sou · GTB354d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Vissa anstalter är mer utsatta än andra och tillgången på narkotika varierar kraftigt . Det har visat sig vara svårt att tillämpa missbruks- relaterade program på avdelningar där de som ingår i programmet inte är avskilda från övriga intagna. På de avdelningar där man lyckats skapa och upprätthålla intagnas engagemang har det dock visat sig att narkotika sällan förekommer. Enligt den särskilda narkotikasatsningen skall en intagen som inte vill komma i kontakt med narkotika kunna erbjudas en narkotikafri verkställighet. I detta syfte har KVA Asptuna, , och inrättats för dem som inte är narkomaner och f.d. narkomaner med långvarig dokumenterad drogfrihet. Avdelning med programverksamhet för alkoholberoende Den som har grovt rattfylleri som huvudbrott i domen skall normalt placeras i en av de särskilda avdelningar där han eller hon får tillgång till programutbudet för alkoholberoende. Även i andra fall då någon dömts för alkoholrelaterad brottslighet kan placering i en sådan avdelning vara lämplig. Avdelningarna är öppna och det får inte finnas säkerhetshänsyn som talar mot placering i avdelningen. Intagna som kräver extra resurser avseende omhändertagande För intagna som kräver extra resurser avseende omhändertagande finns sjukavdelningar, stödavdelningar och psykiatriska avdel- ningar. I sjukavdelning placeras den som behöver och är motiverad för mer individualiserad somatisk respektive psykiatrisk behandling, omvårdnad eller tillsyn än vad som kan erbjudas i en annan avdelning inom kriminalvården. I stödavdelning placeras dömda som till följd av en personlig- hetsstörning har påtagliga svårigheter att klara en normal anstalts- tillvaro och för vilka sjukhusvård eller placering vid psykiatrisk avdelning inom kriminalvården inte är aktuell. En förutsättning för att en intagen skall placeras på en stödavdelning är vidare att denne uppvisat ett utagerande beteende med förhöjd aggressivitet eller har en uttalad benägenhet till allmänt destruktiva handlingar. I psykiatrisk avdelning placeras dömda som, utan att behöva sjukhusvård, är i behov av och är motiverade för sådan individuell psykiatrisk omvårdnad eller tillsyn som inte kan erbjudas i någon annan avdelning inom kriminalvården. Det är framför allt psykiskt störda personer som inte är utagerande eller aggressiva. De fungerar någorlunda i grupp. Men de orkar i regel inte med en högre grad av gemensamhet. De intagna har ofta någon form av medicinering eller psykolog- eller psykiaterkontakt. finns åtta anstalter som ansvarar för sexualbrottsdömda, varav fyra är slutna (, , och ) och fyra är öppna (, Viskan, Smälteryd och ). På dessa anstalter bedrivs programverksamhet som riktar sig särskilt till den som är dömd för sexualbrott, se vidare avsnitt 12.2.2 ang. det s.k. ROS-programmet. Kommitténs bedömning: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om indelningen av anstalter med hänsyn till de dömdas särskilda behov. Kriminalvården har inrättat anstalter och avdelningar efter den särskilda behandling som bedrivs där. Denna möjlighet bör finnas även med den nya lagen. Kriminalvården bör således se till att verksamheten kan tillgodose de särskilda behov som intagna har. Detta förutsätter att det finns anstalter och avdelningar med olika behandlingsinriktning. Vilka olika slags avdelningar som bör finnas måste anpassas till förändringar av de intagnas behov. Ökar exempelvis antalet intagna med psykiska besvär kan det finnas behov av fler avdelningar som kan möta de särskilda behov som denna grupp har. Det är regeringens eller, efter delegation, Kriminalvårdens sak att bestämma om en sådan indelning av anstalter eller anstaltsavdelningar. 