sou · GTB33 · 2006-01-01 00:00:00 — Eftersom det är en utgångs- punkt i svensk rätt att den som innehar (besitter) viss egendom också är dess rättmätige ägare, åligger det härvid den bestulne att styrka sin rätt till kulturföremålet. Ofta torde det räcka att han visar att det är han som har ägt föremålet och hävdar att han inte har överlåtit det till någon annan. I avsnitt 2.6 har utredningen redo- visat hur den som gör anspråk på ett stulet kulturföremål kan ut- forma sin talan vid domstol och i vilka situationer den summariska processen kan användas. Det kan emellertid tänkas uppkomma situationer då det stulna kulturföremålet har överlåtits från tjuven till någon annan, en tredje person. Om denne kände till eller borde ha misstänkt att föremålet var stulet, får han inte bättre rätt till föremålet än den som stal det. En sådan förvärvare är skyldig att lämna till- baka föremålet till den rätte ägaren utan att få någon ersättning av denne. Även i detta avseende uppfyller svensk rätt konventionens krav. Om den som förvärvar ett stulet föremål emellertid är i god tro, dvs. inte har misstänkt eller borde ha misstänkt att föremålet var stulet, ställer sig saken något annorlunda. Enligt 3 § godtrosförvärvs- lagen kan den som förvärvar stulen egendom inte göra något godtros- förvärv av egendomen (avsnitt 2.3). Ägaren har rätt att få tillbaka det stulna föremålet utan att betala någon ersättning till innehavaren. Han måste dock göra sitt krav gällande från det han fick eller måste antas ha fått kännedom om förvärvarens inne- hav. Gör han inte detta, får förvärvaren äganderätt till egendomen. Såvitt gäller ägarens rätt att få tillbaka ett stulet kulturföremål upp- fyller svensk rätt alltså konventionens krav. Den tidsfrist som gäller för ägarens rätt att framställa ett återkrav är dock kortare än vad konventionen föreskriver. Fristen för återkrav i 3 § godtrosförvärvs- lagen måste därför förlängas så att den överensstämmer med vad som föreskrivs i konventionen. Utredningen återkommer till denna fråga i avsnitt 8.5. En ägares rätt till ett stulet kulturföremål kan också enligt 4 § god- trosförvärvslagen upphöra genom s.k. hävd. Så kan vara fallet om en eller flera personer med äganderättsanspråk innehaft föremålet i god tro . Även om innehavaren fått äganderätt genom hävd, har emellertid den ursprunglige ägaren rätt att lösa tillbaka före- målet. Enligt 5 § godtrosförvärvslagen måste han göra detta från det att han fick eller måste antas ha fått kännedom om innehavet. Sålunda har en bestulen ägare i enlighet med konvention- ens krav rätt att få tillbaka ett stulet kulturföremål genom att lösa det. Fristen för lösen enligt 5 § godtrosförvärvslagen måste dock för- längas på motsvarande sätt som fristen för återkrav. Denna fråga be- handlas i avsnitt 8.5 och frågan om ersättningens storlek behandlas i avsnitt 8.6. Konventionen saknar, som tidigare nämnts, en särskild definition av vad som avses med att ett kulturföremål är stulet. Det närmare innehållet i stöldbegreppet får därför avgöras med stöd av den nationella rättsordning som blir tillämplig i den konventionsstat som prövar ett anspråk på återlämnade av ett stulet kulturföremål. Efter- som konventionen förutsätter att anspråket är av internationell karaktär, blir konventionen i princip endast tillämplig i om kulturföremålet har stulits i en annan konventionsstat. Den situa- tionen kan uppkomma att ett kulturföremål enligt lagen i den kon- ventionsstat där ägaren frånhänts föremålet anses vara stulet, medan frånhändandet enligt svenska regler utgör ett annat brott än stöld, t.ex. förskingring eller fornminnesbrott. Skillnaderna i