sou · GTB388d4 · 2006-01-01 00:00:00 — (Åldersdiskriminering som något negativt har främst diskuterats vad gäller äldre.) I vissa sammanhang används dock mognads- bedömningar av barn t.ex. i samband med vårdnadstvister. Vad är det då som ålder/mognad ska påverka? Ska både rätten att bli hörd och att få sina synpunkter beaktade bedömas tillsammans eller var för sig. Ser man till vårdnadstvister är intrycket att det ges en vidare syn på rätten att bli hörd än på rätten att bli beaktad, vilket kan tänkas hänga samman med att i de sammanhang där mognaden i sig bedöms behövs ett underlag som bland annat kan bestå i att barnet hörs. Detta innebär att det barnet förmedlar ligger till grund för bedömningen av dess mognad och därmed om det sagda ska beaktas. Risken förefaller stor att rättighetsperspektivet här kan blandas samman med ett diagnostiskt perspektiv och att en dia- gnostisk bedömning som bygger på en förutbestämd uppfattning om vad som är barns bästa, kan leda till att om det barnet säger inte stämmer med den vuxnes uppfattning om vad som är till barnets bästa, ses det som uttryck för att barnet brister i mognad och att det barnet säger därmed inte behöver beaktas. Den vuxnes uppfattning om vad som är bäst för barnet kan därmed inte ifråga- sättas utifrån barnets röst. 36Bergström & aa. 37Näsman, 2004. Som barn eller framtida vuxna, nu eller sedan Talet om ålder och mognad inför här den utvecklingsdimension som i så hög grad präglar den dominerande förståelsen av barn- domen. Barndomen beskrivs ofta som en period av uppväxt. Barn- domens villkor är uppväxtvillkor eller utvecklingsvillkor. På så sätt präglas tänkande kring barn och barndom i hög grad av ett fram- tidsperspektiv som innebär att vad som är viktigt och problema- tiskt bedöms i relation till konsekvenserna för denna framtid38. Barndomstidens betydelse kan också se olika ut för barn där kan utgöra halva livet medan det är en mycket liten del av en vux- ens liv. Enligt den sk nya sociala barndomsforskningen finns här en risk för ett bortseende från en del av barns villkor under barn- domen till förmån för det som antas ha betydelse för livschanserna i det framtida vuxenlivet. Detta kan alltså innebära en möjlighet till olika tidshorisonter vad gäller uppfattning om vad som är barns bästa. Vuxnas framtidsfokus behöver inte överensstämma med barns uppfattning som mer grundas i situationen här och , även om också barn tidigt kan uttrycka en uppfattning om barndomen som en passage på väg mot vuxenlivet och se ett långsiktigt fram- tidsperspektiv som viktigt39. I det kan dock också för barns del ligga framtida barndomsvillkor. Denna spänning kan illustreras då barns synpunkter ses som viktiga ur ett rättighetsperspektiv med det framtidsorienterade perspektivet att barnen är framtiden som argument. Det är barnen som får leva med konsekvenserna av de långsiktiga beslut som fattas och därför ska de tillfrågas. Barn kan på så sätt ses som representanter för framtidens vuxna och därmed underförstått få stå för de val dessa framtida vuxna skulle göra om de funnes här . Barnen görs alltså delaktiga inte som barn utan som ställföreträdare för vuxna. Hur och i vad mån tar dessa barn de facto ställning utifrån sin barndomsposition, alltså ett barnper- spektiv i eller rentav utifrån en bild av framtida barns villkor och inte i relation till sin framtid som vuxna? Representationsproblem dyker även upp när barn ska represen- tera barnperspektivet i meningen Barns perspektiv, om barnkate- gorin hanteras som vore den homogen så att vilka barn som helst kan ingå i en panel och presentera barnperspektivet som delaktiga i beslut som berör barn i allmänhet eller som kollektiv. 38Näsman, 1995. 