sou · GTB338 · 2006-01-01 00:00:00 — Det sist- nämnda begreppet används också vid hemlig teleövervakning enligt 27 kap. 19 § RB. Begreppet är inte definierat i lagstiftningen. Hem- lig teleavlyssning och hemlig teleövervakning får ske endast om någon är skäligen misstänkt för brott av viss svårhetsgrad. Beslutet får bara avse en teleadress som som tillståndet avser innehas eller har innehafts av den misstänkte eller annars kan antas ha använts eller komma att användas av den misstänkte. på det sistnämnda kan beroende på omständigheterna vara en tele- adress som innehas av en sambo till en misstänkt, en teleadress på den misstänktes arbetsplats eller teleadressen till en telefonkiosk som den misstänkte regelbundet använder. Beslutet får även avse en teleadress som det finns synnerlig anledning att anta att den miss- tänkte som tillståndet avser har ringt till eller på an- nat sätt kontaktat eller kommer att ringa till eller på annat sätt kon- takta (27 kap. 20 § första stycket RB). De beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning som domstolarna fattar begränsas med andra ord dels till en namn- given skäligen misstänkt person, dels till vissa klart angivna tele- adresser. Åklagare och polis har påtalat vissa oklarheter rörande innebör- den av begreppet teleadress. En typ av uppgifter som kan erhållas vid hemlig teleövervakning är det s.k. IMEI-numret (Identification). Som namnet antyder rör det sig om ett unikt nummer som identifierar utrustningen eller hårdva- ran, exempelvis själva mobiltelefonen. Det har sagts att domstolar- nas bedömning varierar över landet i frågan om IMEI-numret skall anses vara en teleadress eller inte. Från åklagar- och polishåll har vi också fått beskrivningar av de effektivitetsförluster som uppkommer i det brottsutredande arbe- tet genom att tvångsmedlen i varje enskilt fall behöver knytas till en klart angiven identifierad teleadress (se även slutrapporten Organiserad kriminalitet, grov narkotikabrottslighet av den nationella narkotikapolitiska samordningen Mobilisering mot nar- kotika, S 2002:03, s. 96). Vi återkommer i avsnitt 4.5 till det mycket stora problemet för de brottsutredande myndigheterna att identifiera vissa teleadresser och i avsnitt 4.3 till frågan om domstolens beslut skall ange särskilt identifierade adresser. Redan här skall dock sägas att det är mycket vanligt att mobiltelefoner på olika sätt används vid brottslig verksamhet. Det är då i princip uteslutande fråga om s.k. anonyma kontantkort, där teleadresserna är okända för de brotts- utredande myndigheterna, vilket innebär att tvångsmedlen heller inte kan verkställas. De kriminella personerna försvårar också myndigheternas arbete genom att ständigt byta kontantkort och mobiltelefoner. Därigenom byts även teleadressen. Teleadress finns inte definierat i lagstiftningen. Förutom i rätte- gångsbalken fanns begreppet tidigare i 50 § telelagen, som reglerade undantag från skyldigheten att i televerksamhet utplåna eller av- identifiera uppgifter som telemeddelanden. med den terminologi som användes i telelagen och som saknar motsvarighet i lagen om elektronisk kommunikation. Vi menar att i den anpassning och modernisering av bestämmelserna som skall ske bör begreppet teleadress mönstras ut ur rättegångs- balken. Tvångsmedelsbestämmelserna bör alltså inte innehålla ut- trycket teleadress. Begreppet teleadress är grundläggande för många av bestämmel- serna rörande hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning i . Exempelvis anges som sagt i 27 kap. 20 § första stycket RB att tvångsmedlen endast får avse teleadresser med viss närmare anknytning till den misstänkte, antingen så att teleadres- sen innehas/har innehafts av denne eller så att det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte kommer att kontakta/har kontaktat teleadressen. Det står därför enligt vår mening klart att teleadress behöver ersättas med något annat begrepp, inte minst för att göra lagstiftningen mer oberoende