sou · GTB391 · 2006-01-01 00:00:00 — som sådan, och den mediala uppmärksamhet den fått, är bara ett exem- pel på vilket sug som finns, att en massa redan är på gång. Allt talar för att kulturlivet, för att överleva, måste involvera och engagera de nya svenskar som utgör en dryg femtedel av den svenska befolkningen. Frågan är varken om eller när, utan hur. Och därför är vi här. Tillsammans med en rad inbjudna föreläsare och debattörer ska vi skapa ett slags agenda inför . Vad behöver göras? Hur ska det göras? Vem ska göra? Och, kanske främst, hur ska det vi gör bli bestående? Hur jobbar vi lång- siktigt? Organisation, repertoar, publik talar inledningsvis om tre områden där stora föränd- ringar måste komma till stånd. Organisation, repertoar och publik. Vem berättar, vad berättas, och för vem berättar man? Dessa tre hänger intimt samman. Mångfald bland beslutsfattarna och utövarna ger upphov till andra historier och lockar därmed en mer blandad publik. Bara så kan vi uppnå de direktiv som formulerats av regeringen inför Mångkulturåret: Att på ett bestående sätt öka alla invånares möjligheter att delta i kulturlivet och att skapa ett sam- spel mellan olika kulturtraditioner. Att skapa incitament för att offentligt finansierade kulturverksamheter på ett tydligt sätt speglar och införlivar den etniska och kulturella mångfald som finns i dagens . Statistiken talar sitt tydliga språk. Långt ifrån alla invånare deltar i kulturlivet. Varken som utövare eller publik. Undersökning efter undersökning visar hur illa ställt det är, hur lite kulturutbudet stämmer överens med vår demografiska verklighet, hur etniskt rensat det är på teaterscener och i styrelserum, bland manusförfat- tare och publik, regissörer och kuratorer. , chef på , konstaterar att vi kulturarbetare måste sluta kokettera genom att påstå att ett mångkulturår inte behövs. Mångkulturåret, säger hon, är på liv och död. På liv och död. Hon är något så ovanligt som en kvinnlig teaterchef med annan kulturell bakgrund än den svenska. Under en paneldebatt om repertoar och kulturellt utbud konstaterar hon att hennes dubbla identitet ger henne ett dubbelt seende som självklart gör att hon väljer annorlunda. På hennes teater arbetar man kontinuerligt med att uppsöka andra historier än de som oftast spelas på svenska scener. Detta trots att man är verksamma i , långt från de storstadsförorter som vanligtvis förknippas med mångkultur. Men hon lägger till att det inte räcker att bara berätta andra historier, så länge de som berättar fortfarande ser likadana ut och talar samma slags svenska. En synligt blandad bakgrund, poängterar hon, är nödvändigt för att en blandad publik skall kunna identifiera sig med det som händer på scen. Organisation, repertoar, publik. De går hand i hand. Zanyar , chefredaktör på tidskriften , håller med om att en bred repertoar är viktig för att så många som möjligt ska kunna identifiera sig med det som händer på scen. Han är själv uppvuxen i , i en kurdisk familj, och upplevde som liten att han inte var välkommen till svenska kulturarrangemang. De angick inte honom, handlade inte om honom, vände sig inte till honom. Kultur var för svenska svenskar. Kultur handlade om svenska svenskar. Det var först när en svensk kompis bjöd med honom till som han på allvar fick en chans att upp- leva kultur. Och visst blev han berörd av stråkorkestern. Men det krävdes att någon från andra sidan sträckte ut en hand. Du är också välkommen här. Klyftan och avståndet mellan innerstad och förort är, menar , ett stort problem som indirekt hämmar kulturlivet. Förorten bär på en massa spännande historier som angår alla svenskar, nya som gamla. De senaste årens våg av musik från förorten vittnar om att det finns ett stort intresse för dessa histo- rier. Böcker av författare som , och säljer till en bred läskrets trots, eller kanske just därför att de utspelar sig i förorten och/eller speglar en annan slags erfarenhet än den vi är vana vid. Dessa histo- rier angår oss, de berör. Och