39Elisabet små barn handla själva? finnas en risk att de barn som får representera kategorin hämtas ur en specifik del av populationen och att därmed många barns per- spektiv inte beaktas. talar i singular om barnets rättigheter och det blir då snarare det enskilda barnets rätt till del- aktighet i de frågor som specifikt berör just det barnet. Oavsett om det handlar om enskilda barns frågor eller mer gene- rella kan rättighetsperspektivet innebära att se och väga in barns utsagor som en form av partsinlaga. Att barn tolkar subjektivt ut- ifrån sin position och perspektiv är liksom att deras uppfattning färgas av deras värderingar och intressen, då inte något problem eftersom en partsinlaga förväntas vara just partisk. Den ska efter- frågas, dokumenteras och föras vidare för att ingå i beslutspro- cessen. Att tillskriva barn aktörskap och se det barn säger som en typ av partsinlaga skulle innebära att den vuxne som inhämtar barnets utsagor inte ska använda dem diagnostiskt, formulera om dem eller göra en selektion utifrån en egen värdering av dem. En eventuell komprimering och förtydligande redigering ska under- ställas barnet för godkännande. förmedlas vidare så att värderingen av dem sker först i samband med ev andra underlag under beslutsfattandet. Expertperspektivet ser det barnen säger som kunskap om fak- tiska förhållanden, erfarenheter och synsätt barn har. Även här är det viktigt att barnets utsagor inte förvanskas, men beroende på vilken grund som läggs för tolkningen kan ett mer kritiskt förhåll- ningssätt ingå i en mer långgående tolkningsprocess, så som nämn- des ovan i samband med de olika barnperspektiven. Barnets utsagor kan ses som ett grundmaterial i en common-sense-mässig eller en teoretiskt baserad analys av varför barnen har en viss bild av sin situation, uppfattning om den och viljeinriktning i sammanhanget. Här finns möjlighet att förhålla sig kritiskt utifrån t.ex. föreställ- ningar om barns begränsade kunskaper, begreppsbildning, resurser att söka kunskap utanför sin närmaste omgivning samt utsatthet för påverkan genom det beroendeförhållande som råder mellan barn och vuxna. Detta kritiska perspektiv kan ta hjälp av det dia- gnostiska perspektivet så att barns utsagor ses i ljuset av deras mognad, psykiska hälsa osv. Det diagnostiska perspektivet är här dock främst till för att värdera sakinnehållet som sådant och inte att använda utsagorna för att ställa diagnos. Problematiken med att det ändå kan omfatta ett utvecklingsperspektiv, som nämndes ovan kring konventionens rättighetsperspektiv, aktualiseras även av detta. Maktaspekter på barn som informanter Som redan framgått finns det maktaspekter på frågan om barns informantstatus. Det gäller dels frågan om barns villkor i samhället och familjen, som kan tas till intäkt för tolkning av det barn säger utifrån deras underordnade position med åtföljande problemati- sering av beroenderelationer, risker för manipulation, utnyttjande och bestraffning. Dels finns det maktaspekter i vilket förhållnings- sätt till barns informantskap de vuxna intar och vilka villkor de ger barnen. Barns maktresurser och vuxnas tolkningsföreträde Framhävandet av barns aktörskap kan ses i relation till en generell diskussion om sk empowerment av olika resurssvaga grupper i samhället, men det hänger inte bara på att barn är informanter utan beror på vilken roll de får inta som sådana. De perspektiv som mer har fokus på att och hur barn informerar än på vad de uttrycker ger vuxna tolkningsföreträde när det gäller hur barns uttryck ska tolkas och ger inte utrymme för barn att genom sin information vara aktörer i beslutsprocesser. Men även om kunskapsintresset är vad barn uttrycker och det ges utrymme för att eventuellt beakta deras vilja kan det finnas en rad begränsningar i barns maktresurser i sammanhanget40. Gäller det en formell beslutssituation finns ett regelverk och en organisation kring beslutet som utformats av vuxna och som det krävs kunskap och kompetens för att kunna agera framgångsrikt inom. I dessa liksom i en rad informella be- slutssituationer är det i hög grad vuxna som dikterar dagordningen dvs. avgör vilka frågor som kan aktualiseras, vilka argument och kunskaper som räknas som relevanta för frågan, hur dessa ska in- hämtas och presenteras för att vara