av den tekniska utveckling- en. Vid övervägandena är det enligt vår mening även nödvändigt att beakta de mycket stora effektivitetsproblem som har påtalats från åklagare och polis och som bottnar i att tvångsmedlen behöver knytas inte enbart till den skäligen misstänkte personen utan även till vissa specifika teleadresser. Att kriminella, särskilt sådana per- soner som är inblandade i brott av organiserad eller annan allvarlig karaktär, har satt i system att byta och att byta mobiltele- foner har inget annat syfte än att försvåra utredning av brottslighe- ten och visar tydligt att myndigheternas svårigheter att snabbt an- passa tvångsmedelsanvändningen till den faktiska verkligheten ut- nyttjas i kriminella sammanhang. Detta framstår som ytterligt otill- fredsställande. skall domstolen i tillståndet till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning ange dels den skäligen misstänkte per- sonen, dels de specifika teleadresser som tillståndet omfattar. Vad som är av intresse är emellertid inte en sådan metod för identifie- ring av en speciellt identifierad icke fysisk adress som teleadressen utgör, utan information om den misstänktes kommunikation som sådan, oavsett identifieringsmetoder för kommunikationen. Därför och mot bakgrund av vad som anges i avsnitt 4.3 och 4.5 bedömer vi, främst med tanke på effektiviteten i brottsbekämpningen, att knytningen av besluten till vissa i förväg angivna teleadresser eller liknande behöver göras mindre strikt och ersättas med knytning till annat begrepp. För att sända eller ta emot meddelanden i ett elektroniskt kommunikationsnät används olika former av tekniska hjälpmedel som är konstruerade för just detta ändamål. Begreppet tekniskt hjälpmedel används också i 27 kap. 25 § första stycket RB, som an- ger att myndigheterna får använda de tekniska hjälpmedel som be- hövs när domstolen har lämnat tillstånd till hemlig teleavlyssning respektive hemlig teleövervakning och är således introducerat inom det rättsområde som är föremål för överväganden. Begreppet är teknikneutralt och kan avse exempelvis fast telefon, mobiltelefon, telefax, modem, Internetterminal och mjukvara utan att tillämp- ningsområdet är begränsat till dessa hjälpmedel. Det är lämpligt att anknyta rätten till avlyssning och övervak- ning till detta begrepp, som bör ha samma innebörd som enligt be- stämmelsen i 27 kap. 25 § första stycket RB. Rätten till avlyssning och övervakning bör alltså anknytas till tekniskt hjälpmedel som används, har använts eller kan förväntas bli använda av den miss- tänkte eller, i förekommande fall, kan förväntas ha anknytning till brottet innan någon misstänkt har identifierats (se avsnitt 4.3). När tekniska hjälpmedel är avsedda att användas av dem som deltar i en kommunikation för att sända eller ta emot ett medde- lande brukar hjälpmedlet benämnas terminalutrustning eller slutan- vändarutrustning. Sådan utrustning kan också användas för avlyss- ning. Regler om terminalutrustning finns i lagen (2000:121) om radio- och teleterminalutrustning. Det bör särskilt observeras att begreppet tekniskt hjälpmedel är mer vidsträckt än begreppet ter- minalutrustning. Exempelvis ingår terminalutrustning definitions- mässigt inte i ett elektroniskt kommunikationsnät, utan ansluts till detta i en s.k. nätanslutningspunkt, vilken definitionsmässigt utgör nätets gräns mot användaren. 3.6Begreppen hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning m.m. Förslag: Begreppen hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervak- ning skall mönstras ut ur lagtexten. Som framgått utgjorde telelagens tillämpningsområde enbart en del av tillämpningsområdet för lagen om elektronisk kommunikation. Som en följd av det och mot bakgrund av det behov som finns av en reglering som i största möjliga utsträckning är oberoende av den tekniska utvecklingen, har vi kommit fram till att de begrepp som innehåller uttrycket tele i de aktuella tvångsmedelsbestämmelserna bör ersättas med andra