sou · GTB354d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Tandläkaren skall vara uppmärksammad på att en kostnadsfördelning kan behöva göras mellan kriminalvård och socialtjänst när tandvården behöver utföras efter frigivningen. Om så bedöms vara fallet bör tandvård inte påbörjas förrän ersättningsfrågan har klarlagts. I utredningen av ett ärende kan myndigheten inhämta yttrande från KVS förtroendetandläkare. Yttrande bör bl.a. inhämtas när kostnaden för grundläggande behandling kommer att överstiga . Tandvård vid vistelse enligt 34 § KvaL och kontraktsvård prövas utifrån samma förutsättningar och villkor som till intagen. För den som har dömts till kontraktsvård och genomgår behandling på institution eller i familjevård ersätts kostnaderna om det alternativa fängelsestraffet enligt domen är . Det bör observeras att kostnaden ingår i vårdavgiften vid vissa behandlingsenheter. Vid verkställighet av fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll ersätter kriminalvården inte några kostnader för tandvård. Majoriteten av de lokala kriminalvårdsmyndigheterna har avtal med folktandvården eller privattandläkare. På tjugo anstalter finns tand- kliniker inom anstalten. Den som verkställer en kriminalvårdspåföljd bör i princip ha tillgång till tandvård under samma förutsättningar och på samma villkor som andra vårdberättigade. Det kan på goda grunder antas att många av de som är föremål för åtgärder inom kriminalvården har en eftersatt tandvård. Även om tandhälsan inte i sig kan anses ha ett direkt samband med brottslig verksamhet kan en bättre tandhälsa leda till en bättre levnadssituation för den dömde. Sammantaget med andra åtgärder bör detta i någon mån kunna anses minska risken för återfall i brott. Om behandlingen sker i tandläkarmottagning utanför anstalt kan den utgöra ett värdefullt inslag i en intagens träning till ett samhällsanpassat liv i frihet. För dömda som har en eftersatt tandvård kan också tiden i anstalt användas för att förmå den dömde att genomgå behandlingar som han eller hon annars inte skulle ha gjort. På så vis tillgodoses målet enligt tandvårdslagen om en god tandhälsa för hela befolkningen. Det kan därför ankomma på kriminalvården att inom ramen för verkställighetsplaneringen försöka klargöra om det kan finnas något behov av tandvård och verka för att detta i förekommande fall tillgodoses. Det kan ske genom att kriminalvården försöker påverka den dömde att ta sig till lämplig tandläkarmottagning för undersökning och behandling. Kriminalvården kan också ge råd om betalningen för tandvården. När det gäller verkställighet av fängelsestraff genom IÖV, skyddstillsyn eller villkorlig dom med samhällstjänst kan det inte finnas något hinder för den dömde att komma i åtnjutande av tandvård på samma sätt som andra vårdberättigade. Detsamma gäller efter villkorlig frigivning från fängelsestraff samt vid vistelse utanför anstalt. I sådana fall bör den dömde utan nämnvärda svårigheter kunna få tandvård på den tandläkarmottagning i samhället som önskas. Något skäl för kriminalvården att stå kostnaderna för sådan tandvård kan inte föreligga, utan detta bör ske inom ramen för gängse finansieringssätt. Om den dömde saknar egna medel till patientavgiften kan efter sedvanlig prövning bevilja ekonomiskt bidrag för kostnaden. Är det fråga om en lagöverträdare som fyller högst under det år som behandlingen pågår är tandvården avgiftsfri. Frågan om vilken socialtjänst som skall svara för ekonomiskt bistånd till tandvård kan inte lösas genom straffrättslig lagstiftning. Istället måste bedömningen ske utifrån socialtjänstregleringen. Vad nu sagts bör i princip gälla även vid verkställighet i anstalt. Är det inte fråga om akuta besvär bör tandvården i de flesta fall ges efter det att den dömde frigivits eller under permission eller annan tillfällig vistelse utanför anstalt. Det kan dock uppstå ett påtagligt behov av tandvård under anstaltsvistelse utan att permission eller annan vistelse utanför anstalt