intresset finns. Om bara fler från förorten fick en chans att delta i kulturlivet skulle det komma att prägla också andra genrer, tror Zanyar . Men för att detta ens ska bli möjligt, konstaterar han, måste vi upprätta en länk mellan förort och innerstad. Unga grabbar från måste våga sig in till . Liksom unga tjejer som jag själv måste få större anledning att komma till . Inte bara då det bjuds till konferens. Bara så uppstår verkliga möten. Bara så blir den andre mindre främmande. Här spelar media en viktig roll menar . En tidskrift som Gringo, som läses av Metros ordinarie läsare, oavsett hemvist, gör förorten tillgänglig och kanske en smula mer verklig också för dem som annars känner sig främmande inför den. Och tidskriftens framgångar, liksom de höga försäljningssiffrorna för svensk hip- hop eller tittarstormen som drabbade en film som , tyder på att det finns ett sug efter dessa historier. Om de bara får berät- tas. är det förstås viktigt att inte låsa fast kulturutövarna i förorten i förutfattade meningar och prefabricerade föreställ- ningar om vilka slags historier de bör berätta. Att inte på förhand utgå från att förortens historier nödvändigtvis är annorlunda och exotiska. , kulturproducent och paneldebattör under konferensen, konstaterar att svenskt kulturliv ofta präglas av klyschor och vattentäta skott. Förortskids ska bara göra hip-hop. Det finns, hävdar han, dåligt med kunskap om möjligheten att överskrida gränser, att göra det som ingen förväntar sig, och att som utövare ta klivet över på andra sidan – att som kurdisk eller iransk förortsbo spela traditionell svensk teater eller att som ursvensk jämtlänning spela världsmusik med afrikanska eller arabiska rötter. Det är ju egentligen först då ett verkligt möte sker. Först då som mångkultur blir mer än bara retorik. Flera av konferensens deltagare utnämner publiken som den viktig- aste parametern för att mäta lyckat mångfaldsarbete. Tittare, läsare och åskådare är de som måste avgöra vad som bör berättas. De är snabbast, de ligger i fronten, kommer ett av borden överens om under dagens första diskussion. Att publiken skulle protestera om en svart snubbe spelade är knappast troligt, konstaterar någon. Åskådare har ju snällt gått med på att vuxna spelar barn på scen, eller att kvinnor spelar män, i operans byx- roller. Det som händer på scen är på låtsas, och det vet publiken. Så länge det som spelas är bra och trovärdigt fungerar denna tysta överenskommelse, och anything goes. Vid ett annat bord talar man om att en bättre dialog måste upp- rättas mellan producenter och publik. Bara så kan vi få reda på vad publiken vill ha, vilka erfarenheter och historier de vill se repre- senterade på svenska scener, biografer och museer. En större tillit till publiken alltså. Men är publiken verkligen alltid att lita på? Vet publiken alltid vad den vill ha? Jag som aldrig varit i , inte vet jag mycket om de historier som ryms bakom de parabolklädda fasaderna. Inte vet jag vilka historier som skulle kunna berättas. Därför saknar jag dem inte heller. Det man inte känner till kan man ju knappast sakna. Men de bakom parabolfasaderna då, de som borde veta vad som faktiskt saknas? De som bär på annorlunda historier? Kan vi lita på den publiken, hoppas att den protesterar om den inte känner igen sig i det som spelas? Dessa människor, konstaterar från InterCult under sitt anförande, har redan talat genom sin blotta frånvaro. Zanyar Adamis känsla av att inte vara välkom- men, att kulturen inte angick honom som ung Hässelbybo, vittnar om detta. Kulturlivet inkluderar inte dem. Därmed kan de ju knap- past heller tycka. De tillfrågas inte. utfärdar dessutom en varning för blind tillit till publiken. Teater, menar hon, måste våga vara experimentell och därmed ges tid att gå emot publikens behov och önskemål. Publiken, understryker hon, vet inte alltid vad den vill, och den stryker gärna fördomar medhårs. Kultursektorns ansvar är därför att lotsa publiken snarare än bara ge den vad