan myndigheterna när det gäller barn som far illa. Genom vårdnadsreform infördes vidare en lagstadgad skyldighet för en socialnämnd, som har tillgång till upplysningar av betydelse, att på begäran lämna ut sådana uppgifter till en annan socialnämnd som har att pröva föräldrars avtal om vårdnad, boende och umgänge (6 kap. 17 a § tredje stycket FB). Bakgrunden till denna sekretessbrytande regel är att socialnämnden, vid sin prövning av avtalet, skall ha en motsvarande ställning som domstolen har då den fattar beslut i vårdnadsfrågor m.m. Domstolen kan ju begära in utredningar från mer än en socialnämnd, t.ex. för det fall att för- äldrar är bosatta i olika kommuner. I förarbetena till bestämmelsen, om att socialnämnden skall ha möjlighet att inhämta upplysningar från en annan kommun, omnämns just som exempel att inhämtan- de av upplysningar kan bli aktuellt om barnet flyttat till kommunen eller om en av föräldrarna är bosatt i en annan kom- mun. Bestämmelsen tillämpas, såvitt vi erfarit, på det viset att en socialnämnd – om det anses behövligt – inhämtar upplysningar från socialnämnd i kommun där en eller båda föräldrarna och/eller barnet är eller har varit bosatta, om det kommer fram uppgifter som tyder på att denna socialnämnd har något av betydelse att redovisa. Någon motsvarande sekretessbrytande regel, som den i 6 kap. 17 a § tredje stycket FB, finns inte när det gäller vårdnadsutredningar Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag enligt 6 kap. 19 § FB. I dessa fall gäller i stället de allmänna sekre- tessreglerna. Olika kommuners socialtjänst betraktas som egna myndigheter i detta sammanhang och detsamma gäller för olika stadsdelsnämnder inom en och samma kommun. Sekretessreglerna förhindrar alltså att uppgifter om den enskilde som finns i en kom- mun eller stadsdelsnämnd lämnas ut till en annan kommun eller stadsdelsnämnd. Däremot gäller inte sekretess för uppgifter som finns inom den egna myndigheten. Det innebär att en vårdnads- utredare kan ta del av de uppgifter som kan finnas om föräldrarna och barnet inom den egna myndigheten, t.ex. uppgifter från en barnavårdsutredning, men alltså inte motsvarande uppgifter från en annan kommun/stadsdelsnämnd, om inte föräldern lämnar sitt sam- tycke till att uppgifterna hämtas in. Enligt ett förslag från Offentlighets- och sekretesskommittén (SOU 2003:99) skall sekretess inom kommunen beträffande samma slag av verksamhet inte gälla även om kommunen är organiserad i stadsdelsnämnder eller liknande. Om detta förslag genomförs kom- mer man till rätta med en del av de problem som tagits upp, nämli- gen begränsningarna av uppgiftsutbyte mellan olika stadsdelsnämn- der. Men fortfarande kommer i så fall sekretess mellan olika kom- muner att gälla (angående förslaget, se del B, avsnitt 8.2.3 om Sekre- tessbrytande regler). har rätt att ta del av information i belastnings- registret samt misstankeregistret (11 § 8 förordning [1999:1134] om belastningsregister och 4 § 10 förordningen [1999:1135] om misstankeregister), även om en förälder motsätter sig detta. En sekretessbrytande regel för uppgifter från annan socialnämnd bör införas Att godkänna ett avtal, där föräldrarna är överens, kräver att social- nämnden kan känna sig övertygad om att det beslut den fattar är till barnets bästa. Därför är den sekretessbrytande regeln i 6 kap. 17 a § FB bra. Men när föräldrarna inte är överens är det än mer viktigt att uppgifter som kan påverka beslutet om barnets fortsatta framtid kommer fram. Därför anser vi att den som har fått dom- stolens uppdrag att utreda vårdnadsfrågan m.m. rimligtvis bör få möjlighet att ta del av samma information som socialnämnden kan få innan den prövar föräldrarnas avtal. Det kan knappast anses som mer integritetskränkande för den enskilde att uppgifter lämnas ut Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag när en