giltiga, vilka alternativa beslut som är möjliga samt vad av allt detta som barn får inblick i och för- ståelse av liksom när i processen de får närvara om alls. 40 , 2004. på så sätt i hög grad tolkningsföreträde när det gäller de besluts- situationer som berör barn. Frågan om kunskap, språk och annan kompetens är givetvis också ett fält där vuxna både har mer makt- resurser och dessutom i hög grad bestämmer vad av detta barn får tillgång till. Vuxna utformar såväl den informella skolningen av barn inom familjen som den formella i skolsystemet och be- stämmer därmed i stor utsträckning barns tankar. Demokrati- utredningen förordar en sk deliberativ demokrati som känneteck- nas av samtalet mellan fria och jämställda medborgare som den viktigaste komponenten och där allas kunskaper, erfarenheter och åsikter behövs för att nå bra beslut41. Delaktighet är ett nyckel- begrepp som omfattar en rad krav som går utöver att inhämta ett uttryck för barns perspektiv. Delaktighet förutsätter att få tillträde, tillgång till information, yttranderätt och att andra lyssnar re- spektfullt. Sammantaget ges om detta uppfylls möjlighet att upp- leva ett meningsfullt deltagande och därmed delaktighet. förutsätts att den som blir delaktig förhåller sig på motsvarande sätt gentemot andra dvs. delaktighet är en relation med ömsesidiga rättigheter och skyldigheter. Här finns paralleller till tänkandet i delaktighetsstege, som byggs upp utifrån fyra delak- tighetsdimensioner: rätt till information, yttrande, initiativ och be- slutsfattande42. Att veta spelets regler och välja strategi Delaktighetsbegreppets krav på politisk jämlikhet är svårt när det gäller en grupp som barn. Redan kravet på att bli informerad och genom öppenhet få tillgång till information är problematiskt43. För att vara delaktig i beslut kan man anta att information kan behövas av olika slag t.ex. om vilken situation barnet befinner sig i, vilka frågor det gäller, vilka alternativ som står till buds och vilka följder dessa får, vilka argument och i vilken form som kan spela roll för beslut i frågan samt vilka resurser i övrigt barnet och andra delta- gare har tillgång till. Den här typen av vittomfattande kunskap kan förutsättas för att barn ska kunna förstå och välja en strategi för att med framgång kunde utöva inflytande utifrån sin vilja som informationen för att vara begriplig för barnen kan kräva en 43Näsman 2004, sparsgris till kontokort. Barndomens ekonomiska spiraltrappa. omfattande mer generell förkunskap. Mer realistiskt kan det vad gäller yngre barn handla om att barn liksom vuxna i rättsliga sam- manhang behöver hjälp av ett kompetent biträde, för barns del då kompetent både i sak och när det gäller barn och barndom. De olika delaktighetsdimensionerna är dock trots detta relevanta för en diskussion om barn som informanter. Att barn i olika situationer i hög grad är aktivt uttolkande av den information de har tillgång till och att de kan agera strategiskt utifrån vad de ser som sina intres- sen och behov är väl belagt i olika studier och detta gäller givetvis också situationen som informant44. Barn kan förebereda sig inför en sådan uppgift utifrån hur deras förföreställningar om vad det handlar och vad det kan leda till förhåller sig till deras önskemål. En del av det som redan nämnts i annat sammanhang kan ses som sådana strategier såsom att ta ansvar för syskon och föräldrar, att undvika att tala om det som det är påfrestande att känna av och tänka på samt att inte berätta om sådant som andra visar att de inte orkar eller vill lyssna på. Man kan säga att en del av det som ses som skäl att vara kritiskt till barn som informanter kan handla om att barn agerar med andra avsikter än att förse den vuxne med den information som denne önskar utifrån sitt kunskapsintresse. Ett alternativ är givetvis att kritiskt granska hela situationen för att göra det möjligt för barn att se att det är meningsfullt och förenligt med deras intressen och behov att vara informanter i den mening som den vuxne avser. Hur kan barn vara informanter? Metodlitteraturen och den empiriska barnforskningen ger en rad exempel på olika sätt att inhämta information från barn. Då olika metoder ger data som passar för olika typer av analys ligger metod- valet till en del i den aktuella situationen och frågan, i ev veten- skaplig disciplin samt i valet av kunskapsintresse och barnp- erspektiv. Parallellt med ökning av den sk nya sociala barndoms- forskningen med sitt aktörsperspektiv har också metoddiskus- sionen om hur barn kan göras delaktiga i kunskapsprocessen ökat45. 