sou · GTB384d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Som exempel lämnas här en beskrivning av hur de lokala fördel- ningarna ser ut som gäller och . Nuvarande bestämmelser och annan bakgrund I överenskommelsen för finns bl.a. en uppräkning av vissa brottsbalksbrott som vid brott av högst normalgraden har ansetts vara av enkel beskaffenhet. I de fall särskild åtalsprövning skall göras av åklagare markeras det med ÅP. I uppräkningen finns följande brott. – Vållande till annans död vid trafikolycka – Vållande till kroppsskada eller sjukdom vid trafikolycka – hot (som inte riktar sig mot närstående) – Hemfridsbrott och olaga intrång – Sexuellt ofredande (blottning) – Tillgrepp av fortskaffningsmedel – Häleri/häleriförseelse när förbrottet består av tillgrepps- brott enligt ovan (dock ej tillgrepp av fortskaffnings- – Skadegörelse (dock ej genom brand) – Tagande av olovlig väg –Missbruk av urkund –Brott mot griftefrid –Falskt larm och missbruk av larmanordning –Våld eller hot mot tjänsteman som inte riktar sig mot polisman –Förgripelse mot tjänsteman som inte riktar sig mot polisman –Överträdelse av myndighets bud och hindrande av förrättning Nuvarande bestämmelser och annan bakgrund I överenskommelsen finns en uppräkning av brott som skall anses vara av enkel beskaffenhet. Förundersökning avseende brott (in- klusive straffbara försök) under punkterna 1 och 2 i den lokala överenskommelsen skall normalt anses vara av enkel beskaffenhet och skall därför, om inte annat följer av punkten 3 i överenskom- melsen, ledas av polismyndigheten. Om inte annat anges, avses i uppräkningen endast brott av normalgraden eller ringa brott. För brott som är understrukna skall i vissa fall särskild åtalsprövning göras av åklagare (se punkten 3.3 b i överenskommelsen). I den lokala överenskommelsen anges att förundersökning avse- ende övriga brott leds av polismyndigheten när det inte finns någon som skäligen kan misstänkas för brottet. Underrättelse om utred- ningen skall då ske till åklagare enligt punkten 4 i överenskommel- sen. Följande brott enligt skall enligt punkten 1.1 i den lokala överenskommelsen anses vara av enkel beskaffenhet. –3 kap. misshandel och framkallande av fara för annan –4 kap. olaga tvång, olaga hot, hemfridsbrott, olaga intrång och ofredande –6 kap. sexuellt ofredande (blottning) –8 kap. stöld, snatteri, grov stöld, tillgrepp av fortskaffningsmedel, egenmäktigt förfarande, självtäkt och olovlig kraftavledning –9 kap. bedrägeri, bedrägligt beteende, häleri och häleriförseelse –10 kap. undandräkt, olovligt förfogande, olovligt brukande och fyndförseelse –12 kap. skadegörelse, åverkan, grov skadegörelse och tagande av olovlig väg –13 kap. allmänfarlig vårdslöshet –14 kap. urkundsförfalskning, förvanskning av urkund, under- tryckande av urkund (ringa brott), märkesförfalskning (ringa brott) och brukande av det förfalskade då nämnda brott aktuali- serats –15 kap. falsk tillvitelse (ringa brott), vårdslös tillvitelse, osant in- tygande, brukande av osann urkund samt missbruk av urkund –16 kap. falskt larm, missbruk av larmanordning och förargelse- väckande beteende –17 kap. våld, hot eller förgripelse mot tjänsteman som ej är an- ställd vid polisväsendet, våldsamt motstånd, överträdelse av myn- dighets bud och hindrande av förrättning Nuvarande bestämmelser och annan bakgrund Förundersökning avseende brott enligt specialstraffrättsliga bestäm- melser skall anses vara av enkel beskaffenhet och ledas av polis- myndigheten om inte svårare straff än fängelse kan följa på brottet, om inte annat anges i punkten 2.2 eller följer av punkten 3 i överenskommelsen (punkten 2.1). Enligt punkten 2.2 a-k gäller att förundersökning avseende föl- jande brott skall, även om svårare straff än fängelse kan följa på brottet, anses vara av enkel beskaffenhet; narkotika- brott enligt 1 § första stycket narkotikastrafflagen (1968:64) avse- ende överlåtelse, framställning avsett för missbruk, förvärv i överlå- telsesyfte, innehav eller bruk av narkotika, om inte punkten 3.1 nedan är tillämplig (punkt 2.2 a). I punkterna 2.2 b-k följer därefter en uppräkning av samma lag- stiftning som i fördelningscirkuläret på denna punkt (se avsnitt 2.3.2). Förundersökning avseende övriga brott inom specialstraffrätten leds av polismyndigheten då det inte finns någon som skäligen kan misstänkas för brottet. Underrättelse om utredningen skall då ske till åklagare enligt punkterna 4.2 och 4.3 i den lokala överenskom- melsen. I punkt 3 under rubriken bestämmelser anges följande. 