vårdnadsutredning genomförs än om uppgifter lämnas ut när socialnämnden skall pröva ett avtal. Vi föreslår därför att en sekre- tessbrytande regel införs även beträffande de fall en vårdnadsutred- ning skall genomföras. En sekretessbrytande regel för uppgifter från hälso- och sjukvården bör inte införas Från några av dem som handlägger vårdnadsutredningar har också efterfrågats sekretessbrytande regler framför allt när det gäller information från hälso- och sjukvården. De menar att det är otill- fredsställande att de inte, utan en förälders samtycke, kan få infor- mation om den sjukdomsbild eller den behandling som föräldern genomgår eller har genomgått. Inte heller kan utredaren, utan vård- nadshavarnas samtycke, få ta del av uppgifter rörande barnet. Vi kan i och för sig hålla med om detta. När det gäller en utredning om vad som är till barnets bästa borde det i princip vara så att den som utreder ärendet har tillgång till all information som kan vara av betydelse för frågan. Men när det gäller uppgifter från hälso- och sjukvården ställer sig saken i ett något annorlunda läge än när det gäller uppgifter från i en annan kommun. Visserligen kan uppgifter från en socialtjänst ibland vara mycket känsliga, men det handlar ändå om uppgifter som normalt hanteras inom verksamheten. Skillnaden mellan att en vårdnadsutredare tar del av uppgifter från sin egen kommun/stadsdelsnämnd och att han eller hon tar del av samma slags uppgifter från en annan kommun/stadsdelsnämnd är inte så stor. Men när det gäller information från hälso- och sjukvården rör det sig om ett annat slag av uppgifter, uppgifter som normalt inte hanteras inom , utom i vissa undantagsfall som t.ex. då ett barn riskerar att fara illa. Uppgifter från hälso- och sjukvården är mycket känsliga för den enskilde och det gäller särskilt i de fall som kan bli aktuella när det gäller en vårdnadsutredning. Ofta torde det näm- ligen röra sig om uppgifter om en förälders psykiska hälsa. För att införa sekretessbrytande regler inom detta område måste det finnas mycket goda skäl. En utredning som skall ligga till grund för beslut om barnets framtid är i och för sig ett gott skäl. Men det finns också en hel del invändningar att beakta. Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag En fråga är vilka uppgifter som i så fall skulle få lämnas ut av hälso- och sjukvården. Eftersom det kan handla om mycket integri- tetskänsliga uppgifter skulle detta behöva regleras noggrant. Det kan inte bli fråga om att lämna ut alla uppgifter om den enskilda föräldern. Möjligen skulle man kunna tänka sig att den som verk- ställer en vårdnadsutredning begär in ett yttrande från den behand- lande läkaren där vissa specifika frågor kunde få svar. Men vilka uppgifter som får lämnas ut måste ändå regleras, med en avvägning mellan vad som kan vara väsentlig information i utredningen om vårdnaden, boendet och/eller umgänget för ett barn och vad som inte bör komma i fråga att ta upp i yttrandet. Oavsett hur detta regleras finns det alltid en risk för att integritetskänslig informa- tion, som inte bör lämnas ut, ändå lämnas ut och att uppgifterna är till skada. Det är också så att utredaren inte kan vända sig till en sjuk- vårdsinrättning i allmänhet för att få ut information. Utredaren måste veta vilken läkare etc. som han eller hon skall begära yttrande eller uppgifter från. Det innebär att det – även om det infördes en möjlighet för utredaren att inhämta uppgifter från hälso- och sjuk- vården – i vissa fall skulle betyda att utredaren inte får denna in- formation. En förälder som inte vill medverka till att utredaren får uppgifter från hälso- och sjukvården, dvs. inte lämnar sitt samtycke till att uppgifterna begärs in, skulle troligen inte heller medverka till att utredaren får uppgift om vem som behandlar eller har behandlat föräldern. En mycket viktig invändning är vidare att det