kan komma ifråga. Så kan vara fallet om den intagne lider av akuta besvär eller om den dömde skall verkställa i anstalt och det dröjer länge innan permission eller annan vistelse utanför anstalt blir aktuell. I dessa fall bör den dömde kunna transporteras till en tandläkarmottagning utanför vård. Även i dessa fall bör de gängse principerna för tandvårdskostnader gälla enligt vad som ovan sagts. De bör alltså bekostas av land- stinget, den allmänna patientförsäkringen och patienten (eventuellt av kommunen genom ekonomiskt bistånd). För att den dömde skall tillåtas att få vistas utanför beredas tandvård får det dock inte föreligga någon risk för att den intagne gör sig skyldig till brott, avviker eller på annat sätt missköter sig. Om det föreligger sådan risk måste övervägas vilken bevakning som den dömde skall ställas under vid vistelsen utanför anstalt eller om tandvården bör beredas i anstalten. I de fall kriminalvården transporterar den dömde till en tand- läkarmottagning utanför anstalt har kriminalvården att svara för transport- och bevakningskostnaden. Om det är nödvändigt att anlita tandläkare för tandvård i anstalt bör kriminalvården svara för de merkostnader som uppstår. Det finns många anstalter som har särskilda kliniker i anstalterna. Det är tveksamt om det finns anledning för kriminal- vården att ha kliniker i mer än några få anstalter. Sådana kliniker kräver betydande resurser ifråga om personal, investeringar och underhåll för att kunna motsvara tandvårdslagens krav. Som ett alternativ skulle man kunna tänka sig att använda mobila kliniker som kommer till anstalterna. Sådana kliniker kanske redan finns inom det landsting där anstalten är belägen och kan då användas. Det skulle också kunna finnas flyttbara kliniker som är skräddarsydda för användning i kriminalvårdens anstalter. Använd- ningen av mobila kliniker kräver visserligen tid för samordning och planering, men innebär också möjlighet till besparing genom minskat behov av personalkrävande transporter. För det fall det finns egen tandvårdsmottagning i anstalt torde kriminalvården själv ha att svara för de kostnader som är förknippade med lokaler och eventuellt även investeringar i tandvårdsutrustning m.m. För det arbete som extern tandpersonal utför liksom material bör kostnaderna fördelas på gängse sätt, dvs. genom landstingen, och egenavgifter. Hur tandvården i anstalt närmare bör organiseras är en fråga som får anses falla utanför ramen för kommitténs arbete. Det bör ankomma på kriminalvården att tillsammans med berörda land- sting, försäkringskassor och andra berörda myndigheter träffa särskilda överenskommelser om formerna och samverka för att detta skall kunna ske på ett säkert och effektivt sätt. Landstingen har enligt gällande tandvårdslagstiftning ansvaret för planeringen. Kriminalvården bör verka för att erforderlig samverkan och överenskommelser kommer till stånd. Det ovan sagda har tagit sikte på renodlad tandvård. Det kan förekomma att tandvård ges efter att läkare föranstaltat om det som ett led i en medicinsk behandling, t.ex. vid cancerbehandling. I sådana fall bör ansvaret för behandlingen följa reglerna för hälso- och sjukvård, se föregående avsnitt. Kommitténs bedömning: På samtliga anstalter bör det finnas ett till de allmänna biblioteken kompletterande utbud av böcker, tidskrifter och andra media för förströelse och utbildning. Biblioteken kan drivas i egen regi eller av t.ex. folkbiblioteket. Kriminalvården skall verka för att samarbete kommer till stånd med allmänna bibliotek och att de dömdas intressen tillvaratas vid upprättande av planer för och landstings- verksamhet med bibliotek för allmänheten och vuxna studerande. Enligt bibliotekslagen (1996:1596) skall till främjande av intresse för läsning och litteratur, information, upplysning och utbildning samt kulturell verksamhet i övrigt alla medborgare ha tillgång till ett folkbibliotek. Folkbiblioteken skall verka för att databaserad information görs tillgänglig