8.5Indelning av avdelningar i förmånsnivåer Kommitténs bedömning: Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar föreskrifter om indelning av anstalter i avdelningar med hänsyn till utbudet av förmåner. Kommittén har till uppgift att föreslå hur ett mer utvecklat system för positiv respektive negativ förstärkning kan åstadkommas. Förmånssystemet behandlas i avsnitt 11.3.2. I möjligaste mån skall avdelningarna anpassas efter förmåns- systemet, vilket innebär att det på varje avdelning skall finnas endast intagna som befinner sig på den nivå i förmånssystemet som avdelningen är avsedd för. Kommittén har emellertid inte knutit förmånssystemet till placeringen på en viss avdelning. Indelningen av avdelningar efter förmånssystemet bör, enligt kommitténs mening, i princip kunna ske inom ramen för den befintliga anstaltsstrukturen. Exempelvis kan behandlings- avdelningar utgöra avdelningar för intagna på en förhöjd nivå i förmånssystemet. Det är i stället regeringens eller efter delegation, kriminalvårdens sak att meddela föreskrifter om indelningen av avdelningar i olika förmånsnivåer. I 7 och 7 a §§ KvaL regleras i vilken anstalt en intagen skall placeras. Det är i första hand säkerheten som är utslagsgivande. Utgångspunkten är att en intagen inte skall placeras under mer slutna former än säkerheten i varje enskilt fall kräver. Enligt huvudregeln skall en intagen därför placeras i öppen anstalt. Särskilda skäl krävs för placering i sluten anstalt. Med särskilda skäl avses företrädesvis säkerhetsskäl. Det skall således föreligga omständigheter som talar för att bevaknings- och kontrollåtgärder verkligen behövs för att säkerställa att den intagne inte avviker från anstalten och inte heller fortsätter med brottslig verksamhet under verkställigheten. Vidare gäller en presumtion för att den som kan befaras missbruka eller på annat sätt ta befattning med narkotika under verkställigheten skall placeras i en sluten anstalt. Även den intagnes behov har betydelse för placeringen. I den mån särskild sysselsättning eller behandling knyts till en viss sluten anstalt skall intagna som har behov av och efterfrågar en sådan sysselsättning eller behandling kunna placeras i den anstalten oberoende av om det är nödvändigt av säkerhetsskäl eller inte. När det gäller valet mellan anstalter av samma slag, dvs. mellan olika öppna anstalter och mellan olika slutna anstalter, anges uttryckligen i 7 a § att den som har behov av utbildning eller behandling som anordnas i viss anstalt skall placeras i denna anstalt om det är lämpligt. Vidare anges i den bestämmelsen att vid valet av anstalter av samma slag skall placering även ske utifrån vad som är ägnat att främja en ändamålsenlig planering av frigivningen. sistnämnda innebär att närhetsprincipen har stor betydelse vid beslut om anstaltsplacering även om den är en överordnad norm (se prop. 1994/95:124 s. 47). Anstaltsplaceringen har sin grund i en helhetsbedömning av den dömdes situation. Paragrafen är därför inte en heltäckande beskriv- ning av vad som skall beaktas vid valet mellan anstalter av samma slag. Utöver det som anges i paragrafen skall t.ex. tas hänsyn till vilken säkerhetsnivå som är motiverad och till att intagna som kan befaras missbruka narkotika och som inte kan förmås att gå igenom behandling mot sitt missbruk bör hållas åtskilda från andra intagna. Den s.k. narkotikasatsningen har inneburit en tydligare åtskillnad av intagna med ett drogmissbruk beroende på deras motivation till behandling för sitt missbruk (ang. narkotikaplatserna se avsnitt 8.4). Kvinnor och unga intagna Även för kvinnor och ungdomar gäller särskilda placeringsregler. En intagen som inte fyllt får, enligt 8 § första stycket KvaL, inte placeras i en anstalt där han eller hon vistas tillsammans med intagna , om det inte kan anses vara till hans eller hennes bästa. Den intagne skall hållas åtskild från sådana intagna som kan inverka menligt på den intagnes anpassning i samhället. Om inte särskilda skäl föranleder annat skall, enligt andra stycket i nämnda bestämmelse, en intagen som har fyllt men inte hållas åtskild från sådana intagna som kan inverka menligt på hans eller hennes anpassning i samhället. Vidare skall enligt tredje stycket i den bestämmelsen den som inte