sou · GTB334d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Socialtjänstlagen är i huvudsak en målinriktad ramlag. Med en ramlag avses att detaljregleringar undviks i så stor utsträckning som möjligt samt att verksamheten styrs genom mål och delmål som anges i lagen. Mot bakgrund av konstruktionen finns ett tolknings- utrymme för de kommuner och domstolar som tillämpar lagstift- ningen. Den nya socialtjänstlagen, som trädde i kraft , är moderniserad för att bli mer lättillgänglig och överskådlig men dess karaktär av ramlag för det sociala arbetet har inte förändrats även om de förändringar som skett i samhället inneburit att detaljbestämmelser har visat sig nödvändiga att införa i vissa hänseenden (prop. 2000/01:80, s. 82). Ett skäl för att behålla tekniken med ramlagstiftning är att den har kunnat användas utan att ändras i någon väsentlig utsträck- ning. I stället har de verksamheter som kommuner och statliga förvaltningsmyndigheter bedriver anpassats. Vissa menar att tek- niken är fördelaktig eftersom den kan innebära att arbetsmetoder utvecklats på ett positivt sätt (a. prop. s. 83). Viktiga rekvisit i lagen t.ex. rekvisitet skälig levnadsnivå är också vaga och kräver viss utfyllnad genom förarbeten eller på annat sätt för att få ett konkret innehåll i det enskilda fallet. Att det är fråga om en ramlagstiftning medför att uttalanden i förarbeten liksom domstolarnas bedömningar och publika- tioner får en större tyngd än de skulle ha fått vid en mer detaljerad reglering. Målsättningen med socialtjänstlagen har definierats i lagens portal- bestämmelse som återfinns i 1 kap. 1 §. 1 kap. 1 § Samhällets socialtjänst skall på demokratins och solidaritetens grund främja människornas ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnadsvillkor, aktiva deltagande i samhällslivet. skall under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser. Verksamheten skall bygga på respekt för människornas självbestäm- manderätt och integritet. Den rättsliga betydelsen av målsättningsparagrafen har ifrågasatts. Portalbestämmelsen har dock ansetts ha haft stor betydelse för inriktningen av det sociala arbetet (prop. 2000/01:80, s. 82). Målen ger uttryck för principen om människors lika värde och lika rätt till social trygghet, vård och omsorg. Socialtjänstreformen innebar en genomgripande förändring av de vägledande principerna för . En viktig princip är frivillighet och självbestäm- mande i stället för tvång. Lagstiftningar, som reglerar ingripanden med tvång inom det sociala området lagen (1990:52) med sär- skilda bestämmelser om vård av unga och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall lades utanför socialtjänstlagen som egna lagar. En annan viktig princip är helhetssynen, som innebär att socialt arbete skall ha ett brett perspektiv på människorna och deras situationer, liksom det egna ansvaret för den sociala situa- tionen. Respekt för människornas självbestämmanderätt och integritet Vad som avses med respekt för människornas självbestämmande- rätt och integritet framgår bl.a. av prop. 1996/97:124, s. 52 (jfr även prop. 1979/80:1, s. 211). Regeringen vill i detta sammanhang rikta särskild uppmärksamhet mot frågor om bemötandet av enskilda inom . En väsentlig del av de insatser som utförs inom individ- och familje- omsorg syftar till att stödja en förändring i den enskildes livssituation. Kärnan i det sociala arbetet är själva klientarbetet och då främst det som sker i mötet mellan socialarbetare och klient. En förtroendefull samverkan mellan den enskilde och personal och respekten för den enskildes personliga integritet är därför av stor be- tydelse för kvaliteten. Det är väsentligt att visar lyhörd- het och inlevelseförmåga i den enskildes förhållanden samt att denne har insyn i och ett reellt inflytande över de insatser som ges. Vad gäller socialbidrag ställer den individuella behovsprövningen krav på att göra prövningen på ett sådant sätt att den enskilde