3.1Åklagaren ska leda förundersökningen avseende brott som är svårbedömda eller där det annars med hänsyn till ut- redningens art eller omfattning är lämpligare att åklagaren le- der förundersökningen. 3.2Även om en förundersökning rör brott som anges under punkterna 1-2 ovan, är det påkallat av särskilda skäl att åkla- gare övertar förundersökning beträffande följande brott. a.Brott enligt 3, 4 och 6 kap. BrB som riktar sig mot barn och oavsett om skälig misstänkt finns för brottet om inte åklagaren beslutar annat, b.brott som innefattar våld eller hot mot närstående (se 8 kap. 13 § BrB), c.brott med rasistiska eller främlingsfientliga motiv eller d.brott där den misstänktes psykiska status kan antas av- vika från det normala och man kan anta att svårare straff än böter kan komma att utdömas. Nuvarande bestämmelser och annan bakgrund 3.3 Åklagare skall inträda som förundersökningsledare även i följande fall. a.När det ankommer på domstol att fatta beslut om åt- gärd, t.ex. tvångsmedelsbeslut, förordnande av offentlig för- svarare, målsägandebiträde eller särskild företrädare för barn. (Åklagarens handläggning enligt 23 kap. 6 b § RB, begäran om att rätten ska pröva utdömt vite m.m., betyder inte i sig att förundersökningen ska ledas av åklagare.) b.När särskild åtalsprövning är föreskriven. Regler om åtalsförutsättningar finns i slutet av respektive kapitel i BrB och inom specialstraffrätten i respektive författning. I många fall krävs målsägandens angivelse eller att åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Målsäganden skall i sådana fall tillfrågas om han vill ange brottet. Om angivelse ej lämnas skall ärendet överlämnas till åklagare för beslut om fortsatt handläggning. Vissa brott hör under allmänt åtal om målsäganden har an- gett brottet och åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Även så- dana fall skall överlämnas till åklagare för beslut. Efter åkla- garens prövning kan ledningen av förundersökningen återgå till polismyndigheten om saken är av enkel beskaffenhet. c.När det kan bli aktuellt att göra en framställan om ut- lämning, begära eller lämna internationell rättshjälp eller när en begäran om övertagande av lagföring görs. d.När bevistalan enligt 38 § LUL aktualiseras. e.När en begäran om besöksförbud har gjorts. f.När fråga uppkommer om användande av tvångsmedel och det ankommer på åklagaren att besluta därom. Åklagare skall även överta ledningen då tagande av lös egendom i för- var aktualiseras (26 kap. 3 § RB). (Åklagarens handläggning 23 kap 6 b § RB, utdömande av vite m.m., betyder inte i sig att förundersökningen ska ledas av åklagare). 2.4Förundersökningsledarens ansvar och befogenheter Förundersökningsledaren har enligt 1 a § andra stycket FUK an- svaret för förundersökningen i dess helhet, dvs. för hur utrednings- åtgärderna genomförs och prioriteras sinsemellan (SOU 1987:72 s. 127). Förundersökningsledaren skall också se till att utredningen bedrivs effektivt och att den enskildes rättssäkerhetsintressen tas till vara samt ge dem som biträder honom behövliga direktiv för Nuvarande bestämmelser och annan bakgrund För vissa situationer finns ansvaret också reglerat i andra författningar, t.ex. i 22 kap. 2 § andra stycket RB, som anger att förundersökningsledaren i vissa fall skall underrätta målsäganden om möjligheten att framställa ett enskilt anspråk. En rad beslutsbefogenheter är knutna till förundersökningsledar- skapet enligt bestämmelser i olika