för alla medborgare. Varje kommun skall ha folk- och skolbibliotek. På folkbiblioteken skall allmän- heten avgiftsfritt få låna litteratur . Kommunerna ansvarar för folkbiblioteksverksamheten. Landstingen svarar för länsbibliotek som skall bistå folkbiblio- teken med kompletterande medieförsörjning och andra regionala biblioteksuppgifter. Vid alla högskolor skall finnas bibliotek som svarar för biblioteksservice som anknyter till utbildning och forskning vid högskolan. Staten svarar för högskolebibliotek som inte har landstingskommunal huvudman samt sådan biblioteksverksamhet som enligt särskilda bestämmelser ankommer på staten. I Ds 2003:66 om biblioteksverksamheterna har föreslagits att en bestämmelse om samverkan mellan bibliotek och bibliotekshuvud- män inom det allmänna biblioteksväsendet samt att kommuner och landsting bör anta planer för biblioteksverksamheterna. Genom Nationella bibliotekssamrådet (NABIS) finns ett nationellt samrådsorgan i frågor av gemensamt intresse för folk- bibliotek och forskningsbibliotek. Genom den föreslagna föränd- ringen i bibliotekslagen är tanken att antalet medverkande parter i NABIS skall utökas. Företrädare för biblioteksverksamheter i mindre kommuner, liksom för det samgående kommun/landstings- förbundet, myndigheter på utbildningsområdet liksom fristående organisationer på biblioteksområdet bör aktivt engageras i ett nationellt bibliotekssamråd med Kungl. /BIBSAM och som initiativtagare och arrangörer. Rådet skall bl.a. befordra samverkan inom det allmänna biblioteksväsendet och bidra till att planer antas för och landstingskommunal verksamhet med bibliotek för allmänheten och vuxna studerande. fick kriminalvården bokanslag och började föra statistik över bestånd och utlåning samt började samarbeta med folkbiblioteken. 1958 gick anstalterna över till att låta de kommunala biblioteken ansvara för verksamheten i anstalt. sades dock många av avtalen med kommunernas bibliotek upp. Istället har många fängelser egna bibliotek. På de flesta slutna anstalter finns fasta bibliotek. Det finns möjlighet för de intagna att besöka . På mer slutna avdelningar används bokvagn med möjlighet att göra beställningar. I öppna anstalter är biblioteksverksamheten av mindre omfattning. Några bestämmelser i lag eller förordning om biblioteksverk- samhet för de som verkställer en kriminalvårdspåföljd finns inte. Enligt KVS anstalts- och häktesföreskrifter skall den intagne ha möjlighet att låna böcker genom samverkan mellan kriminalvårds- myndighet och kommunalt bibliotek Enligt de europeiska fängelsereglerna skall varje anstalt ha ett bibliotek som kan användas av alla kategorier fångar. skall vara försett med ett brett urval av böcker för rekreation och utbildning. Fångar skall uppmuntras att använda . Så långt det är möjligt skall anstaltsbibliotek ordnas i samarbete med samhällets biblioteksverksamhet. Även har en liknande bestämmelser om biblioteksverksamhet. Enligt kommitténs mening bör den som verkställer en kriminalvårdspåföljd i frihet ha samma förutsättningar som andra att få tillgång till folkbibliotek och andra allmänna bibliotek. För de som är underkastade frihetsinskränkning i form av IÖV eller vistelse i vårdhem eller familjehem bör det finnas möjlighet att avsätta tid för att besöka bibliotek eller på annat sätt ta kontakt med bibliotek för att få tillgång till böcker, tidskrifter eller andra media. Även vid vistelse i anstalt finns det möjlighet att få tillgång till allmänna bibliotek vid permission och annan tillfällig vistelse utanför anstalt. På samtliga anstalter bör det dock finnas ett till de allmänna biblioteken kompletterande utbud av böcker, tidskrifter och andra media för förströelse och utbildning. Genom biblioteksverk- samheten får den intagne själv möjlighet att göra egna fria val. De tjänster och den kunskap som kan erbjuda fungerar även på utsidan. Genom att utnyttja lär sig den intagne således en färdighet som kan användas efter anstaltsvistelsen. På anstalter