44Elisabet Mamma, ! Föräldrar och barn om arbetets villkor. , Arbetslivscentrum, 1989; pappa utan jobb. , Rädda Barnens Förlag, 1996, 2004, Mullender et al., 2002.. 45Se t ex (red) Conceptualizing Child-Adult Relationships. RoutledgeFalmer, 2001; (red) Research with Children Perspectives and Practices. Barn ses i informantrollen alltmer som aktiva och interagerande med omgivningen. Etikfrågorna har också fått ökad upp- märksamhet och då med frågan inte bara om samtycke från vård- nadshavare utan även från barn själva med en problematisering av de villkor som ges för barns informantskap46. Här finns inte ut- rymme att presentera hela detta metodfält. Istället blir det en kom- primerad presentation av några vanliga sätt att arbeta med barn som informanter med intresse för vad de kommunicerar. Barn är i en mening informanter också när de blir observerade utan att själva vara medvetna om att de är det. Barnobservation är en av de främsta metoderna vid de andra typerna av kunskapsintressen, men har också i hög grad varit metoden för antropologiska, etnolo- giska, pedagogiska och sociologiska studier av barn, särskilt då in- tresset varit att få del av barns egen kultur. Observation ger möjlig- het att se och tolka innebörder i hur barn agerar i olika livssitua- tioner de normalt ingår i. Här finns en rad olika typer av obser- vation: öppen eller dold i avseende på om observatören är känd och synlig för barnen, passiv och aktivt deltagande beroende på om observatören agerar i det som pågår på platsen för observationen, observatörs- eller medlemsroll beroende på om observatörens age- rande ryms inom vad medlemmar gör eller hör till den egna rollen, central och perifer beroende på hur centrala de aktiviteter är som observatören deltar i osv. I realiteten kan förhållningssättet utifrån dessa dimensioner förändras under arbetets gång beroende på ske- enden i miljön liksom vid olika kombinationer av val av vad som kan vara mer eller mindre möjligt. För en vuxen i relation till barn finns specifika problem i att t.ex. Wallraffa som barn, då det är svårt att vara trovärdig i rollen. Valet att göra observationer av barn för att få veta vad de kom- municerar kan handla dels om värdet i att se barn agera och kom- municera med andra i deras vanliga miljö till skillnad från att se dem i för dem okända miljöer. En fördel med observation är vidare att man kan avläsa barns fysiska handlande som kommunikation av innebörder inte minst i samspel med andra barn och vuxna. 46 , 1998, och forskningsetik. Intervju som metod för att fånga barns perspektiv används både i forskning och av dem som arbetar med barn. Då barns uppfattning och vilja inhämtas som ett led i ett rättighetsperspektiv talar man om samtal snarare än intervju, men då samtal ger ett även i det fallet falskt sken av jämlikhet i relationen kommer intervju här att an- vändas också för sådant informantskap. I de sammanhang där tyngdpunkten ligger på att fånga barns er- farenheter och egna uppfattningar är intervjuerna ofta tematiska dvs. öppna både vad gäller vilka frågor som ställs, hur de formuleras och i vilken ordning samt vilka svarsalternativ som ges. Denna form ger utrymme för barns egna uttryck. Öppenheten ger också utrymme för barns delaktighet när det gäller att aktualisera egna frågor, vilka frågor som ska fördjupas och vilka som behandlas mer summariskt. Gruppintervjuer och bland dem den speciella formen