för barnets bästa är väsentligt att en förälder, som känner att han eller hon behöver det, vågar vända sig till sjukvården utan att det skall riskera att påverka utgången i ett vårdnadsmål. Det får inte bli så att en förälder låter bli att söka den hjälp och vård han eller hon behöver av rädsla för att den information som lämnas till sjukvården skall lämnas vidare. Sekretessbrytande regler skulle därför i vissa fall i stället kunna medföra en betydande nackdel för barnet. När det gäller uppgifter som är av väsentlig betydelse för ett barns hälsa och utveckling måste man också hålla i minnet att, om det finns en risk för att ett barn far illa, det finns bestämmelser om anmälningsskyldighet och uppgiftsskyldighet från hälso- och sjuk- vårdens sida. Skulle det alltså vara så att ett barn far illa hos någon av föräldrarna skall detta anmälas till redan enligt gällande bestämmelser. Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag Slutligen bör det påpekas att, som svar på en fråga i vår enkät till socialnämnder, så många som 8 av 10 angav att de får tillgång till det beslutsmaterial de efterfrågar. Problemet med att utredaren inte får tillgång till det material som han eller hon behöver kan där- för inte sägas vara så stort att det av den anledningen finns ett abso- lut behov av sekretessbrytande regler inom t.ex. hälso- och sjuk- vården. Vi anser därför att det inte finns ett tillräckligt tungt vägande behov av att införa sekretessbrytande regler mellan hälso- och sjuk- vården och i förhållande till den som utför en vård- nadsutredning. 11.1.1Domaren skall verka för att en samförståndslösning nås Förslag: Domstolen skall agera med fast hand och vara aktiv så att målet förs framåt. Domstolen skall som huvudregel ta upp frågan om samförståndslösning och aktivt verka för att föräldrarna når en samförståndslösning i frågorna om vårdnad, boende och umgänge. Domstolen får dock inte verka för att en samförståndslösning ingås till varje pris, utan barnet och barnets bästa skall alltid stå i fokus. Som vi framhåller i avsnitt 9.1 (Allmänt om samförståndslösningar) präglas lagstiftningen om vårdnad, boende och umgänge av en strävan efter samförståndslösningar. Regelsystemet har på olika sätt utformats så att föräldrarna skall kunna nå enighet i frå- gor som rör barnen. En allmän utgångspunkt är att samförstånds- lösningar kan antas vara bäst för barnet. Det är vanligt att föräldrarna innan de går till domstol har försökt komma överens inom ramen för samarbetssamtal. Sedan talan väckts har domstolen också möjlighet att uppdra åt socialnämnden eller något annat organ att anordna samarbetssamtal i syfte att nå enighet mellan föräldrarna (6 kap. 18 § FB). Lyckas föräldrarna inte komma överens under samarbetssamtal, kan domstolen, om det är lämpligt, verka för att föräldrarna når en samförståndslösning. I många tingsrätter gör också domaren försök att få föräldrarna att komma överens. Intensiteten i dessa försök torde dock i hög grad variera från domare till domare. Vid de diskussioner som vi har haft med bl.a. domare uppgav en domare att han mycket sällan håller huvudförhandling i vårdnadsmål, eftersom han för en aktiv process- ledning och därigenom ofta lyckas få föräldrarna att komma överens. Domaren uppgav att han vid den första muntliga förberedelsen i målet, tillsammans med föräldrarna, bokar in ett andra samman- träde. Vid varje sammanträde diskuteras olika lösningar på föräldrar- nas problem angående t.ex. umgänget med barnet. Tiden mellan sammanträdena får föräldrarna pröva den överenskommelse de träffat. Många domare i landet handlägger vårdnadsmål på detta eller liknande sätt medan andra är betydligt mer passiva. Den handläggningsordning som den nyssnämnde domaren be- skrivit liknar den ordning som infördes i . Enligt de norska reglerna skall domstolen som huvudregel kalla parterna till ett eller