författningar. Här kan nämnas behörigheten att besluta om vissa tvångsmedel, som hämtning till förhör (6 § FUK), beslag (27 kap. 4 § RB), husrannsakan (28 kap. 4 § RB) samt kroppsvisitation och kroppsbesiktning (28 kap. 13 § RB). Undersökningsledaren får också begära vittnesförhör inför rätten under förundersökningen (23 kap. 13 § RB) och inhämta yttrande från sakkunnig (23 kap. 14 § RB). Undersökningsledarens uppgifter kan sammanfattningsvis i grova drag och mycket schematiskt beskrivas på följande sätt (SOU 1987:72, bilaga 4 s. 296). –att dra upp riktlinjer för utredningsarbetet –att besluta om tvångsmedel och andra åtgärder som ankommer på undersökningsledaren –att fortlöpande följa utredningsarbetet, göra bedömningar och ge direktiv för fortsatta åtgärder –att avsluta utredningsarbetet helt eller delvis så snart förhållande- na ger anledning till det och –att utöva kontroll över att utredningen bedrivs objektivt och på ett sätt som tillgodoser enskildas rättssäkerhetsintressen 2.5Befogenheter som är förbehållna åklagaren Förundersökningsledarens ansvar för utredningen är detsamma oavsett om det är åklagaren eller polismyndigheten som leder un- dersökningen. Däremot har åklagaren vissa befogenheter i egen- skap av åklagare, befogenheter som en polisiär förundersökningsle- dare saknar. Nuvarande bestämmelser och annan bakgrund 2.5.2Framställning om åtgärd av domstol under förundersökningen Även om en lag eller förordning uttrycker viss befogenhet för för- undersökningsledaren (åklagare eller polismyndighet) följer det av fördelningscirkuläret att när det under förundersökningen krävs en åtgärd av domstol, skall åklagaren inträda som förundersökningsle- dare. Exempel på sådana bestämmelser är följande. –23 kap. 5 § RB och 24 § LUL om undersökningsledarens skyldig- het att till rätten anmäla behov av offentlig försvarare eller målsä- gandebiträde –23 kap. 13 § RB om undersökningsledarens möjlighet att begära vittnesförhör inför rätten under förundersökningen –23 kap. 14 § RB om undersökningsledarens möjlighet att hos rät- ten begära att sakkunnig skall utses och att skriftligt bevis skall fö- retes m.m. –23 kap. 15 § RB om undersökningsledaren möjlighet att begära bevisupptagning i rätten –23 kap. 18 och 19 §§ RB om undersökningsledarens roll vid begä- ran hos rätten om att förundersökningen skall kompletteras m.m. –26 kap. 2 och 4 §§ RB om undersökningsledarens möjlighet att hos rätten begära kvarstad –27 kap. 6 § RB om undersökningsledarens roll vid prövning i rät- ten av beslag –27 kap. 9 § RB om undersökningsledarens roll vid prövning i rät- ten av kvarhållande av försändelse –10 § FUK om undersökningsledarens skyldighet att hos rätten begära rättspsykiatrisk undersökning under förundersökningen I tvångsmedelsbestämmelserna i 24-28 kap. RB anges vem som är behörig beslutsfattare. Det kan vara rätten, åklagaren och under- sökningsledaren. I vissa fall får även en enskild polisman besluta om tvångsmedel. I fördelningscirkuläret anges att åklagaren skall inträda som för- undersökningsledare när det blir fråga om användning av tvångs- medel, även i de fall det är undersökningsledaren som enligt 24- 28 kap. RB skall fatta sådana beslut. Det rör exempelvis följande. Nuvarande bestämmelser och annan bakgrund –beslut enligt 28 kap. 4 § RB i vissa fall om husrannsakan av större omfattning –beslut enligt 28 kap. 10 § RB om undersökning av vissa platser, t.ex. gårdsplaner och fabriksområden Enligt fördelningscirkuläret behöver åklagaren inte inträda som förundersökningsledare vid följande beslut. –beslut om husrannsakan som inte är av större omfattning (där görs en hänvisning till 28 kap. 4 § första stycket RB) –avspärrning, förbud m.m. för säkerställande av utredning om brott (där görs en hänvisning till 27 kap. 15 § RB) –kroppsvisitation och kroppsbesiktning 2.5.4Beslut om personutredning redan under förundersökningen Enligt 2 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brott- mål, m.m. gäller att beslut om att inhämta yttrande