begrepp. Då är det heller inte ändamålsen- ligt att benämna tvångsmedlen teleavlyssning respektive teleöver- vakning. Dessa begrepp bör alltså mönstras ut ur lagtexten. Enligt vår mening bör lagtexten utformas utan att nya särskilda benäm- ningar på tvångsmedlen införs. Det är fullt tillräckligt att innebör- den av och förutsättningarna för åtgärderna beskrivs där. Detta hindrar inte att begreppen avlyssning respektive övervakning an- vänds i andra författningar som hänvisar till tvångsmedlen i 27 kap. 18 eller 19 § RB. Vi vill för tydlighetens skull påpeka att det finns en mängd författningar som innehåller begreppet tele i någon form, t.ex. televerksamhet, telenät, telefonsamtal, telefonnummer, tele- operatör och telebefordringsföretag. Författningarna ändrades inte i samband med att lagen om elektronisk kommunikation trädde i kraft och telelagen upphörde att gälla. Flera av begreppen kommer säkert att mönstras ut ur lagtexten efter hand. Det ankommer inte på oss att utreda om några förändringar behövs av dessa begrepp i författningarna, annat än då det finns en direkt koppling till vårt arbete. Som exempel på det sistnämnda kan nämnas 9 kap. 8 § and- ra stycket sekretesslagen, som i samband med begreppet telemed- delande innehåller uttrycket myndighet som driver televerksam- het. 4En samlad reglering i –Bestämmelserna i 6 kap. 22 § första stycket 3 LEK och 14 kap. 2 § fjärde och femte styckena sekretesslagen som innebär skyldighet för operatörer att i vissa fall lämna ut uppgifter som angår ett sär- skilt elektroniskt meddelande respektive telemeddelande till brottsutredande myndighet skall upphävas. De brottsutredande myndigheternas tillgång till uppgifterna skall uteslutande regleras i 27 kap. RB enligt bestämmelserna om avlyssning och övervakning. –Vid förundersökning angående brott som är så allvarliga att de kan ligga till grund för beslut om avlyssning, skall övervakning få användas även om det inte finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. –Någon motsvarighet till det krav som finns på att det i ett beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning skall anges vilken teleadress tillståndet gäller skall inte finnas i lagtexten. –I skall det införas en möjlighet för åklagare att i brådskande fall fatta interimistiska beslut i fråga om övervakning enligt 27 kap. 19 § RB. Beslutet skall genast skriftligen anmälas hos rätten, som skyndsamt skall pröva frågan. –Av bestämmelserna om övervakning i skall det uttryckligen framgå att tvångsmedlet får användas för att hämta in uppgifter för lokalisering. Med uppgifter för lokalisering skall avses uppgifter om var ett visst tekniskt hjälpmedel finns eller har fun- nits (oavsett om det tekniska hjälpmedlet används eller har använts för samtal eller inte). En samlad reglering i –Övervakning enligt 27 kap. 19 § RB skall i fortsättningen även innebära att uppgifter i hemlighet får hämtas in för identifiering av tekniska hjälpmedel. Med uppgifter för identifiering skall avses uppgifter som inhämtas för att klargöra vilket visst tekniskt hjälp- medel som används för befordran av meddelanden. –Övervakning i syfte att identifiera tekniska hjälpmedel skall få avse sådana tekniska hjälpmedel som kan antas användas eller komma att användas för meddelanden till eller från den misstänkte. –Har tillstånd givits till avlyssning skall även övervakningsuppgif- ter (uppgifter om meddelanden och för lokalisering eller identifie- ring av tekniska hjälpmedel) få hämtas in med stöd av tillståndet och meddelanden hindras från att nå fram till eller lämna ett visst tekniskt hjälpmedel. 