flera förberedande möten för att klarlägga tvistefrågorna, disku- tera den vidare handläggningen av målet och eventuellt medla mellan parterna. Domaren skall göra en bedömning av möjlighe- terna att nå en överenskommelse mellan parterna och lägga för- hållandena till rätta för detta. I har domstolen också möjlig- het att, som ett led i medlingsförsöken, förordna om interimistiska prövoperioder. Detta innebär att domstolen kan ge parterna möjlig- het att pröva en preliminär överenskommelse under en närmare be- stämd period. Flera av de nya handläggningsreglerna infördes sedan ett försöksprojekt med en liknande ordning – jämte möjlighet att förordna om en sakkunnig person i målet (se vidare avsnitt 11.1.2 Medling i mål om vårdnad, boende och umgänge) – vid tingrett i gett goda erfarenheter. Av de 60 tvister som hade hunnit handläggas inom ramen för projektet uppnåddes en samför- ståndslösning mellan föräldrarna i av tvisterna och dessa samförståndslösningar visade sig vara hållbara. rättegångsutredning (SOU 2001:103) föreslog i sitt be- tänkande en viss skärpning av den gällande bestämmelsen i 42 kap. RB om domstolens skyldighet att verka för förlikning i dispositiva tvistemål. Enligt förslaget bör den bestämmelsen – i enlighet med allmänt tillämpad praxis – även omfatta indispositiva tvistemål. En- ligt rättegångsutredningen är vårdnadsmål mål där det för alla – inte minst barnen – har ett särskilt värde om man kan komma fram till en lösning i samförstånd. Förslaget har inte lett till lagstiftning (se del B, avsnitt 9.1.2 behandling av vissa frågor). Även vi anser att det är särskilt värdefullt om föräldrar kan nå en samförståndslösning. Det säger sig självt att förutsättningarna för att nå en hållbar lösning som kan främja barnet kan vara större, om föräldrarna är ense än om de inte är det. Det finns alla skäl att göra stora insatser i domstol för att försöka få föräldrarna att nå en överenskommelse i vårdnadsmål. Ett sätt är att, som rättegångsutredning föreslog, införa en presumtion för att frågan om samförståndslösning skall tas upp och låta bestämmelsen i 42 kap. RB angående förlikning i dispositiva mål omfatta även indispositiva mål. En sådan presumtion innebär att domstolen som huvudregel skall ta upp frågan om en samförståndslösning. De domare som för- håller sig mera passiva och inte tar så många egna initiativ för att få till stånd en samförståndslösning skulle med en sådan presumtion få en större handlingsplikt. Mot bakgrund av att en sådan bestämmelse i princip enbart skulle komma att tillämpas i vårdnadsmål anser vi att det är lämpligare att ta in en bestämmelse om att domstolen skall ver- ka för en samförståndslösning i än i . Det är givetvis inte så att samförståndslösningar skall eftersträvas till varje pris. Om den ena föräldern har gjort sig skyldig till våld eller annat övergrepp mot den andra föräldern, barnet eller något syskon till barnet säger det sig självt att det i regel inte finns några förutsätt- ningar för en samförståndslösning. Det finns naturligtvis också andra skäl som kan medföra att det inte är lämpligt att försöka få föräldrar- na att enas i frågorna om barnet. Det får aldrig bli så att domstolen skall verka för att en samförståndslösning ingås till varje pris. Det är barnet och barnets bästa som skall stå i fokus. Det finns inget egen- värde i att uppnå samförståndslösningar i syfte att tillfredsställa för- äldrarna. Domstolen skall inte medverka till samförståndslösningar som handlar om rättvisa mellan föräldrarna eller andra lösningar som domstolen inte anser har barnet i fokus. Däremot kan det från barnets utgångspunkter finnas ett egenvärde i att uppnå samförstånds- lösningar därigenom att barnet kan få lugn och ro i sin tillvaro, slippa att bli ett slagträ i konflikter mellan föräldrarna, få en bra kontakt med båda föräldrarna etc. Men det är bara detta