den vill ha. Det handlar om att visa publiken sånt som den kanske inte visste fanns. Öppna nya dörrar. Spela också sånt som upprör, som provocerar. Men om detta, i sin tur, innebär att spela för tomma hus? Om publiken – den publik som redan går på teater – faktiskt inte är intresserad av teater som den inte anser angår den? Hur kan kul- turlivet utmana publiken, väcka nyfikenhet och intresse för andra historier och världar, utan att riskera att blint bortse från det män- niskor ber om, utan att alltså motverka sitt eget syfte genom att bli för smal? Utan att rentav, och detta vore förstås en paradox, bli elitistisk i det att den försöker bli bred? Utan att vi, i våra försök att beröra alla, till slut inte berör någon? Och hur skapar vi, å andra sidan, kultur som angår en bredare publik, som vi undgår kommersialisering av det statligt finansierade kulturlivet? , konsult på , undrar under sin föreläsning varför just kultursfären så gott som aldrig använder deras tjänster. Varför teatrar, museer och andra kulturinstitutioner tycks kom- plett ointresserade av vad deras målgrupp egentligen vill ha. Hur, undrar hon, möter kulturutövarna publikens behov? Och hur und- viker man att stänga folk ute om man bortser från deras behov? Hon menar att kultursfären ofta har förlegade föreställningar om vem som är deras målgrupp. Att vi lutar oss mot en förenklad syn på olika demografiska gruppers intressen. använder till exempel aldrig längre variabler som kön och etnicitet. De vet att dessa spelar rätt liten roll i de val vi gör som konsumenter. Att människor med liknande demografiska variabler är långt ifrån lika. Att tala om invandrare och svenskar är alldeles för grovhugget. Men reproducerar bilden av teaterpubli- ken som en massa medelålders medelklasskvinnor likt ett mantra. Och frågan är om man verkligen kan mäta kulturintresse på samma sätt som man mäter folks rökvanor eller blöjkonsumtion. Kanske är det trots allt viktigt att hålla isär kommersiell försäljning och kulturproduktion. Annars riskerar det statliga kulturlivet att teve- fieras. Tittarsiffror blir viktigare än kvalitet. Och detta gynnar knappast mångfald, utan leder lätt till att allt blir mainstream. Hur tar vi då reda på vad publiken vill ha, som vi vågar lita på kulturens förmåga att utmana, att leda folk in på okända stigar? Och, den kanske viktigaste frågan, hur når vi ut till den publik som lyser med sin frånvaro? Hur skapar vi den länk mellan förort och innerstad som Zanyar efterlyser? Hur gör vi så att fler svenskar, oavsett kulturell bakgrund, känner att kultur angår dem, inkluderar dem, välkomnar dem? Detta tycks bli en av utmaningarna under nästkommande år, och de år som följer. statsunderstött kulturliv måste rikta sig till alla invånare. Vårt svenska kulturliv riktar sig, , till långtifrån alla. Där en av anledningarna till att ett Mångkulturår behövs. På liv och död? Om man ser kultur som en mänsklig rättighet. Om man anser att kultur för alla är en av förutsättningarna för en fungerande demokrati. Om man tror på kulturens förmåga att förändra, att tillföra mening till livet. Om man tror att själen, inte bara kroppen, kan svältas ihjäl. Den kanske mest brännande frågan är den om kultur- livets strukturer. Vem får vara med? Vem får skriva, regissera, filma, rollsätta, ljussätta, producera, agera? Vem sätter repertoaren? Vem fattar besluten? Vem kammar hem bidragen? Vem väljs in i styrelserna? Då deltagarna ombeds skriva vilka frågor som de anser viktigast under Mångkulturåret, hamnar strukturförändringen högt på prioriteringslistan. Drygt hälften av de svarande nämner en förändring av strukturerna, genom någon form av rekrytering. Några uppmanar till kvotering, andra bara till att högre krav ska ställas på kulturinstitutionerna vid den ny- anställning eller omorganisering som tycks alltmer oundviklig. Frågan diskuteras livligt . En kvinna vid ett av borden konstaterar att det känns fantastiskt att så många med en synligt annan bakgrund än den svenska för