fyllt och som inte placeras på en öppen anstalt företrädesvis placeras i en anstalt med särskild verksamhet för yngre intagna. En kvinna skall enligt 8 a § KvaL normalt placeras i en anstalt som är avsedd för enbart kvinnor. En kvinna får inte utan eget medgivande placeras i en anstalt där även män placeras. Vilka olika slags avdelningar och platser som finns har närmare utvecklats i avsnitt 8.4. Här kan tilläggas att kriminalvården har utgångspunkten att den som sympatiserar med en extremorgani- sation som inte är främmande för våld bör placeras i en anstaltsavdelning, där den intagne eller annan medlem i organisa- tionen inte kan äventyra ordningen och säkerheten, och att den som har särskilda behov av att sanera sin ekonomi och som i övrigt uppfyller kraven för placering i öppen anstalt med marknads- anpassad ersättning kan placeras i KVA . Särskilda regler gäller vidare för långtidsdömda. Av 7 § tredje stycket KvaL framgår att för den som avtjänar fängelse i lägst skall det särskilt beslutas om de villkor som skall gälla för verkställigheten när det gäller placering i anstalt, permissioner och andra former av vistelser eller verkställighet utanför anstalt. Om det finns särskilda skäl skall sådana villkor beslutas också för annan intagen som dömts till fängelse i lägst . Prövningen av vilka särskilda villkor som skall gälla för verkställigheten skall ske så snart verkställigheten påbörjas eller annars så snart behov av det uppkommer. Villkoren skall omprövas när det finns anledning till det. När det gäller placering innebär de särskilda villkoren att en långtidsdömd inledningsvis skall vara placerad i sluten anstalt. Den intagne kan förflyttas till anstalter eller avdelningar av lägre säkerhetsgrad först efter det att de särskilda villkoren omprövats. Den grupp för vilka särskilda villkor kan beslutas sammanfaller i princip med de intagna som placeras på riksmottagningen. Med stöd av 43 § förordningen om kriminalvård i anstalt och 20 § förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. har KVS beslutat föreskrifter om riksmottagning (16 kap. KVVFS 2005:2). Av föreskrifterna som även är allmänna råd framgår att riksmot- tagning är en avdelning inom en anstalt där dömda personer som kräver särskild uppmärksamhet ur risk- och behovssynpunkt i normalfallet placeras i inledningsskedet av verkställigheten. Dömda män i häkte med en verkställbar dom på fängelse om sammanlagt lägst placeras inledningsvis i riksmottagningen vid KVA Kumla. Dömda kvinnor i häkte med en verkställbar dom om sammanlagt lägst placeras inledningsvis i riksmottagningen vid KVA Hinseberg. Undantag kan göras för både manliga och kvinnliga intagna om det finns särskilda skäl. Det kan t.ex. vara fallet om det återstår (eller mindre) till villkorlig frigivning. Även andra dömda kan inledningsvis placeras i riksmot- tagningen. En intagen som skall avtjäna ett kortare fängelsestraff än kan placeras i riksmottagningen om t.ex. denne är känd och det är uppenbart att adekvat anstaltsplacering möjliggörs bäst efter en utredning i riksmottagning, den intagne tillhör en kriminell organisation eller det är fråga om gäng- brottslighet eller det finns stora säkerhetsrisker som t.ex. risk för fritagning. Sedan införandet av KvaL gäller att en intagen alltid skulle placeras i så öppen vårdform som möjligt. Förflyttning från en öppen till en sluten anstaltsavdelning får endast förekomma om det är motiverat av säkerhetsskäl eller för att bereda den intagne en sådan behandling eller utbildning som han eller hon har behov av och efterfrågar och som inte kan beredas i en öppen anstalts- avdelning. I praktiken har dock det stora flertalet kommit att placeras i sluten anstalt. Tanken har varit att de som av olika skäl placerats på slutna anstalter skall utslussas till öppnare former. Detta har dock av olika skäl, inte minst de intagnas motvilja över att flytta till öppen anstalt, visat sig svårt att genomföra. Av kriminalvårdens föreskrifter framgår att förflyttning