intresse, barnets bästa, som är av betydelse i detta sammanhang. Att sedan föräldrarna själva också kan vara betjänta av att nå samförstånd säger sig självt men det är ett intresse som vårdnadsreglerna inte kan eller bör tillgodose. Det är också viktigt att stryka under att även om domstolen ofta kan utgå från att en överenskommelse mellan föräldrarna är till godo för barnet går det inte att komma ifrån att vissa överenskommelser mera torde ha sin grund i en önskan att dela barnet mellan föräldrar- na så rättvist som möjligt än att enbart främja barnets intressen. Om det är så att innehållet i en överenskommelse vid en objektiv gransk- ning framstår som tvivelaktig ur ett barnperspektiv är det enligt vår mening nödvändigt att domstolen inte utan vidare tar överenskom- melsen för god. Det måste då krävas ytterligare underlag för att kunna bedöma om omständigheterna i det enskilda fallet är sådana att det verkligen är bäst för barnet att förordna om en lösning som ter sig tveksam ur ett barnperspektiv. I dessa fall är det särskilt vik- tigt att domstolen tar reda på vilken inställning barnet självt har. Kommer domstolen fram till att en överenskommen ordning inte kan anses förenlig med barnets bästa, skall överenskommelsen inte heller ligga till grund för domstolens avgörande. Men i de flesta fall torde det givetvis få antas att det bäst gagnar barnet om föräldrarna kan komma överens i frågor som rör vårdnad, boende och umgänge. Om man utifrån detta synsätt försöker dra upp några huvudlinjer för hur förfarandet bör gå till i vårdnadsmål torde det få anses vara en eftersträvansvärd ordning att samarbetssamtal äger rum mellan föräldrarna innan de vänder sig till domstol. Som framgår av avsnitt 9.1 (Allmänt om samförståndslös- ningar) leder detta i många fall till enighet mellan föräldrarna. Om samarbetssamtal inte äger rum eller inte leder till enighet och en av föräldrarna eller båda vänder sig till en domstol är det av största vikt att domstolen, både vid arbetet med att få en överenskommelse mellan föräldrarna till stånd men också annars, agerar med fast hand och är aktiv så att målet förs framåt. Enligt vår mening bör domstolen också ges möjlighet och uppmuntran att fullt ut agera på det sätt som det nya norska systemet bygger på. Redan gällande reg- ler ger möjlighet för domstolen att kalla parterna till ett eller flera förberedande möten för att klarlägga tvistefrågorna och diskutera den vidare handläggningen av målet. Om parterna är i behov av hjälp från någon utomstående kan domstolen förordna om samarbetssam- tal. Enligt vår mening bör domstolen också som ett ytterligare medel ges möjlighet att förordna om medling, något som vi strax återkom- mer till. Domstolen bör göra en bedömning av möjlighe- terna att nå en överenskommelse mellan parterna och kontinuerligt verka för detta. Domstolen bör dessutom ges möjlighet att förordna om interimistiska prövoperioder. Detta innebär att domstolen kan ge parterna möjlighet att pröva en preliminär överenskommelse under en närmare bestämd period (se vidare avsnitt 11.4 Interimistiska be- slut). 11.1.2Medling i mål om vårdnad, boende och umgänge Förslag: Domstolen skall i första hand själv försöka ena för- äldrarna. I de fall det är lämpligt får domstolen uppdra åt en med- lare att försöka få föräldrarna att nå en samförståndslösning som är i enlighet med barnets bästa. Medlaren skall aktivt verka för att samförstånd nås som barnets bästa alltid skall stå i fokus vid medlingen. Medlarens uppdrag skall som regel vara avslutat . I samband med att medlarens uppdrag avslutas skall han eller hon lämna en redogörelse till domstolen för de åt- gärder som han eller hon har vidtagit. Bedömning: Det bör anordnas lämpliga utbildningsinsatser för medlare. När det gäller frågan om medling har enligt gällande ordning dom- stolen inte någon möjlighet att i indispositiva tvistemål, såsom