en gångs skull samlas på konferens. Att nästan inga arbetsplatser är så här blandade. Här representerar även de som står på scen – paneldebattörer och före- läsare – ett blandat . En journalist vid samma bord proteste- rar genast. Det är typiskt, säger han, att det blir mer blandat då just frågor som dessa diskuteras. Fler svensk-svenskar borde visa intresse som denna. De här frågorna får ju inte bara intres- sera invandrarna. De måste angå oss alla. Klart är att frågan om representation är känsligast av alla de frågor som diskuteras. Många har personliga erfarenheter av dis- kriminering. Vissa känner sig positivt särbehandlade men placerade i ett fack. Färgade skådespelare som om och om igen får spela invandraren på teater och film. Eller, som skådespelaren och moderatorn för dagen berättar, placeras i ett sola- rium för att bli så där riktigt svarta, så att publiken verkligen förstår att han den där på scen spelar . Frågan om kvotering är Men så gott som alla tycks eniga om att en förändring måste ske vad gäller strukturer och organisation. Att kulturutövare och beslutsfattare är en allt för homogen grupp. Och att detta är en av huvudorsakerna till likriktningen inom det som produceras. , forskare på som gjort en utredning om etnisk och kulturell mångfald i den statliga kultur- sektorn, konstaterar att representationen, bland såväl utövare som beslutsfattare, är oerhört sned. Han pekar ut fyra mekanismer som styr vid rekrytering, och som bromsar utvecklingen mot en mer kulturellt blandad kultursfär. Den första är bristande engagemang och kunskaper bland beslutsfattarna, bland dem som rekryterar. Dessa är ju ofta själva svensk-svenska, och saknar de erfarenheter och det seende som krävs för att våga anställa människor med annan bakgrund än de själva. De känner sällan till fördelarna med andra utbildningar än de traditionellt svenska. De vet inte att upp- skatta andra slags meriter, annan kompetens. Och framförallt vet de inte var de ska söka, ens om de skulle vilja anställa någon med annan kulturell bakgrund. Detta leder oss in på mekanism nummer två, nämligen det faktum att av alla tjänster inom kultursektorn (siffran är lägre inom andra sektorer) tillsätts genom informella nätverk. Samma personer får jobben om och om igen. De med rätt kontakter har större chans, medan de som är nya i , eller som befinner sig inom alternativa kontaktnät, lätt faller bort. En stor del av konferensens deltagare nämner just alter- nativt nätverkande, eller snarare en breddning av de redan existe- rande nätverken, som en av de viktigaste frågorna . Och förklarar att hon ser som sin huvudsakliga uppgift att agera kopplerska – att jobba aktivt för att etablera nya nätverk och bredda gamla dito, samt att finna former och platser för nya möten, som den konferens vi befinner oss på. En tredje mekanism ligger i själva kulturbegreppet som sådant. Det är mångtydigt och flyktigt, och uppfattas ofta som ett slags bärare av mångfald i sig självt, oavsett om utövarna representerar mångfald eller inte. Kulturen blir på så sätt sitt eget alibi. Genom att vara marginell och kanske lite så där lagom politiskt radikal, genom att gå på tvärs mot gängse föreställningar och lagomhet, skapar man en skev självbild och en uppfattning om att det är högt i tak, att alla får vara med. Alla får inte vara med. Det är i själva verket rätt lågt i tak. Det visar undersökning med all Det visar snart nog varenda undersökning som görs på temat mångfald i kulturlivet. Det visar behovet av ett Mångkulturår. Behovet av en konferens som denna. Den fjärde och sista mekanismen beskriver Pripp som ett slags ambivalens. Mångfald associeras lätt med en mängd problemscena- rier och svårigheter, och detta leder till att man gärna skjuter mångfaldsarbetet . Man erkänner de problem som finns, man talar vitt och brett om vad som måste göras, hur saker och ting måste förändras. Men man gör inget. Man säger , nästa gång, . Detta tror jag att de flesta känner igen sig i. Mycket snack och