upplever att hans eller hennes ärende bedömts på ett objektivt och korrekt sätt i enlighet med den lagstiftning som gäller. Hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation Den enskildes eget ansvar har betonats i olika sammanhang bl.a. i prop. 1996/97:124, s. 75. Regeringen vill åter slå fast att den enskilde inte kan anses ha rätt till ekonomiskt bistånd enligt socialtjänstlagen om han inte efter förmåga försöker bidra till sin egen försörjning. Den som kan arbeta är därför också skyldig att söka arbete. Denna skyldighet gäller i första hand heltidsarbete. I skyldigheten att söka arbete inbegrips i princip också deltagande i den verksamhet som anordnas för arbetslösa inom ramen för arbetsmarknadspolitiken, t.ex. arbetsmarknadsutbildning, bered- skapsarbete eller arbetsrehabiliterande åtgärder, deltagande i svensk- undervisning och andra delar av särskilda introduktionsprogram som syftar till att förbereda och underlätta invandrares inträde på arbets- marknaden. Regeringen vill i detta sammanhang understryka att varje enskilt ärende förutsätter en individuell bedömning, som skall utgå från den enskildes egna förutsättningar att klara ett visst arbete. Lagändringar 1998 och 2002 ändrades bestämmelserna om bistånd. Inne- börden av ändringarna var att endast beslut om försörjningsstöd och vissa andra särskilt angivna insatser nämligen färdtjänst, hjälp i hemmet och särskilt boende för äldre eller bostad med särskild service för funktionshindrade skulle kunna överklagas genom för- valtningsbesvär (färdtjänst har numera utgått ur socialtjänstlagen). Annat bistånd än som angivits ovan t.ex. bistånd till vård, behandling och annat stöd fick kommunerna själva utforma och fatta beslut om (§) och sådana beslut kunde endast överklagas genom laglighetsprövning enligt kommunallagen (1991:900). En prövning enligt kommunallagen innebär i huvudsak att beslutet inte prövas i materiellt hänseende utan att en prövning av ett besluts laglighet görs. I förarbetena till ändringarna anfördes att det i det läget som då rådde (arbetslöshet, neddragning av kommunala resurser m.m.) var angeläget att åter slå fast socialtjänstlagens grundläggande målsättningar och värderingar samt att hitta prak- tiska vägar att skapa största möjliga effektivitet i det sociala arbetet (prop. 1996/97:124, s. 30). I samband med införandet av den nya socialtjänstlagen (2001:453) vidgades rätten till bistånd åter för den enskilde och situationen som rådde återställdes i princip. Den enskilde fick åter rätt att överklaga samtliga för- valtningsbeslut om avslag på bistånd enligt 4 kap. 1 § genom för- valtningsbesvär. underströk regeringen att grundläggande målsättningar och värderingar ligger fast (jfr prop. 2000/01:80, s. 89 f). 4 kap. 1 § första stycket socialtjänstlagen. Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Med försörjningsstöd avses enligt 4 kap. 3 § skäliga kostnader för livsmedel, kläder och skor, lek och fritid, förbrukningsvaror, hälsa och hygien samt dagstidning, telefon och TV-avgift. Denna del av försörjningsstödet beräknas enligt en riksnorm enligt vad rege- ringen föreskriver. Riksnormen är lika för alla. Försörjningsstödet avser också regelbundet återkommande poster som varierar indi- viduellt. Dessa poster är kostnader för boende, hushållsel, arbets- resor, hemförsäkring samt medlemskap i fackförening och arbets- löshetskassa. Med arbetsresor avses förutom resor till och från en arbetsplats även bl.a. resbehov för att aktivt söka arbete (prop. 1996/97:124, s. 83 f.). Riksnormen för ett hushåll utgör summan av de personliga kostnaderna för samtliga medlemmar i hushållet och de gemensamma hushållskostnaderna enligt en tabell som finns intagen i socialtjänstförordningen (2001:937). Som medlem i hus- hållet brukar räknas makar, sambor enligt lagen (1987:232) om sambors gemensamma hem och enligt lagen (1987:813) om homo- sexuella sambor, registrerade partners enligt lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap samt barn och ungdomar som föräldrarna är underhållsskyldiga för.1 Som framgått ovan innefattar rätten till bistånd också en rätt till bistånd för livsföringen i övrigt. Härmed avses alla de olika behov som den enskilde kan ha för att tillförsäkras en skälig levnadsnivå och som inte omfattas av försörjningsstödet. Det kan vara fråga om bistånd till läkarvård eller tandvård, glasögon, möbler, husgeråd, vinterkläder, vård- och behandlingsinsatser för missbrukare, hem- tjänst, särskilt boende för äldre eller funktionshindrade m.m. Det är inte möjligt att lämna en uttömmande uppräkning av vilka in- satser eller behov som skall anses ingå. En individuell bedömning måste göras i varje enskilt fall. Av vissa uttalanden i motiven till socialtjänstlagstiftningen (prop. 1979/80:1, s. 470 och s. 526) framgår att rätten till bistånd inte sträcker sig så långt att den rymmer också rätten till en viss bestämd insats. När det gäller andra insatser än sådana som avser rent ekonomiskt bistånd får kommunen göra en helhetsbedömning av behov och skälighet i det enskilda fallet. Valet av insats måste ske med beaktande av kommunens resurser. Regeringen har också uttalat att det inte finns en obegränsad frihet för den enskilde att välja sociala tjänster oberoende av kostnad (prop. 2000/01:80, s. 91). En viktig förutsättning för att bistånd skall utgå är att den enskilde inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt. Härmed avses såväl samhälleliga som privata åtgärder utanför ram. I uttrycket ligger enligt förarbetena (prop. 2000/01:80, s. 93-94) följande. 1 Jfr , Ekonomiskt bistånd Stöd för rättstillämpning och handläggning, s. 41. Den enskilde måste utnyttja alla de möjligheter som normalt står honom eller henne till buds. Den som kan arbeta är skyldig att söka arbete. I skyldigheten att söka arbete inbegrips också en skyldighet att delta i verksamheter som anordnas för arbetslösa, kompetenshöjande verksamhet etc. liksom att söka andra former av bidrag som finns, såsom bostadsbidrag, studiebidrag och a-kasseersättning. Den som har ekonomiska tillgångar måste först använda sig av dem innan försörj- ningsstöd kan komma ifråga. Inom arbetsmarknadspolitiken finns olika system som särskilt riktar sig till ungdomar som har svårighet att få arbete eller per- soner som är beroende av socialbidrag , t.ex. aktivi- tetsgarantin och ungdomsgarantin. Biståndsbehovet tillgodoses genom de särskilda ersättningarna som utgår. Dessutom ges socialnämnden i lagen rätt att kräva att den som har socialbidrag och är deltar i praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet som villkor för att få socialbidrag (4 kap. 4 §). Mot- svarande krav kan ställas på den som har fyllt men som av särskilda skäl är i behov av kompetenshöjande insatser, eller som genomgår en utbildning med tillgång till finansiering i särskild ordning men under tid för studieuppehåll behöver försörjnings- stöd. Av bestämmelsen i 4 kap. 6 § framgår att den som deltar i praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet enligt 4 kap. 4 § ej skall anses som arbetstagare (jfr vidare 7 § lagen [2000:625] om arbetsmarknadspolitiska program). Deltagande i nämnda verksam- het syftar i första hand till att stärka den enskildes möjligheter att få arbete och utgör alltså inte i sig ett arbete. Om den enskilde utför uppgifter som stämmer överens med eller till sin art liknar sådant som vanligen utförs vid förvärvsarbete, skall han eller hon dock jämställas med arbetstagare vid tillämpningen av vissa bestäm- melser i arbetsmiljölagen (1977:160) och av lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. När det gäller bistånd i form av vård- och behandlingsinsatser, stöd och tjänster, blir enligt förarbetena biståndsbedömningen en annan (jfr a. prop. s. 95 96). Den enskildes ekonomi skall i dessa fall inte få avgöra om han eller hon skall få biståndsinsatser som han eller hon är i behov av. Äldre eller funktionshindrade män- niskor skall inte behöva få sina biståndsbehov bedömda i relation till sin ekonomi. Den ekonomiska bedömningen kommer i stället in vid bestämmandet av vilken avgift som den enskilde skall betala för tjänsten. 