t.ex. vårdnadsmål, besluta att parterna skall inställa sig till ett möte inför en medlare. Denna möjlighet finns däremot både i dispositiva tviste- mål och i verkställighetsmål. I dispositiva tvistemål har allmän dom- stol möjlighet att, vid sidan av sin egen förlikningsverksamhet, utse en särskild medlare (42 kap. 17 § RB). En sådan förordnad medlare kan i allmänhet gå betydligt längre i sina förlikningsförsök än den domare som handlägger målet. I verkställighetsmål får länsrätten, innan den förordnar om verk- ställighet eller överflyttning, uppdra åt lämplig person att verka för att den som har hand om barnet frivilligt skall fullgöra vad som ålig- ger honom eller henne (21 kap. 2 § FB). Vid de diskussioner som vi haft med familjerättssekreterare, advokater och domare samt vid de samtal vi har haft med medlare i verkställighetsmål, framkom att med- lingsinstitutet på vissa håll i landet har utvecklats i riktning mot att få föräldrarna att komma överens i den fråga verkställigheten gäller. Såvitt framkommit är denna verksamhet framgångsrik i betydelsen att många föräldrar når samförståndslösningar och också hållbara sådana. Det är inte tillfredsställande att medlingsinsatser för att få för- äldrar att komma överens i frågor som rör barnet görs först på verk- ställighetsstadiet. Om det är möjligt bör för barnets bästa en över- enskommelse mellan föräldrarna träffas i ett mycket tidigare skede (vid tingsrätten). Till detta kommer att medlingsinstitutet, såsom det har utvecklats på vissa håll, egentligen inte riktigt passar i en verkställighetsprocess, eftersom en part som ansökt om verkstäl- lighet av ett avgörande också har rätt att få en prövning av verkstäl- lighetsfrågan. Enligt vår uppfattning bör verkställighetsprocessen renodlas (se vidare nedan i avsnitt 12.2) och det ter sig från alla utgångspunkter lämpligast att medling, om det är påkallat, sker i själva vårdnadsmålet. Även de positiva erfarenheter som det norska försöksprojektet gett talar för att det bör finnas möjlighet att förordna om medlare redan i tingsrättsprocessen. Enligt de nya norska reglerna skall dom- stolen aktivt undersöka möjligheterna till samförstånds- lösningar (se avsnitt 11.1.1) och har möjlighet att under de förberedan- de mötena låta sig bistås av en sakkunnig person, som kan ge domaren råd och bistå domaren vid en eventuell medling. En norsk domare har också möjlighet att besluta att den sakkunnige, i stället för domaren, skall medla mellan parterna. Det förutsätts då att den sakkunnige går in aktivt i målet, om möjligt reducerar konflikten och försöker att få parterna att komma fram till en samförståndslösning genom att sätta fokus på barnets intressen. Har norsk domstol förordnat om en interimistisk prövoperiod (en möjlighet för parterna att under en närmare bestämd period pröva en preliminär överenskommelse) kan den sakkunnige eller annan lämplig person få uppdraget att vägleda parterna . Vi anser som nämnts att det bör införas en möjlighet för tings- rätten att, i de fall det är lämpligt, uppdra åt lämplig person att för- söka få föräldrarna att nå en samförståndslösning som är i enlighet med barnets bästa. Enligt vår uppfattning skall domstolen i första hand själv försöka ena föräldrarna, men lyckas inte detta bör domsto- len, om bedömningen görs att det trots domstolens försök kan finnas utrymme för en överenskommelse, ha möjlighet att förordna om medlare. Att beakta vid den bedömningen är att en medlare oftast har möjlighet att gå längre i sina medlingsförsök än vad domstolen kan. Om domstolen anser att det inte är lämpligt eller meningsfullt att gå vidare med ytterligare försök att få föräldrarna att enas skall givetvis inte heller något uppdrag om medling lämnas. En bedöm- ning måste göras från fall till fall. Ett förordnande om medling bör i och för sig inte förutsätta samtycke från föräldrarnas sida.