till en sluten avdelning med förhöjd säkerhet från en öppen eller en sluten anstaltsavdelning normalt bör förekomma endast då uttalade säkerhetshänsyn gör sig gällande och det är uteslutet att den in- tagne kan hanteras i en sluten anstaltsavdelning utan förstärkta resurser. Vidare framgår att man bör vara restriktiv när det gäller oplanerade förflyttningar mellan likvärdiga anstalter eller anstalts- avdelningar. Ett skäl för förflyttning som inte följer verkställighets- planen kan vara att det uppkommit en olämplig konstellation mellan intagna. Även behovet av miljöombyte för en intagen som vistats i samma anstalt eller på samma avdelning kan utgöra skäl för förflyttning. fattades 3 423 beslut om förflyttning till annan anstalt. Av dessa fattades 1 115 beslut efter ansökan från den intagne medan 2 308 beslut fattades av andra orsaker som t.ex. missköt- samhet. Till detta kommer de 445 intagna som förflyttats till häkte i avvaktan på ny anstaltsplats. fattades totalt 1 684 beslut om förflyttning till annan anstalt, varav 540 på grund av den intagnes egen ansökan och 1 144 av andra orsaker. Under det halvåret förflyttades 305 intagna till häkte i avvaktan på ny anstaltsplats. Statistik över förflyttningar inom en och samma anstalt finns inte. Kommitténs förslag: En dom på fängelse skall som regel verkställas i anstalt. Utgångspunkten skall vara att en intagen skall placeras under så fria förhållanden som med hänsyn till ordning och säkerhet är möjligt. Vid placeringen skall den intagnes behov av visst arbete, viss utbildning eller behandling samt av en lämplig frigivnings- planering och närhet till hemorten beaktas i den utsträckning ordnings- och säkerhetshänsyn tillåter. Ett fängelsestraff skall som regel verkställas i anstalt. Kriminal- vården beslutar i vilken av dess anstalter som den intagne skall vara placerad. Reglerna för placering av intagna bör, enligt kommitténs mening, bygga på den avvägning av olika hänsyn som dagens regelverk förutsätter. Det av kommittén i kapitel 11 föreslagna förmånssystemet förutsätter dock att större hänsyn tas till den intagnes motivation till förändring vid beslutet om anstalts- placering. Ett syfte med kommitténs uppdrag har varit att se över den nuvarande lagstiftningen ur språklig och redaktionell synvinkel i syfte att göra lagen mer lättillgänglig. Vidare har kommittén haft i uppdrag att i möjligaste mån föreslå organisationsoberoende regler. Regeln rörande placering av intagna är ett exempel på där lagregeln ur rent pedagogisk synvinkel vinner på en förenkling av lagtexten. finns det, som ovan beskrivits, en placeringsregel som reglerar fördelningen av intagna mellan slutna och öppna anstalter och en placeringsregel som reglerar fördelningen av intagna mellan anstalter av samma slag. Som närmare utvecklats i avsnitt 8.3.2 finns det inte något skäl att i lag bibehålla begreppen öppna och slutna anstalter. På grund härav och i syfte att återspegla den helhetsbedömning som skall göras i varje särskilt fall föreslår kommittén att de båda nuvarande reglerna slås samman till en enda regel. Regeln bör som närmare behandlas nedan bygga på att det i första hand är säkerhets- och ordningshänsyn som avgör placeringen. En helhetsbedömning skall dock göras. Vid denna bedömning kan även andra hänsyn få betydelse. Regeln har vidare fått en organisationsoberoende utformning i två väsentliga avseenden. Regeln inbegriper såväl beslut om placering i viss anstalt som placering på viss avdelning inom en anstalt. Den är vidare tillämplig vid såväl intagning i anstalt, ibland benämnt initialplacering, som vid förflyttning under pågående verkställighet. Regeringen gav KVS riktlinjer för hur den framtida anstaltsstrukturen skall se ut. Riktlinjerna innebär att anstaltsstrukturen skall bestå av färre men större enheter. I takt med att anstalterna växer kommer placerings- besluten förmodligen allt oftare att gälla behovet av förflyttning av intagna mellan olika avdelningar inom en och samma anstalt. Eftersom