där möjligheterna att använda de allmänna biblioteken är stora kan biblioteksverksamheten på anstalten vara förhållandevis begränsad. Är det fråga om mer slutna förhållanden kan dock verksamheten behöva bli mer omfattande, inte minst med hänsyn till att den intagnes möjligheter att ha egna tillhörigheter kan vara starkt begränsad. Biblioteksverksamheten bör kunna drivas i kriminalvårdens egen regi eller genom avtal med t.ex. folkbiblioteken. I båda fallen gäller att det måste finnas ett samarbete mellan anstalten och folk- biblioteken. Kriminalvården bör se till att de intagnas intressen tillvaratas vid upprättande av planer för och landstings- verksamhet med bibliotek för allmänheten och vuxna studerande. Informationssökning bör främjas. Varje intagen bör i princip också kunna erbjudas lånekort och stimuleras till att bli låntagare på ett allmänt bibliotek i samhället vid vistelse utanför anstalt. Det bör också ske en samordning mellan skol- och biblioteks- verksamhet inom anstalten. Exempelvis bör lärare och bibliotekarie kunna planera vissa lektioner tillsammans. Informationssökning kan därmed integreras i undervisningen. Någon bestämmelse i lag om ansvaret för biblioteksverk- samheten i anstalt kan inte anses nödvändig. Det bör istället an- komma på kriminalvården att svara för och utveckla verksamheten. Kommitténs bedömning: Vid verkställighet av fängelsestraff bör personal från frivården, om det inte är uppenbart obehövligt, redan från början av verkställigheten medverka vid upprättande av verkställighetsplanen. Det bör regelbundet finnas personal från frivården lokaliserad i anstalterna. Kriminalvården bör utveckla och stärka samarbetet mellan personal på olika anstalter. Det huvudsakliga ansvaret för verkställighet av skyddstillsyn och villkorlig dom med samhällstjänst vilar på frivården. Självklart bör det förekomma ett samarbete mellan olika frivårdskontor i gemensamma frågor som rör den dömde, t.ex. när denne byter bostadsort. Även i övrigt kan det behövas ett samarbete mellan olika frivårdskontor för samråd i olika frågor som rör sådan verkställighet som nämnts. Det kan också finnas anledning att ibland ta hjälp av andra verksamhetsgrenar inom kriminalvården, t.ex. vid drogkontroller, utredningar om den dömde eller rådgivning vid upprättande av verkställighetsplaner. Det saknas dock anledning för kommittén att här närmare gå in på sådana frågor. Vad nu sagts gäller i princip också verkställighet av fängelsestraff genom elektronisk över- vakning. När det gäller verkställighet av fängelsestraff krävs ett betydligt mer ingående samarbete mellan personal från anstalt och frivård. Det har påtalats att övergången från anstalt till livet i frihet erbjuder stora svårigheter för den dömde och att tiden efter villkorlig frigivning är särskilt känslig med hänsyn till risken för återfall i brott. Förberedelse för frigivning måste därför ingå som ett led i den verkställighetsplan som kriminalvården skall upprätta. Kriminalvårdens ansvar för att förbereda frigivningen ställer krav inte bara på samarbete med andra myndigheter utan även på frivårdens medverkan i detta arbete. Det kan gälla såväl den risk- och behovsutredning som skall göras liksom vilka åtgärder och insatser som bör förekomma under verkställigheten. Frivården har som regel redan deltagit i utredningsarbetet genom upprättande av personutredning. Frivården har också ofta god kännedom om det bistånd och den service som andra myndigheter m.fl. kan erbjuda. Detta kan få betydelse för en smidig utslussning från anstalt till livet i frihet, såväl vad gäller utslussningsmöjligheter som insatser från andra . Det är också frivården som bäst kan bedöma vilka förhållanden som den dömde har att leva under efter frigivningen. Även om det huvudsakliga ansvaret för upprättande av verk- ställighetsplanen inledningsvis måste ligga hos anstaltspersonalen är det därför nödvändigt att personal från frivården redan från början tar aktiv del i detta arbete. Det måste