från den lokala meddelas av rätten. Innan allmänt åtal har väckts, får beslutet under vissa förutsättningar dock meddelas av åklagaren. Den behörigheten för åklagaren tillkom genom en lagändring (SFS 2002:441). Lagändringen byggde på förslag som vi hade lämnat i betänkandet SOU 2001:59. Bakgrunden var att ett tidigt beslut om personutredning skulle ha positiv effekt på genomströmningstiderna. I förarbetena påpekades att tidsvinsten kunde komma att variera beroende på om det är polisen eller åkla- garen som är förundersökningsledare. Det konstaterades att i de ärenden som polisen leder kommer beslut om inhämtande av per- sonutredning att fattas först i nära anslutning till att åtal väcks. Re- geringen bedömde dock att varje tidsvinst, oavsett om den är be- gränsad, är av godo ur ett medborgarperspektiv. Såväl vi som regeringen gjorde den bedömningen att polismyn- dighet inte bör ges behörighet att besluta om personutredningarna, eftersom en sådan ordning skulle kunna medföra en ökad risk för att utredningar begärs in i onödan (SOU 2001:59 s. 72 ff. och prop. 2001/02:147 s. 23). Nuvarande bestämmelser och annan bakgrund Frågor om besöksförbud prövas av allmän åklagare och tas upp på begäran av den som förbudet avses skydda eller när det annars finns anledning till det (7 § lagen [1988:688] om besöksförbud). Har en begäran om besöksförbud gjorts hos polismyndigheten, skall åkla- garen underrättas om detta (3 § förordningen [1988:691] om tillämpning av lagen om besöksförbud). Enligt för- delningscirkuläret skall åklagaren inträda som förundersökningsle- dare när en begäran om besöksförbud har gjorts. Bestämmelser om bevistalan finns i lagen med särskilda bestämmel- ser om unga lagöverträdare. Personer kan begå brott men inte åtalas för det. Misstänks någon för att ha begått brott får åklagare, om det krävs ur allmän syn- punkt, efter framställning av socialnämnd, länsstyrelse eller vård- nadshavare, begära prövning hos domstol i frågan om den unge har begått brottet. Det kallas bevistalan och finns föreskriven i 38 § LUL. I fördelningscirkuläret anges att åklagare skall inträda som förundersökningsledare när fråga om bevistalan aktualiseras (se även 10 § åklagarförordningen). 2.5.7Framställning om utlämning m.m. Enligt fördelningscirkuläret skall åklagaren inträda som förunder- sökningsledare när det kan bli aktuellt att göra en framställan om utlämning, att begära eller lämna internationell rättslig hjälp eller när en begäran om övertagande av lagföring görs. För detaljer om bestämmelserna hänvisar vi till lagen (1957:668) om utlämning för brott, lagen (1959:254) om utlämning för brott till , Fin- land, och och lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Dessa lagar avser utlämning från . Utlämning till regleras i förord- ningen (1982:306) med vissa bestämmelser om utlämning för brott. Dessutom kan nämnas lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål och lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. Nuvarande bestämmelser och annan bakgrund 2.5.8Beslut om förundersökningens upphörande En förundersökning kan upphöra på olika sätt. Finns det inte läng- re anledning att fullfölja förundersökningen skall den läggas ned (23 kap. 4 § andra stycket RB). Reglerna om förundersökningsbe- gränsning (23 kap. 4 a § RB) innebär också att förundersökningen läggs ned. Har en fullständig förundersökning utförts, skall beslut meddelas i frågan om åtal skall väckas (23 kap. 20 § RB). I avsnitt 6.6 finns det beskrivet mer om förundersökningens upphörande och att vissa av besluten får fattas endast av åklagare. 