4.2Upphävande av vissa bestämmelser i lagen om elektronisk kommunikation och sekretesslagen och lagen om elektronisk kommunikation innebär hemlig teleövervakning enligt 27 kap. 19 § RB att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelan- den som befordras och som har befordrats. Det sistnämnda betyder att det numera är möjligt för de brottsutredande myndigheterna att få även historiska uppgifter vid hemlig teleövervakning, alltså inte enbart framtida uppgifter (uppgifter i s.k. realtid). var de historiska uppgifterna möjliga att få enbart genom utlämnande från operatörerna enligt 47 § telelagen och sedermera 6 kap. 22 § LEK (jfr dock vad som sägs nedan om sekretesslagen). är det alltså möjligt för de brottsutredande myndig- heterna att få historiska uppgifter om telemeddelanden såväl enligt regler om hemlig teleövervakning som genom utlämnande från operatörerna enligt 6 kap. 22 § första stycket 3 LEK. En samlad reglering i De typer av uppgifter som myndigheterna erhåller är desamma i båda fallen. Däremot skiljer sig förutsättningarna för att få uppgif- terna åt i några avseenden. Vid hemlig teleövervakning krävs enligt 27 kap. 19-21 §§ RB att någon är skäligen misstänkt för brott, att det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller att det är fråga om datain- trång, barnpornografibrott som inte är att anse som ringa, narkotikabrott, narkotikasmuggling eller straffbara fall av försök, förberedelse eller stämplig till sådana brott, att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen, att åtgärden antingen avser en teleadress som som tillståndet avser innehas eller har innehafts av den misstänkte eller annars kan antas ha använts eller komma att användas av den misstänkte, eller avser en te- leadress som det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte som tillståndet avser har ringt till eller på annat sätt kontaktat eller kommer att ringa till eller på annat sätt kontakta, att telemeddelandena inte befordras eller har befordrats endast inom telenät som får anses vara av mindre bety- delse från allmän kommunikationssynpunkt, och att domstolen, på ansökan av åklagaren, ger tillstånd till åtgärden och anger bl.a. tillståndet avser, vilket får vara högst en månad för framtida uppgifter (för historiska uppgifter finns ingen bestämd gräns bakåt i ti- den). Detta skall jämföras med förutsättningarna för de brottsutredande myndigheterna att under förundersökning få historiska uppgifter som angår särskilda elektroniska meddelanden enligt lagen om elek- tronisk kommunikation (6 kap. 22 § första stycket 3). Det krav som ställs upp då är att det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Det innebär bl.a. att inga försöks- och förbere- delsebrott omfattas av regleringen (23 kap. 1-2 §§ BrB). Beträffande straffskalan ställer alltså lagen om elektronisk kommunikation strängare krav för tillgång till uppgifterna än rätte- gångsbalken vid hemlig teleövervakning. Däremot saknas krav på att det skall finnas en skäligen misstänkt person i förundersökning- en och att åtgärden skall vara av synnerlig vikt för utredningen. I lagen om elektronisk kommunikation saknas också sådana be- En samlad reglering i gränsningar som finns vid hemlig teleövervakning när det gäller vilka teleadresser och telenät som får omfattas av åtgärden. Dess- utom är det inte domstolen som fattar beslut enligt lagen. Det är i stället tillräckligt med en begäran till operatören direkt från polis- eller åklagarmyndighet eller annan myndighet som skall ingripa mot brottet. Liksom för de historiska uppgifterna vid hemlig tele- övervakning finns det ingen bestämd tidsgräns bakåt för hur gamla uppgifterna får vara vid utlämnande enligt lagen om elektronisk kommunikation. Skyldigheten för operatörerna att utplåna eller avidentifiera uppgifterna sätter dock i praktiken en gräns för vilka historiska uppgifter de brottsutredande myndigheterna erhåller såväl vid hemlig teleövervakning som enligt lagen om elektronisk kommunikation (6 kap. 5 § LEK). Givetvis har även anpassnings- skyldigheten för operatörerna och skyldigheten att medverka bety- delse för myndigheternas möjligheter att över huvud taget få till- gång till uppgifter och få besluten verkställda. Vi återkommer till de sistnämnda frågorna i avsnitt 6-8. I sekretesslagen finns bestämmelser som gäller för myndigheter som driver televerksamhet. Enligt 