den föreslagna lagregeln fått en förhållandevis allmän utformning är det viktigt att den kompletteras av bestämmelser i föreskriftsform om hur den närmare avvägningen av olika hänsyn skall göras vid intagning i anstalt respektive vid förflyttning. De intagna skiljer sig åt bl.a. med hänsyn till risken att de skall rymma från anstalten eller göra sig skyldiga till nya brott under verkställigheten. I likhet med vad som gäller bör därför reglerna om placering av intagna i första hand utgå från säkerheten. Utgångspunkten är, som närmare beskrivits ovan, att placering i öppen anstalt skall äga företräde. Endast om det finns särskilda skäl skall placering ske i sluten anstalt. Med hänsyn till att det övervägande antalet intagna är placerade i slutna anstalter kan man givetvis överväga om placering som huvudregel bör ske i sluten anstalt. Av främst humanitära skäl och behovet av samhällsanpassning bör dock utgångspunkten även i fortsättningen vara att ingen skall vara placerad under mer slutna former än säkerheten i varje enskilt fall kräver. För detta talar även det förhållandet att platser på slutna avdelningar är dyrare än platser på öppna avdelningar och att anstaltsbeståndet bör utnyttjas så effektivt som möjligt. Mot denna bakgrund bör reglerna även i den nya lagen principiellt utgå från att placering skall ske under så öppna förhållanden som är möjligt med hänsyn till säkerheten. Särskilda skäl för placering i sluten anstalt skall, som , vara att det behövs bevaknings- och kontrollåtgärder för att säkerställa att den intagne inte rymmer eller fritas från anstalten och inte heller fortsätter med brottslig verksamhet under verkställigheten. Särskilda skäl för placering i sluten anstalt finns också om det kan befaras att den intagne missbrukar eller på annat sätt tar befattning med narkotika under verkställigheten. Om det finns särskilda skäl skall i likhet med vad som gäller en intagen placeras på en avdelning med särskilt hög säkerhetsnivå. Utformningen av den regeln behandlas i avsnitt 19.4.3. Placeringsregeln gäller, som ovan nämnts, även vid förflyttning av intagna. Förflyttning till öppnare former bör ske så snart säkerheten tillåter det. Placeringsfrågan bör fortlöpande prövas, se vidare avsnitt 7.2 ang. omprövning av verkställighetsplanen. När det gäller långtidsdömda kan anmärkas att det ofta får anses föreligga en sådan flyktfara beträffande den som skall avtjäna ett långt fängelsestraff att det motiverar att den dömde inledningsvis placeras under slutna förhållanden. En förutsättning för en individualiserad verkställighet är emellertid att även den som är långtidsdömd blir förflyttad till öppnare förhållanden så snart det kan anses finnas skäl för sluten placering, se vidare nedan. Förflyttningar sker i vissa fall av ordningsskäl. Sådana förflyttningar är dock inte reglerade i lag. Med hänsyn till de höga krav som ställs på en avdelning för intagna på en förhöjd nivå i förmånssystemet kan antalet förflyttningar på grund av ordnings- störningar komma att öka något. Genom en noggrann utredning av den intagnes förutsättningar för att klara vistelsen på en sådan avdelning bör dock antalet förflyttningar orsakade av den intagnes misslyckanden att följa reglerna där hållas nere på en acceptabel Men det är givetvis viktigt att möjligheten att förflytta intagna av ordningsskäl återspeglas i placeringsregeln. För enkelhetens skull bör avvägningen mellan den intagnes behov av frihet och behovet av samhällsskydd och ordning i anstalterna komma till uttryck i lag genom en bestämmelse som innebär att intagna skall placeras under så fria förhållanden som är möjligt med hänsyn till ordning och säkerhet. Förmånssystemet förutsätter att intagna som uppfyller de krav som ställs på dem kan flyttas upp till en förhöjd nivå i förmånssystemet, jfr avsnitt 11.3.2. Kommittén utgår från att en uppflyttning i förmånssystemet i regel sammanfaller med en förflyttning till en avdelning som håller en sådan förmånsnivå. Mot denna