4 kap. 1 § andra stycket socialtjänstlagen Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet skall utformas så att det stärker hans eller hennes möjligheter att leva ett självständigt liv. 2000/01:80, s. 90 och 91, anfördes följande ifråga om begreppet skälig levnadsnivå. Skälig levnadsnivå innebär inte bara en nivåbestämning utan ger också uttryck för vilken form av insats, vård och behandling, andra stöd- former eller ekonomiskt bistånd som kan komma ifråga. Att tydligt särskilja nivå från innehåll är omöjligt utan att den skäliga levnadsnivån blir ett uttryck för kvaliteten i insatsen och vilken ambitionsnivå som kan vara rimlig i ett enskilt fall mot bakgrund av rättighetsbestäm- melsens syfte. Begreppet blir ett uttryck för vissa minimikrav på insatsen i fråga om kvaliteten. Vid bedömningen av vilken insats som kan komma ifråga måste en sammanvägning göras av olika omständlig- heter såsom den önskade insatsens lämplighet som sådan, kostnaderna för den önskade insatsen i jämförelse med andra insatser samt den enskildes önskemål. Det kan enligt regeringens mening inte finnas en obegränsad frihet för den enskilde att välja sociala tjänster oberoende av kostnad. I både kommunens och den enskildes intresse ligger att biståndet skall utformas så att det svarar mot det mål man vill uppnå. innebär det att det råder samstämmighet mellan den enskilde och tjänstemannen om lämplig insats. I de fall det inte är möjligt måste tolkningen av begreppet skälig levnadsnivå ske mot bakgrund av rättig- hetsbestämmelsens grundläggande syfte dvs. en yttersta garanti för medborgarnas livsföring i olika avseenden. Detta utesluter emeller- tid inte att kommunerna när likvärdiga insatser finns att tillgå, ges en möjlighet att välja det billigaste alternativet. Enligt 4 kap. 2 § kan kommunen ge bistånd utöver vad som fram- går av bestämmelserna i 4 kap. 1 § om det finns skäl till det. Beslut i fråga om frivilligt bistånd kan inte överklagas på annat sätt än genom laglighetsprövning enligt kommunallagen (1991:900). Varje kommun svarar för inom sitt område enligt 2 kap. 1 § socialtjänstlagen. I 2 kap. 2 § socialtjänstlagen slås principen om kommunens yttersta ansvar fast. 2 kap. 2 § socialtjänstlagen Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Detta ansvar innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän. Bestämmelsen om kommunens yttersta ansvar infördes genom socialtjänstlagen (1980:620) efter ett omfattande reformarbete och bestämmelserna är i princip oförändrade (prop. 1979/80:1, bet. 1979/80:44, rskr. 1979/80:385). Motsvarande skyldighet fanns även i tidigare lagstiftning. Den närmare innebörden av det yttersta ansvaret har preciserats sedan bestämmelsen trädde i kraft dels genom att bestämmelsen blivit föremål för tolkning i rättspraxis, dels genom att vissa undantag successivt införts i socialtjänstlagen. De införda undan- tagen innebär i princip ett utsträckt ansvar för andra kommuner än vistelsekommunen i vissa särskilt angivna fall. Undantagsbestäm- melserna är sammanfattningsvis ett uttryck för praktiska över- väganden till följd av konflikter mellan kommuner om vilken av dem som i ett enskilt fall har det yttersta ansvaret. 