fokusgruppintervju används också. Gruppintervju har fördelen av att barnen är fler och den vuxne därmed har mindre möjlighet att styra. Barnen kan också känna större trygghet i en grupp av likar inför intervjun och tillsammans hjälpas åt att hantera svårigheter att förstå och uttrycka sig. Även dessa intervjutyper kan läggas upp på ett öppet sätt och särskilt i fokusgruppsintervjun är intervjuarens roll mer begränsad för att ge gruppen större handlingsutrymme. Gruppintervjuer har givetvis svårigheter att ge information på indi- vidnivå varför ett kunskapsintresse av det slaget bäst tillgodoses på annat sätt. Å andra sidan kan en intervju med en grupp barn som känner varandra förmedla just hur de tillsammans skapar svar, som då kan ses som uttryck för deras lokala kultur, något som i sin tur är en kunskap som kan användas för att förstå villkoren för de enskilda barn som är del av denna kultur. Till skillnad från observationen är intervjun en av den vuxne ini- tierad och iscensatt situation. För att tolka vad detta innebär kan olika perspektiv tillämpas t.ex. en analys av maktförhållandena. Även om barn pga metodens spridning tidigt har kunskap och erfa- renhet av vad en intervju är, innebär den att den vuxne har ett övertag i maktresurser i kraft av sin status som vuxen, i kraft av att vara den som initierar, iscensätter och oavsett öppenheten trots allt styr samtalet in på vissa teman och bort från andra. Intervju sker också verbalt och den vuxne har ett språkligt övertag. Med ett aktörsperspektiv på barn kan man tänka sig att risken är stor att barn tolkar intervjun utifrån dessa premisser och väljer att agera utifrån detta t.ex. genom att försöka tillgodose vad de förväntar sig vara den vuxnes önskemål, dölja att de inte förstår osv. De agerar utifrån sin bild av vad en vuxen intervjuare är och vad de som inter- vjuade barn kan förväntas förmedla. Barn deltar på så sätt i att skapa både intervjuaren och sig själva som informanter. Detta kan givetvis ingå som en av tolkningsdimensionerna av vad barn ut- trycker, men det kan också ingå i reflektionen inför hur inter- vjuaren ska agera inför och under intervjun både utifrån etiska ut- gångspunkter och kunskapsintresset. ( se etikfrågorna nedan) Ur kunskapssynpunkt kan det som redan nämnts handla om att visa barn ett sådant intresse och en sådan respekt för vad de förmedlar att de finner det meningsfullt och förenligt med sina intressen och behov att vara informanter. Att genom ordval och typ av fråge- innehåll hålla sig nära barns livsvärld gör det möjligt för dem att förstå och därmed vara delaktiga i intervjun. Pilotstudier är ett sätt att genom andra barn ur samma kategori som informanterna få hjälp med giltigheten i frågeteman och språkliga uttryck. Öppen- heten för barns uttryck bör inte bara gälla intervjuformen utan också enskilda frågor där t.ex. frågor som ger ja- eller nej-svar, ger föga substans för analys av barnens perspektiv. Ett aktivt lyssnande som genom kroppsspråk och följdfrågor visar att intervjuaren följt med, försökt förstå och vill veta mer är viktiga inslag. Att ta seriöst det barnen sagt på allvar om än med en kanske ljus barnröst och felaktigt språk är avgörande medan ett skratt kan förmedla att det barnen sagt främst har underhållningsvärde. Att upprepa det barnens sagt är ett enkelt sätt att bekräfta intresse och uppmuntra till fortsättning. En lyhördhet för uttryck från barnen, verbala liksom ickeverbala, om vad som är positivt och negativt laddat att tala om liksom vad som är ointressant och tråkigt och utifrån detta anpassa både intervjuarens icke verbala kommuni- kation och frågande ger också barnen handlingsutrymme och en erfarenhet av att den vuxne är mottaglig och kan förstå. Det gängse timglaset är även i barnintervjuer en bra modell: att börja en inter- vju på ett allmänt plan för att fördjupa sig i de tyngre frågorna i mitten av intervjun och sedan avsluta på ett mer allmänt plan igen, så att intervjuaren lämnar barnen när de åtminstone i någon