också ankomma på frivårdens personal att hålla sig underrättad om hur verkställigheten gestaltar sig för den intagne i anstalt. Genom en god inblick i den intagnes verkställighet under anstalts- tiden finns också bättre underlag för det beslut om övervakning som frivården har att fatta. Det måste också förutsättas att personal från frivården, tillsammans med eventuell övervakare, samman- träffar med den dömde för att planera tiden efter frigivning. Det nu sagda förutsätter ett väl fungerande samarbete mellan anstalten och frivården. Enligt kommitténs mening bör det skapas ett större utrymme för frivården att verka i anstalterna. Detta kan ske genom besök av handläggande frivårdstjänsteman. Särskilda frivårdstjänstemän kan också vara lokaliserade i anstalterna för åtgärder som kan främja samarbetet och samråd med intagna. Vad som sagts om frivårdens medverkan kan inte gälla i samtliga fall. Om frivårdens medverkan är obehövlig, t.ex. när det är fråga om mycket korta fängelsestraff och inget tyder på något påtagligt stödbehov efter frigivningen, bör anstaltspersonalen själv kunna utföra de angivna uppgifterna utan medverkan av frivården. När fråga är om mycket långa straff kan också frivårdens medverkan till en början få en mindre framträdande roll. Den lag som kommittén har att föreslå skall i möjligaste mån vara organisationsoberoende. Formerna för den medverkan från frivården som kommittén nu skisserat lämpar sig därför inte för lagreglering. Det bör istället ankomma på främst kriminalvården att ge riktlinjer för organiseringen av arbetet. Vid verkställighet av fängelsestraff kan det vidare behöva finnas ett fungerande samarbete mellan personal på olika anstalter. Så kan vara fallet när anstalter har ett utslussningssamarbete eller mellan avdelningar med samma verksamhet, t.ex. psykiatriska avdelningar eller anstalter för kvinnor. Ett sådant samarbete kan organiseras genom nätverk för informations- och erfarenhetsutbyte. I sådana nätverk kan också ingå representanter för rådgivande organ på regional eller central nivå. Det kan också finnas särskilda kontaktmän på respektive anstalt. Det samarbete som kriminal- vården redan bedriver bör enligt kommitténs mening stärkas och utvecklas. Ansvaret för att genomföra detta ankommer närmast på kriminalvården. 6.2.8Samverkan med andra myndigheter Kommitténs förslag och bedömning: Kriminalvården skall samverka med andra myndigheter för att underlätta den dömdes anpassning i samhället. Ett fortlöpande samarbete skall särskilt äga rum med myndigheterna inom , och hälso- och sjukvården. Kriminalvården skall verka för att den dömde etablerar erforderlig kontakt med företrädare för andra samhällsorgan som kan vidta åtgärder och insatser under och efter verkställigheten. Vid upprättande av verkställighetsplanen skall i erforderlig utsträckning samråd ske med andra myndigheter. Kriminalvården bör vidare i möjligaste mån följa upp och hålla sig underrättad om de insatser och åtgärder som andra myndigheter vidtar under verkställigheten samt med beaktande av gällande sekretessbestämmelser lämna upplysningar som kan vara av betydelse för den andra myndighetens handläggning. Vidare bör kriminalvården i möjlig mån ge utrymme för andra myndigheter att verka i anstalterna. De som döms till en kriminalvårdspåföljd är inte sällan föremål för åtgärder och insatser också från andra myndigheter. Många är i behov av vård för sitt missbruk av alkohol och narkotika. Ett stort antal behöver psykiatrisk vård eller psykologisk behandling. Det finns också psykiskt störda missbrukare med avvikande beteende som har ett mycket komplext vårdbehov. Vidare finns det de som behöver hjälp med att ordna sin boendesituation eller att förbättra sina möjligheter på arbetsmarknaden. Mycket ofta finns också en ansträngd ekonomisk situation med stora skulder. Den problematik som nämnts har inte sällan samband med den dömdes brottsliga verksamhet. För att minska risken för återfall ligger det i kriminalvårdens