6 kap. 2 § tredje stycket LEK skall sekretesslagen tillämpas i det allmännas verksamhet i stället för 6 kap. 20-23 §§ LEK, dvs. i stället för bestämmelserna om tyst- nadsplikten och undantagen från denna. uttalade att reglerna i sekretesslagen rö- rande tystnadsplikt för telemeddelanden i praktiken inte är tillämp- liga sedan som myndighet upphörde att bedriva verk- samhet (SOU 1998:46 s. 367 f.). I den lagrådsremiss som följde på förslag anges att bestämmelserna för när- varande inte torde vara tillämpliga i något fall, då det sannolikt inte finns någon myndighet som driver televerksamhet (s. 32). Vi har under vårt arbete fått uppgifter från PTS om att det finns kommuner som tillhandahåller IP-telefoni och att allting tyder på en ökning av sådan verksamhet hos myndigheter. Det kan också nämnas att tanken bakom det blivande nationella gemensamma ra- diokommunikationssystemet för skydd och säkerhet är, som vi har uppfattat det, att systemet skall drivas genom en myndighets för- sorg (se betänkandet Trygga medborgare – säker kommunikation, SOU 2003:10, från kommittén Radiokommunikation för effektiv ledning []). Bestämmelsen i 9 kap. 8 § andra stycket sekre- En samlad reglering i tesslagen om sekretess hos myndigheter som driver televerksamhet för uppgift som angår ett särskilt telefonsamtal eller annat tele- meddelande kan med andra ord fortfarande aktualiseras. Sekretess hindrar inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndig- het som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter (14 kap. 2 § fjärde stycket sekretesslagen). För uppgift som omfattas av sekretess enligt bl.a. 9 kap. 8 § andra stycket sekretesslagen gäller detta dock endast vid misstanke om brott för vilket inte är före- skrivet lindrigare straff än fängelse (14 kap. 2 § femte styck- et sekretesslagen). De uppgifter som avses torde vara såväl innehål- let i ett telemeddelande (jfr hemlig teleavlyssning) som t.ex. när och mellan vilka abonnemang som ett telemeddelande har utväxlats (jfr SOU 1992:70 s. 328 och prop. 1992/93:200 s. 311). Frågan om förutsättningarna för att lämna ut uppgifter är uppfyllda prövas av den utlämnande myndigheten. Liksom 6 kap. 22 § första stycket 3 LEK innebär 14 kap. 2 § fjärde och femte stycket sekretesslagen att uppgifter lämnas ut om elektronisk kommunikation med koppling såväl till personer som är misstänkta för brott som till andra än misstänkta (se bl.a. prop. 1983/84:142 s. 17). Det enda krav som ställs är att uppgiften angår misstanke om vissa allvarligare brott. hade bl.a. i uppdrag att se över tillämp- ningsområdet för hemlig teleövervakning och, om arbetet gav an- ledning till det, lämna förslag till ändringar innebärande att tvångsmedlet kunde användas såväl för en fortlöpande insamling av uppgifter som för att hämta in uppgifter om telemeddelanden bakåt i tiden. Utredningen skulle också se över de regler i rättegångsbal- ken, telelagen och sekretesslagen som tog sikte på de brottsutre- dande myndigheternas möjligheter att hämta in uppgifter om tele- meddelanden. I direktiven angavs att förutom att förutsättningarna för att få tillgång till uppgifter om telemeddelanden skiljer sig åt mellan olika författningar är gränserna mellan tillämpningsområde- na för de olika reglerna inte helt klara. I direktiven angavs också att beslutsordningarna har stora olikheter och att tillämpningen av ifrågavarande bestämmelser i är föremål för par- lamentarisk kontroll medan detta inte är fallet med telelags- och En samlad reglering i Utredningen fick i uppdrag att lämna förslag på en samlad reglering av dessa bestämmelser i (Dir. 1996:64). lade fram sina förslag i betänkandet Om buggning och andra hemliga tvångsmedel (SOU 1998:46). Bugg- ningsutredningen föreslog bl.a. att hemlig teleövervakning skulle omfatta även historiska uppgifter, alltså inte bara en fortlöpande insamling av uppgifter utan även inhämtande av redan tillgängliga uppgifter. Som nämndes är förslaget genomfört i den delen genom