liten verkstad. Det är en sak att gå på konferens. En annan att ge upp sin tjänst för att bereda plats åt andra. Om en ska in måste en annan ut. Och ingen vill väl frivilligt ut? Kvalitet och Kompetens – Vem avgör? Ett annat problem, skulle man kunna tillägga, är de luddiga kriterier som kännetecknar rekrytering och urval inom kultursektorn. Inom andra sektorer är det lättare att peka på exakt vad som krävs för en viss tjänst. Man blir behörig genom en viss utbildning eller tydligt definierade kunskaper. Måttstocken vid anställning, förklarar , som är jurist hos DO (Diskriminerings- ombudsmannen), måste alltid vara att välja den bästa. Men vad innebär egentligen det? Hur avgör vi vilken skådespelare som är bäst? Vilken konstnär som är bäst? I kultursfären är ju begrepp som kvalitet och kompetens så mycket mer svårdefinierade. Vad kännetecknar till exempel ett bra filmmanus? Utifrån vilka kriterier bör filmkonsulenterna välja vem som ska få statliga miljoner för att förverkliga just sitt projekt? Och hur ska man kontrollera att de gjorde rätt val? Beror det på om filmen får bra recensioner? Om den drar publik? Om den drar en annan publik än den vanliga? En film kan få lysande recensioner men spela för tomma biografer. Eller fullkomligt sågas och bli årets publiksuccé. Den kan slå på landsbygden, medan storstadsborna sviker. Och den kan bli en tittarsuccé utan att fördenskull ses av en etniskt eller kulturellt blandad publik. Hur mäter vi vad som är bra och dåligt? Vem agerar smakdomare? Vems ord väger tyngst? Detta, tänker jag, är nog den främsta anledningen till att kultur- institutionerna är mer etniskt rensade än någon annan arbetsplats – något som från InterCult konstaterar under sitt anfö- rande. Precis som detta måste vara en av huvudanledningarna till att de är så könssegregerade. Det är svårt att värja sig mot argumentet att just detta manus var det bästa. Även om jag som kvinna, eller jag som judinna, kanske hade valt annorlunda. Det bästa är ju en helt subjektiv värdering. Och den kan därför aldrig vara fel, lika lite som den i egentlig mening kan vara riktig. Det blir därför väldigt uppenbart att också kvinnor, liksom turkar, afghaner, romer, samer, ryssar, iranier och chilenare – bland många andra – också måste få vara med och välja, värdera, och sålla. Att de som bedömer speglar hela . Först då får begrepp som kompetens och kvalitet betydelse och mening. Först då är de över huvud taget relevanta som begrepp. Men hur ska vi uppnå detta? Och, kanske ännu viktigare, hur uppnår vi det utan att diskriminera, om än på omvänd väg? Går det att förändra strukturerna utan att kvotera, utan att införa positiv särbehandling, utan att återigen segregera? talar om att tuffare mångfaldsplaner krävs. Att kulturinstitutionerna måste få tydligare mångfaldsmål, samt att det måste ställas högre krav på rapportering. berättar att detta redan sker i länder som , och , där tydliga krav har formulerats vad gäller mångfaldsstrategier, och där rapporteringen blir det som avgör om man fortsatt ska få bidrag. Han säger nej till kvotering men förespråkar tydligare krav. Frågan är bara vad som egentligen är skillnaden. Och frågan är om vi verkligen kan tala i termer av kvotering eller icke-kvotering. Sker inte rekrytering och urval inom kultursfären redan genom ett slags kvotering? De svensk-svenska män som får göra filmer och regissera teater – ges de alltid den möjligheten för att de är så himla kompetenta och begåvade, eller är det inte ganska ofta så att de tycks ha fått chansen för att de är just svensk-svenska män? För att de har rätt kontakter? För att de skriver den slags manus film- konsulenter och teaterchefer – också de svensk-svenska män – kan identifiera sig med? Större mångfald bland beslutsfattarna är alltså ett viktigt led om strukturerna – och med dem också utbudet – ska förändras. Men det vore naivt att bara stirra sig blind på chefens kön eller kulturella tillhörighet. Att tro att en omrekrytering mirakulöst löser alla