2.5.9Utfärdande av stämning och ansvarstalan Den absoluta åtalsplikten innebär att åklagaren, om inte annat är föreskrivet, är skyldig att väcka åtal för alla brott som hör under allmänt åtal där han på objektiva grunder kan förutse en fällande dom. Den absoluta åtalsplikten innebär en presumtion för att åtal skall väckas (20 kap. 6 § RB). Reglerna om strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot i 48 kap. RB utgör undantag från den absoluta åtalsplikten liksom bestämmelserna om särskild åtalsprövning (se avsnitt 2.5.10) och åtalsunderlåtelse (se avsnitt 2.5.11). Det hävdas ibland att bestäm- melserna om särskild åtalsprövning utgör ett uttryck för att det allmänna åtalet i dessa fall är fakultativt och inte ett uttryck för en inskränkning i den absoluta åtalsplikten (se Fitger, Rättegångsbal- ken 2 s. 20:16). Det är åklagaren som väcker åtal genom en skriftlig ansökan om stämning hos rätten (45 kap. 1 § RB). Ett åtal kan vara antingen allmänt eller enskilt. Det är endast åklagare som har behörighet att för det allmännas räkning föra an- svarstalan i domstol. Reglerna som föreskriver att särskild åtalsprövning skall ske har olika innehåll och markerar med varierande grad en presumtion mot åtal (SOU 1992:61 s. 149 ff. och Fitger, 2 s. 20:7 och 20:11 ff.). I vissa fall anges att åtal får väckas bara om målsäganden anger brottet till åtal och åtal dessutom är påkallat ur allmän synpunkt (se t.ex. 3 kap. 12 § och 8 kap. 13 § BrB). Ett annat villkor för allmänt Nuvarande bestämmelser och annan bakgrund åtal kan vara att en myndighet ger tillstånd till åtal (se t.ex. 19 kap. 16 § BrB). De brottstyper för vilka särskild åtalsprövning är föreskriven är i regel sådana där brottet har ett utpräglat civilrättsligt inslag, rör förhållanden inom familjen eller annars vad som brukar anses höra till privatlivet eller där andra sanktionsformer gäller vid sidan av det straffrättsliga systemet (SOU 1992:61 s. 150). Enligt fördelningscirkuläret skall åklagaren inträda som förun- dersökningsledare vid brott där särskild åtalsprövning är föreskri- ven. Vid åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § RB gäller en presumtion för åtal (se t.ex. prop. 1984/85:3 s. 28 och SOU 1992:61 s. 150). Den bestämmelsen gäller oavsett gärningsmannens ålder. I 16-22 §§ LUL finns bestämmelser om åtalsunderlåtelse som gäller för unga lagöverträdare. I sistnämnda fall finns en presumtion mot åtal. Det är enbart åklagare som får besluta om åtalsunderlåtelse (se 20 kap. 7 § RB; jfr 10 § åklagarförordningen). 2.5.12Åklagarens roll i övrigt Åklagaren har en roll i processer som inte innefattar åtal men som enligt särskilda bestämmelser skall handläggas som brottmål, t.ex. mål om förändring av redan ådömd påföljd enligt 34 eller 38 kap. BrB, mål om förverkande till det allmänna eller annan särskild rättsverkan av brott enligt lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m., mål enligt bötesverkställighetslagen (1979:189) och mål med bevistalan enligt lagen med särskilda be- stämmelser om unga lagöverträdare. företräder åklagare det allmännas intressen också i tvistemål (Fitger, 1 s. 7:3). Det finns ca 700 åklagare i landet. Antalet poliser uppgår till knappt 17 000. Det finns ingen statistik på hur många som har be- hörighet att vara polisiär förundersökningsledare. För att ändå få en viss uppfattning om saken kan nämnas att det i polisområde nord- Nuvarande bestämmelser och annan bakgrund västra (f.d. polismyndigheterna i , och ) fanns drygt 60 av omkring 430 poliser som hade den behörigheten. Motsvarande siffror för Polismyndig- heten i län var omkring 60 av drygt 400. Om siffrorna speglar hela landet skulle det röra sig om ett par tu- sen poliser som har förordnande att vara förundersökningsledare. uppfattning är att kompetensen hos de polisi- ära förundersökningsledarna bör höjas. kommer antalet att minska. är det tänkt att utredningsledarna skall ha en specialistfunktion inom polisen. har beräknat att behovet av polisiära förundersökningsle- dare med den högre kompetensen uppgår till 250-300 personer (ärende USE-124-3661/02). anmäldes totalt 1 248 743 brott. Knappt 1 221 700 av dessa anmälningar kom in till polisen. redovisades knappt 202 900 brottsärenden totalt från polisen till åklagare och antalet ärenden i balans var runt 142 000 (Polisens årsredo- visning 2004 s. 26). Av de anmälda brotten utgjorde 1 091 240 brott mot . De mest