mån kommit ifrån eventuellt mer känslomässigt påfrestande delar. En grannlaga fråga gäller barns svårigheter att hitta ord för sina erfa- renheter, känslor och bedömningar pga tabuisering av ämnet47. Själva föreställningen om det tabubelagda kan ev brytas genom att samtala med barn om intervjun innan den genomförs. Över tid kan barn stärkas i att frågorna är legitima att beröra. Att hjälpa barn genom att erbjuda språkliga uttryck riskerar givetvis att leda till att det mer blir intervjuarens än barnens berättelse. Att erbjuda andra barns uttryck t.ex. från pilotstudier och andra informanter kan också skapa en homogenitet i informationen som är svårtolkad. Beroende på hur svårigheterna ser ut kan olika vägar prövas, doku- menteras och sedan hanteras i analysen av det barnen för- medlat. Tidsomfattningen på en intervju kan variera beroende på både kunskapsintresse, frågeområde, kontextuella villkor och vad barnen vill. Samtalet som typ av aktivitet kan intressera äldre barn än yngre. Genom återkommande intervjuer kan svar fördjupas och reflektioner som väckts vid tidigare intervjuer dokumenteras och följas upp. Det finns också etnografer som hävdar att en livs- världsintervju behöver omfatta flera tillfällen för att systematisk fördjupa samtalet så att olika erfarenhets- och tolkningsnivåer täcks av48. Upprepade intervjutillfällen kan vara ett led i en giltiggörande- process på tabuiserade områden.49 Att barn genom intervjuer av öppen karaktär får ett stort hand- lingsutrymme som informanter kan också ge vuxna inblick i miss- uppfattningar och kunskapsluckor hos barn som i samband med intervjun kan hanteras så att barnets maktresurser vad gäller kom- petens ökar. I en intervju med en familj som tvingades flytta av ekonomiska skäl berättade ett litet barn att flytten skulle innebära att också alla leksaker och möbler i hennes rum skulle lämnas kvar, vilket var ett starkt skäl till hennes oro inför flytten50. Att skriva och berätta Till dessa två dominerande kommunikationsformer kan läggas skrift- liga av olika slag, vilket begränsa åldersspannet till de barn som är skrivkunniga. Frågeformulär används till barn liksom vuxna främst för att få standardiserad information från större antal barn, som grund för statistiska beräkningar. Andra skriftliga metoder är dagboksanteckningar och uppsatsskrivande. De senare ställer större 48Irving Seidman Interviewing as . A Guide for Researchers in Education and the Social Sciences. Teachers Colleges press, , 1998. 49Leira, aa. krav på formuleringsförmåga och kan därmed utestänga fler barn från möjlighet att uttrycka sig. Det kan vara viktigt att betona att det skrivna inte kommer att bedömas utifrån språklig förmåga utan att det är vad texten innehåller som är det intressanta. De olika formerna ger olika möjligheter. Dagboksanteckningar kan ge mycket information om livsvärlden som process , men kräver då också medverkan av barnen över . Uppsatsuppgifter kan ge barn större handlingsutrymme att utrycka sig i den genre de vill. De kan t.ex. få skriva sagor, science fiktion, realistiska fantasi- berättelser eller självbiografiska texter. Tolkningen av vad som skrivs får givetvis göras med hänsyn till typen av genre. Barn kan också vara informanter genom bildmässig kommuni- kation. Det kan handla om att genom att rita en karta återge vilka platser och vägar som har betydelse i bostadsområdet, att genom en grafisk framställning visa den relativa betydelsen av olika relationer eller aktiviteter samt att återge innebörden i ett fenomen som vräk- ning genom bildspråk. Att rita och måla hör vanligen mer till barn- domen än vuxenlivet och kan därför vara en informantform som barn ser som positiv. Bilduppgifterna kan antingen göras helt öppet, bestå av teckningar barn skapat på eget initiativ eller bygga på ett givet tema. Liksom i uppsatserna finns här stort utrymme för genreval och barn kan tidigt hämta bildspråksmässig uttryck från de många sammanhang som i dagens samhälle förmedlar bilder till dem.