problem. Det finns gott om sexistiska kvinnor och rasistiska invandrare. En kvinnlig filmkonsulent eller en turkisk teaterchef kommer inte per automatik att välja andra slags manus eller anställa Det finns till och med risk att dessa väljer, om möjligt, ännu mer enligt , av rädsla att pekas ut eller för att värna sin trovärdighet och status. Ingen ska tro att jag favoriserar kvinnliga manusförfattare bara för att jag själv är kvinna. Jag går minsann också på kvalitet, och kvalitet – det vet alla – kännetecknar den slags manus som alltid har valts ut. Manus skrivna av män. Manus skrivna av svenska svenskar. Manus med manliga protago- nister, med snygga blonda kvinnliga biroller, gärna ett äktenskap i kris, lite fylla, en och annan älgjakt. Eller, som , sakkunnig hos kulturminister , uttrycker det under det samtal som pågår kring hennes bord: Kvalitet är som det alltid har varit. Kvalitet är ett konserverande begrepp. Klaga eller inspirera? Jag målar i svart och vitt. Men ibland måste man förenkla för att problemen ska bli synliga. Flera av deltagarna skriver på sina svarsblanketter att det är viktigt att inte bara klaga. Att klagan och kritik bara paralyserar, att vi fastnar. De påminner om att vi måste lyfta fram positiva exempel, visa på projekt och institutioner där det faktiskt fungerar. Och visst har de rätt. Flera av dem som deltar i paneldebatter och diskussioner är ypperliga exempel på att det fungerar. , lärare på i , berättar till exempel om den verksamhet han bedrivit på den skola där han som svensk-svensk utgör en försvinnande minoritet. Genom ett samarbete med stadens ges eleverna en chans att arbeta kreativt. De lär sig guida sina egna föräldrar, för- bättrar på så sätt sin svenska, lär sig om den egna bygdens historia, tillåts känna att de har något att ge. Och , chef på , berättar från publikplats om då han initierade Riks- teatern JAM, och om hur detta blev startskottet för en rad sats- ningar, där en både ung och etniskt blandad samling kulturutövare fått chansen att uppträda, producera och regissera . Hur en tung koloss lyckades med det ovanliga att lyfta fram, och möta, individer. Hur teatern kom att bli en slags trampolin för personliga erfarenheter. Visst måste dessa exempel lyftas fram, inte minst som inspira- tionskälla. Visst måste vi lära oss av de erfarenheter som redan gjorts, och ta tillvara den kompetens som fått utrymme att växa och utvecklas inom ramen för dessa projekt. Visst måste vi synlig- göra alla de fantastiska projekt som, framförallt det fria kulturlivet, mot alla odds genomfört och fortfarande genomför. Men blir det nästan komiskt då , ordförande för , under en paneldebatt kring de kriterier som avgör vem som får stöd och vem som blir utan, gång på gång undviker själva frågan om kvalitetsbedömning och orättvis bidragsgivning genom att plocka fram goda exempel. Dessa exempel är nog så viktiga. Men om vi stirrar oss blinda på dem är det lätt att glömma att en förändring måste komma till stånd. Blunda inte för problemen skriver en av deltagarna i sin uppmaning inför Mångkulturåret. En annan: Sluta kartlägga, alla vet att det är åt helvete, agera! Det finns givetvis också en massa exempel på projekt med goda intentioner, projekt med syfte att gynna mångfalden, som miss- lyckas, som av en eller annan anledning går fel. talar självkritiskt om , som var verksam på i syfte att på lång sikt förändra strukturerna inom hela organisationen. Det hela blev tyvärr en isolerad försöksverksamhet. Den ordinarie verksamheten förblev mer eller mindre oförändrad. De skådespelare med annan kulturell bakgrund än den svenska som rekryterats försvann i samma ögon- blick som ensemblen lades ned. Man lyckades inte ta till vara den interkulturella kompetensen. Också den här typen av projekt måste vi kunna lära av. Vad gjorde man för misstag? Varför lyckades man inte åstadkomma långsiktig förändring? Hur kunde ett projekt som så många såg upp till, som framstod som föregångare, lämna så få bestående avtryck?