frekventa brottstyperna var föl- jande. –Skadegörelse (147 263 anmälningar) –Stöld/snatteri ur och från motordrivet fordon (136 264 anmäl- ningar) –Inbrottsstöld (119 287 anmälningar) –Cykelstöld (70 875 anmälningar) –Bedrägeri och annan oredlighet (57 680 anmälningar) –Misshandel/grov misshandel (67 089 anmälningar) –Stöld/snatteri i butik och varuhus (61 743 anmälningar) –Biltillgrepp (47 116 anmälningar) Inom specialstraffrätten kan nämnas att brott enligt narkotika- strafflagen anmäldes i drygt 45 000 fall (BRÅ:s webbplats på Inter- net ). Åklagarna hanterar cirka 450 000 misstankar om brott. Knappt hälften av dessa förundersökningar leds av polismyn- dighet. Antalet beslut meddelade av åklagare om att förundersökning inte skall inledas ökade med knappt två tusen till omkring 15 400 beslut. En förklaring till ökningen kan enligt Riksåklagaren vara att polisen i ökad utsträckning överlåter till åklagare att avgöra om förundersökning skall inledas eller inte. Nuvarande bestämmelser och annan bakgrund Antalet beslut meddelade av åklagare om att lägga ned förunder- sökning uppgick till drygt 118 700. Det var en ök- ning med drygt 3 600 beslut (årsredovisning 2004 s. 22 f.). De åklagarbeslut som fattades beträffande färdiga brottsutred- ningar fördelade sig på följande sätt (Åklagarmyn- dighetens årsredovisning 2004 s. 20). –Åtal väcktes, eller 179 387 beslut –Strafföreläggande utfärdades, eller 47 731 beslut –Åtalsunderlåtelse meddelades, eller 24 728 beslut –Åtal väcktes inte, eller 23 899 beslut med motivering brott kan ej styrkas och eller 5 893 beslut med någon annan motivering (övriga skäl, t.ex. preskription eller att den misstänkte avlidit). 3.1Polis- och åklagarorganisationerna ur ett historiskt perspektiv Vårt uppdrag är att göra en översyn av uppgifts- och ansvarfördel- ningen mellan polis och åklagare. För att tydliggöra bakgrunden till frågan lämnar vi en redogörelse för hur polis- och åklagarväsendena har varit organiserade fram till . I reformarbetet fram intog frågan om huvudmannaskapet för polisen en framträdande plats. var polisen i huvudsak en angelä- genhet. Det moderna polisväsendet fick sin första utformning ge- nom polislag. Redan i förarbetena till den lagen diskutera- des frågan om ett förstatligande. Frågan behandlades därefter av och polisutredningar (SOU 1944:53 och 54 samt 1951:8). polisutredning lämnade förslag om att polisvä- sendet skulle förstatligas, vilket efter remisskritik inte genomför- des. polisutredning lämnade två alternativa förslag. Det ena innebar reformer inom en i princip bibehållen orga- nisation medan det andra förslaget innebar ett förstatligande. första alternativet förordades av utredningen och genomfördes se- nare (prop. polisutredning fick uppdraget att överväga frågan om huvudmannaskapet. I utredningens principbetänkande (SOU 1961:34) föreslogs att polisväsendet skulle bli helt förstatligat. Det lämnades även förslag till omorganisation. Med hänsyn till det nära samband som då fanns mellan å ena sidan polisväsendet och å andra sidan åklagar- och exekutionsväsendet behandlade utredningen även den sistnämnda organisationen. På landsorten var landsfiska- len såväl polischef som åklagare och utmätningsman. Förslaget års polisutredning behandlades i propositio- nen 1962:148, där det föreslogs att polis-, åklagar- och exekutions- verksamheten helt skulle förstatligas . Vidare fö- reslogs att verksamheterna skulle omorganiseras och att de organi- satoriska sambanden mellan verksamhetsgrenarna skulle upplösas. I propositionen förordades att länsstyrelserna, i vilka länspolis- chefen inordnades, skulle behålla sin ställning som högsta polis- myndighet. Det fick konsekvenser för polisdistriktens indelning, eftersom det ansågs att länsgränserna vid en sådan indelning inte borde genombrytas. När det gällde polisorganisationen på det loka- la planet föreslogs en minskning av antalet polisdistrikt, som då uppgick till 585 stycken. Vissa distrikt hade endast en eller två po- lismanstjänster.