bakgrund och med hänsyn till att placeringsregeln föreslås gälla även för förflyttningar inom en anstalt bör den intagnes upp- förande tas in som en faktor vid bedömningen av vad som ur ordnings- eller säkerhetssynpunkt är en lämplig placering. Det ankommer på kriminalvården att utforma anstalterna så att den som är kvalificerad för placering på en avdelning för intagna på en förhöjd nivå i förmånssystemet kan förflyttas till denna avdelning relativt omgående. Endast med en sådan ordning kan uppflyttning till högre nivåer fungera som belöning för gjorda ansträngningar. Kraven på en kostnadseffektiv kriminalvård inne- bär emellertid att det endast kan vara ett begränsat antal platser som står outnyttjade. Med hänsyn härtill kan det inte uteslutas att det i vissa fall uppkommer en viss väntetid innan en intagen kan förflyttas till en avdelning för intagna på en viss förhöjd nivå i förmånssystemet. Som angetts i avsnitt 11.3.2 är det möjligt att tilldela den intagne vissa förmåner som tillkommer intagna på den förmånsnivå han eller hon upp- flyttats till. Med kommitténs förslag skall i princip alla intagna till en början placeras på en introduktionsavdelning. En sådan avdelning kommer i de flesta fall att innebära en förhållandevis sluten anstaltsmiljö. För de som av olika anledningar placerats under slutna anstalts- förhållanden bör det, om inte strafftiden är kort, planeras för en utslussning mot öppnare förhållanden. Det kan ske genom vistelse utanför anstalt. Om det är fråga om långa strafftider kan det dock dröja innan vistelse utanför anstalt kan komma ifråga. I dessa fall och när den dömde vistas under mycket slutna förhållanden bör det finnas möjlighet att komma till öppnare anstaltsförhållanden innan vistelse utanför anstalt blir aktuell. Det bör också finnas möjlighet att vistas på särskilda avdelningar när permissionsgången eller frigång inletts. Det har visat sig att många långtidsdömda inte vill flytta från slutna till öppna anstalter. Med särskilda avdelningar för långtids- dömda som avancerat till en förhöjd nivå i förmånssystemet bör det finnas större förutsättningar att få denna kategori intagna att medverka till en förflyttning mot öppnare förhållanden. En tids lyckad vistelse vid en sådan avdelning kan medföra att utsluss- ningen sedan kan fortsätta med någon form av vistelse utanför anstalt, t.ex. på ett halvvägshus eller genom frigång. Den som enligt verkställighetsplanen skall påbörja frigång eller annars snart skall medges vistelse utanför anstalt eller villkorlig frigivning bör därför kunna förflyttas till en särskild avdelning. På dessa avdelningar bör det finnas särskild verksamhet som är ägnad att främja utslussningen, t.ex. vad avser besök från utom- stående, fritidsaktiviteter i anstalten, programverksamhet och själv- förvaltning. Av ordnings- och säkerhetsskäl bör verksamheten i möjligaste mån avgränsas mot andra avdelningar inom anstalten. 9.2.3Behov av sysselsättning och behandling Under verkställigheten av fängelsestraffet bör stora ansträngningar göras för att komma tillrätta med den intagnes personliga och sociala problem. Syftet är att försöka minska risken för att den intagne begår nya brott. presenterade KVS en undersökning avseende intagna utifrån den förändring som skett . Mot bakgrund bl.a. av denna undersökning kan konstateras att såväl strafftiderna som andelen narkotikamissbrukare har ökat. är drygt hälften av de intagna narkotikamissbrukare. har andelen korttidsdömda minskat till följd av att de kortare fängelse- straffen i ökad utsträckning ersatts av elektronisk övervakning och samhällstjänst. har de intagna som grupp blivit mer marginaliserade. De lever i större utsträckning ett liv utanför sam- hällsgemenskapen. De är mer kriminellt belastade, har lägre utbildningsnivå och har sämre anknytning till både bostads- och arbetsmarknad. av de intagna har högst grund- skoleutbildning. Andelen som har tillfälliga arbeten och förtids- pension har ökat. uppbar en fjärdedel av de intagna