att tvångsmedlet även omfattar upp- gifter om telemeddelanden som har befordrats. Buggningsutred- ningen konstaterade i det sammanhanget att det med förslaget inte längre fanns samma behov av att ha kvar telelagens och sekretessla- gens regler på området och fortsatte enligt följande (s. 368 ff.). Det finns emellertid även andra skäl som talar för att man bör överväga att avskaffa dessa regler. Ett sådant skäl är att det med hänsyn till avgörande i fallet Kruslin mot (dom , 176-A) kan ifrågasättas om inte en tillämpning av reg- lerna 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen och 27 § 3 /sedermera 47 § 3/ telelagen står i strid med artikel 8 i Euro- pakonventionen. Omständigheterna var följande. I en förun- dersökning om mord på en bankir, , 1982, gav förundersökningsdomaren polisen instruktioner att avlyssna en misstänkt per- sons telefon, . var vid tiden för avlyssningsbeslutet bosatt hos denne. Från avlyssnade polisen sammanlagt 17 telefonsamtal, av vilka , som också använde telefonen, deltagit i flera. I anslutning till ett av telefonsamtal anhölls han som misstänkt för bl.a. mord. Misstanken kom emellertid att avse ett annat mord än det som föranlett telefonavlyssningen, nämligen ett mord på en juveleraran- ställd, det s.k. Gerbe dOr-fallet. Det rörde sig följaktligen om överskottsinformation. I den rättegång som följde yrkade att telefonsamtalet inte skulle tillåtas som bevis- ning, eftersom det hade tagits upp med anledning av ett ärende som inte berörde honom, det s.k. Baron-fallet. Detta yrkande ogillades dock av domstolarna och dömdes sedermera för väpnat rån och försök till väpnat rån till fängelse . Åtalet för mord ogillades. En samlad reglering i nämnas att i ett annat mål dömdes till livstids fängelse för mord på . Det klagomål som framförde till och som sedan blev föremål för prövning i detta mål, av- såg dock endast den telefonavlyssning, vars resultat användes i det s.k. Gerbe dOr-fallet. Av rättsfallet framgår bl.a. följande beträffande fransk lag- stiftning och rättspraxis på området. Den skrivna franska la- gen gav inte något uttryckligt stöd för en förundersöknings- domare att ge polisen tillstånd till telefonavlyssning. Straff- processlagen innehöll emellertid föreskrifter som berättigade en förundersökningsdomare att vidta samtliga de lagliga un- dersökningsåtgärder han bedömde som nödvändiga för att utreda sanningen och i rättspraxis ansågs telefonavlyssning vara en sådan tillåten åtgärd. Den närmare tillämpningen av telefonavlyssning bestämdes vid tiden för dom av ett antal domar från de franska överrätterna. I Euro- padomstolens avgörande påpekades dock att de flesta av de rättsfall som åberopats inför domstolen hänförde sig till ti- den efter den i målet relevanta tidpunkten, . Av rättsfallen framgick bl.a. att en förundersökningsdomare kunde ge tillstånd till telefonavlyssning endast om det fanns skäl att misstänka att ett visst brott hade begåtts och utred- ningen gällde det brottet, att telefonavlyssningen fick avse endast vissa personer, nämligen den som anklagats för brott, den som var misstänkt för brott samt även en tredje person, t.ex. ett vittne, under förutsättning att det fanns skäl att tro att denne hade kunskap om för utredningen relevant infor- mation, att telefonsamtal mellan den misstänkte och hans försvarare inte fick avlyssnas och att den misstänkte eller till- talade i ett brottmål och hans försvarare hade rätt att ta del av det vid en telefonavlyssning upptagna materialet och utskrif- terna av materialet. I rättspraxis ställdes dock inga krav på brottets svårhet och ett beslut om telefonavlyssning behövde inte begränsas i tiden. hävdade vid av avlyssning- en och upptagningen av hans telefonsamtal stod i strid med artikel 8 i . Den franska regeringen bestred att så var fallet. Domstolen antecknade som ostridigt mellan parterna, att avlyssningen av telefon innebar ett in- trång av en offentlig myndighet (interference by a public En samlad reglering i