4.4.1Bakgrunden till bestämmelserna om vistelse- kommunens ansvar Socialhjälpslagen (1956:2) som föregick socialtjänstlagen (1980:620) byggde i hög grad fattigvårdslag och dess föregångare. Enligt de principer som då var förhärskande skulle socialhjälpen vara en i huvudsak kontant hjälpform och vård i ålderdomshem avskildes folkpensionsreform från behovs- prövad ekonomisk hjälp in natura. I 1 § socialhjälpslagen angavs att varje kommun skall se till att den som vistas i kommunen fick den omvårdnad som med hänsyn till hans behov och förhållandena i övrigt kunde anses tillfreds- ställande. Kommunen skulle vidare sörja för att den som vistades i kommunen och var i behov av socialhjälp fick sådan hjälp som avsågs i lagen. Enligt 6 § socialhjälpslagen var det socialnämndens skyldighet att bl.a. göra sig förtrogen med den enskildes behov av omvårdnad och verka för att behovet blev tillgodosett. I betänkande XVII:Utredning och för- slag angående Lag om socialhjälp m.m. (SOU 1950:11, s. 214) fördes diskussioner om den s.k. hemortsrätten, vars innebörd i huvudsak var att varje socken eller stad skulle sörja för sina fattiga. Det uttalades där att socialvården måste inrymma en hjälpform, som garanterade att hjälp kan erhållas i vilken kommun den hjälpsökande än befann sig. Fattigvården fyllde detta villkor genom föreskriften att hjälp skulle sökas och meddelas i vistelse- kommunen oberoende av var vederbörande ägde hemortsrätt, var folkbokförd, bosatt eller liknande. Genom socialtjänstlagen (1980:620) samlades tidigare vårdlagarsocialhjälpslag, barnavårdslag, nykterhetsvårdslag samt barn- omsorgslag i en gemensam lag. hade den enskildes rätt till bistånd varit begränsad till vissa angivna områden. På socialhjälpslagens område var den obligatoriska rätten till social- bidrag begränsad. Syftet med socialtjänstlagen var bl.a. att skapa en helhetssyn på människans behov och förutsättningar i det sociala arbetet. Detta innebar att kommunen fick skyldighet att bistå nya grupper som äldre och handikappade, invandrare och andra grupper som kunde ha svårt att finna vägarna till den hjälp och service som samhället kan ge. fick också delvis nya uppgifter som en upp- sökande verksamhet, individuell rådgivning och allmän social information, att ge anvisningar eller råd och vidare att tillgodose sådana individuella hjälpbehov som inte tillgodoses av annat sam- hällsorgan. Att införa ett yttersta ansvar för kommunen ansågs som en viktig förutsättning för att den enskildes ekonomiska och personliga trygghet skulle kunna garanteras. Departementschefen underströk att uppgiften att provisoriskt bistå den som har ett akut hjälpbehov redan vid tiden för reformen var en naturlig del av det sociala arbetet (prop. 1979/80:1, s. 144). En bestämmelse om överflyttning fanns redan vid ikraftträdandet av den tidigare socialtjänstlagen (1980:620). För överflyttning fordrades då samtycke av den nämnd till vilken ett ärende flyttades över. Överflyttning kan enligt 16 kap. 1 § i den nya socialtjänstlagen ske till en annan socialnämnd om den som berörs av ärendet har starkast anknytning till den andra kommunen och det med hänsyn till den enskildes önskemål, hjälpbehovets varaktighet och omstän- digheterna i övrigt framstår som lämpligt. Om kommunerna inte kan komma överens får den kommun där fråga om överflyttning kommit upp ansöka om överflyttning. Detta sker hos i det län där den andra kommunen ligger. Huvudregeln är att det är den kommun där den hjälpsökande vistas när hjälpbehovet inträder, som har ansvaret för att den hjälpsökande får den hjälp som behövs. Detta gäller både vid tillfälliga och varaktiga hjälpbehov. Överflyttning bör inte komma ifråga när det endast är fråga om tillfällig hjälp (prop. 1979/80:1, s. 523 524). Normalt bör en enskild anses ha starkast anknytning till den kommun där han eller hon borde ha varit folkbokförd.2 4.4.3Undantagsbestämmelser från kommunens yttersta ansvar Enligt bestämmelserna i 16 kap. 2 § första stycket socialtjänstlagen behåller en placeringskommun ansvaret för bistånd när det gäller placeringar i familjehem, hem för vård eller boende eller service och omvårdnad för äldre och funktionshindrade i vissa fall. Placerings- kommunen behåller även ansvaret för stöd och tjänster som prövas enligt bestämmelserna i 3 kap. 6 § respektive 5 kap. 1 och 9 §§ socialtjänstlagen. Regeln om placeringskommunens utökade ansvar bygger på principen om ett sammanhållet vårdansvar. Utgångspunkten är att personer som genom kommunens beslut, får vård i en annan kommun, skall ha rätt till samma vård som personer som får motsvarande vård i den egna kommunen. 