intresse att ta itu med de dömdas problem under verkställigheten. Det är inte osannolikt att det tvång som en kriminalvårdspåföljd är förknippat med kan bidra till att den dömde tar mer aktivt itu med sin situation än vad som annars skulle vara fallet, i synnerhet om detta kan medföra förmåner för honom eller henne. För att skapa förutsättningar för de dömda att ta tag i sina problem behöver dock kriminalvården samordna sina insatser med andra myndigheter. Detta bör komma till klart uttryck i den nya lagen. Det är enligt kommitténs mening inte nödvändigt och med hänsyn till de förändringar som inte sällan sker beträffande myndigheter inte lämpligt att i lagtext direkt namnge vilka myndig- heter som främst kommer ifråga. Det är dock självklart att det ofta blir aktuellt med kontakter med och arbetsmarknads- organen samt hälso- och sjukvården. I fråga om verkställighet av fängelsestraff skall enligt 5 § KvaL erforderlig samverkan ske med företrädare för andra samhälleliga organ, i den mån vårdens syfte kräver insatser av dessa organ. Det följer också av 6 § förvaltningslagen (1986:223) att varje myndighet skall lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egna verksamheten. Av 7 § andra punkten verksförordningen (1995:1322) följer vidare att myndighetens chef skall verka för att myndigheten genom samarbete med andra myndigheter och på annat sätt tar till vara de fördelar som kan vinnas för staten som helhet. I SOU 2004:23 har föreslagits att en ny myndighets- förordning skall ersätta verksförordningen. Myndighetschefen skall enligt den nya förordningen även verka för att ta tillvara de fördelar som kan vinnas för enskilda. Även i författningar som rör andra myndigheters ansvarsområden finns bestämmelser om samverkan. Enligt kommitténs mening bör en bestämmelse av samma innebörd som den i 5 § KvaL införas i den lag som kommittén har att föreslå. Den bör utsträckas till att omfatta samtliga kriminalvårdspåföljder. Det har betonats att myndigheternas samverkan måste få en fast form, inte minst i förarbetena till KvaL. Några generella författningsregler har dock inte utarbetats. Istället har framförts synpunkter om att samarbetet i första hand bör arbetas fram område för område på lokal och eventuellt även på regional och central nivå. Kommitténs lagförslag skall innehålla de övergripande riktlinjerna för verkställigheten av kriminalvårdspåföljder och i möjligaste mån vara organisationsoberoende. Det kan därför inte anses falla inom ramen för kommitténs arbete att presentera en fast struktur för samarbetet mellan olika myndigheter. Formerna måste för övrigt anpassas efter förhållandena på lokal nivå och vara flexibla med hänsyn till förändringar av ingående myndigheters organisation och ekonomiska ramar. I det följande inskränker sig därför kommittén till några allmänna synpunkter vad gäller de uppgifter som kriminalvården bör ha när det gäller själva samverkansarbetet med andra myndigheter. Som tidigare antytts ankommer det på kriminalvården att inom ramen för verkställighetsplaneringen göra en risk- och behovs- utredning samt att se över vilka åtgärder och insatser som kan komma ifråga för att motverka olika risker och möta före- kommande behov. Kriminalvården har därför ett ansvar för att inhämta erforderlig utredning från andra myndigheter och även skaffa sig kännedom om de insatser och åtgärder som andra myndigheter kan erbjuda. Normalt bör det ankomma på den dömde att ta och upprätthålla erforderlig kontakt med den andra myndigheten. Kriminalvården bör i de allra flesta fallen inta en mer förmedlande roll mellan den dömde och myndigheten. När det kan anses lämpligt bör företrädare för andra myndig- heter kunna erbjudas att medverka vid verkställighetsplaneringen och t.ex. lämna förslag på lämpliga åtgärder och insatser under och efter verkställigheten. Under alla förhållanden bör kriminalvården ta initiativ till och verka för att erforderliga kontakter etableras mellan den dömde och andra myndigheter.