2 Se , Karnov 2004/05, Kommentaren till Socialtjänstlagen, s. 4420, och m.fl. Nya sociallagarna (2005), s. 226. Folkbokföringskommunen har enligt andra stycket i 16 kap. 2 § ett motsvarande utsträckt ansvar som placeringskommunen för bistånd, stöd och sociala tjänster 1.under kriminalvård i anstalt, 2.under vård på sjukhus eller i annan sjukvårdsinrättning på initiativ av någon annan än en kommun, 3.som aktualiseras inför avslutningen av vård enligt punkt 1 eller punkt 2. Bestämmelsens tillämpning fordrar att den enskilde är folkbokförd i . Om så inte är fallet prövas frågan om ansvarig kommun enligt bestämmelserna i 2 kap. 2 § om vistelsekommunens ansvar. Införandet av undantagen i 16 kap. 2 § medförde inte någon änd- ring av vistelsekommunens ansvar i sådana fall då någon på eget initiativ flyttar till eller av annan anledning beger sig till en annan kommun än hemkommunen och under vistelsen där behöver hjälp av något slag, t.ex. vård på ett behandlingshem (prop. 1996/97:124, s. 191). 4.4.4Vad gäller i förhållande till andra kommuner? Vid tillfälliga vistelser för någon som är bosatt i kommun i torde vistelsekommunens ansvar inte ha tolkats som ett full- ständigt ansvar för den enskilde biståndssökande utan huvudregeln torde vara att ekonomiskt bistånd och övrigt bistånd normalt söks i hemkommunen (jfr prop. 1996/97:124, s. 158 och , Ekonomiskt bistånd Stöd för rättstillämpning och handläggning, s. 122, jfr även RÅ84 2:95). I sistnämnda rättsfall krävdes dock inte att den hjälpsökande återvände till den tidigare folkbokförings- kommunen. Kravet på vistelse i en kommun har ansetts uppfyllt även om den biståndssökande tillfälligt har vistats utanför kommunen t.ex. i samband med en rekreationsresa (SOSFS 2003:5, s. 21). Den kommun där den enskilde befinner sig när hjälpbehovet uppstår är vistelsekommun. Det är således den kommun där den enskilde befinner sig när hjälp- behovet uppstår som bär ansvaret för att den biståndssökande får den hjälp som behövs (prop. 1979/80:1, s. 523, RÅ 1989 ref. 50). Den kommun, i vilken den hjälpsökande vistas, dvs. fysiskt uppe- håller sig, har att tillgodose hjälpbehovet. Vistelsekommunens ansvar består så länge samma hjälpbehov kvarstår, oavsett om den hjälpbehövande finns kvar i kommunen eller ej. Ansvaret upphör först om ärendet flyttas över till socialnämnden i en annan kom- mun. Att det finns en vistelsekommun som är ansvarig utesluter inte att det även kan finnas en annan kommun som också är ansvarig. I RÅ84 2:95 hade en person, som saknade fast bostad aktualiserats för nykterhetsvård i . Han var tidi- gare bosatt i som också ordnat med tidigare vård och behandling. Vården hade avbrutits på grund av missbruk varefter den hjälpsökande kom att vistas i . Regeringsrätten ansåg att skulle pröva rätten till bistånd eftersom var vistelsekommun. anfört om att behov av vård kunnat tillgodoses genom kommuns försorg, om han samtyckte till att bege sig till , kan inte befria nämnden från skyldig- het att tillgodose hans biståndsbehov så länge han vistas i . När det gäller tvister mellan kommuner om vem som skall stå för den enskildes biståndsbehov finns det ett antal avgöranden från Regeringsrätten. Rättsfallen från Regeringsrätten ger sammanfatt- ningsvis uttryck för en strikt tolkning av vistelsekommunens ansvar. Omfattningen av biståndet vid tillfälliga vistelser Omfattningen av det bistånd som en vistelsekommun kan ha skyldighet att ge påverkas av den tid som den hjälpsökande vistas där och under vilka förhållanden. Av 4 kap. 3 § andra stycket socialtjänstlagen framgår att nämnden i ett särskilt fall får beräkna en hjälpsökandes kostnader enligt riksnormen till en lägre nivå, om det finns särskilda skäl för detta. Det kan t.ex. vara om den biståndssökande har kunnat för-