fråga om brottsrubricering får återverkningar på frågan om det är möjligt att göra ett godtrosförvärv av föremålet. Om ett kulturföremål betraktas som förskingrat eller om gärningen skall rubriceras som fornminnesbrott, skulle det enligt svensk rätt kunna vara möjligt att göra ett godtrosförvärv av föremålet. Avgörande för gränsdragningen mellan stöld och förskingring är i svensk rätt om den som tillägnat sig annans egendom hade egen- domen i sin besittning eller inte. Sålunda kan t.ex. en reparatör, transportör, auktionsförrättare eller presumtiv kund som fått ett föremål för påseende eller den som fått egendom i sin besittning på grund av avtal om deposition eller pant och som tillägnar sig saken och t.ex. säljer den vidare göra sig skyldig till förskingring (, Brotten andra häftet, 2 uppl., 1986, s. 107 f.). En gärning som är att rubricera som s.k. sakförskingring faller utanför konven- tionens tillämpningsområde. Eftersom det är möjligt att samma gär- ning bedöms som stöld i den konventionsstat där kulturföremålet stulits, kan alltså en konfliktsituation uppkomma mellan de olika staternas rättsordningar. Om ett kulturföremål som har åtkommits genom annan brottslig gärning än stöld, t.ex. genom förskingring, överlåts till en tredje person som är i god tro, kan denne enligt 2 § godtrosförvärvslagen få äganderätt till föremålet genom ett godtrosförvärv. Den ursprung- lige ägaren har emellertid rätt att återfå föremålet mot lösen. Oavsett om ett kulturföremål i en annan konventionsstat anses som stulet men i blir föremål för godtrosförvärv, har den ursprunglige ägaren alltså rätt att på det sätt som konventionen kräver få före- målet återlämnat till sig. I detta avseende uppfyller alltså svensk rätt åtagandena enligt konventionen. Den ursprunglige ägaren måste emellertid enligt 5 § godtrosförvärvslagen framställa sitt lösenkrav från det han fick eller måste antas ha fått känne- dom om innehavet. Han har alltså på sig att lösa in före- målet än vad konventionen föreskriver. Utredningen återkommer till denna fråga i avsnitt 8.5 och till frågan om lösensummans storlek i avsnitt 8.6. Det kan i sammanhanget konstateras att en nyttjanderättshavare enligt svensk rätt inte har något sakrättsligt skydd. Detta innebär att den som innehar ett kulturföremål med nyttjanderätt kan tvingas återlämna föremålet till den rättmätiga ägaren. Svensk rätt får alltså anses uppfylla konventionens krav även i detta avseende. I sammanhanget är av intresse att notera att stulna eller på annat sätt olagligt åtkomna kulturföremål inte sällan torde ha förts ut olag- ligt från den stat där de stals eller t.ex. blev föremål för förskingring. Med stöd av de nuvarande reglerna i 6 kap. kulturminneslagen kan en EES-stat begära att ett sådant föremål skall återlämnas till den I avsnitt 9 kommer utredningen att föreslå att motsvarande regler skall gälla beträffande konventionsstater utanför EES. Enligt 6 kap. 17 § kulturminneslagen, med dess nuvarande inne- börd, skall äganderätten till ett kulturföremål efter återlämnandet bestämmas enligt den återkrävande statens lag. Som kommer att fram- gå av avsnitt 11.4 föreslår utredningen att bestämmelsen skall utvidgas till att gälla även i förhållande till stater utanför EES som omfattas av konventionen. 8.4Skyldigheten att återlämna vissa arkeologiska föremål Bedömning: Bestämmelsen förutsätter ingen nationell reglering. I artikel 3 (2) Unidroitkonvention föreskrivs att enligt kon- ventionens syften anses ett kulturföremål som grävts ut olagligt eller som grävts ut lagligt men behållits i strid med lagen som stulet, om detta överensstämmer med lagstiftningen i den stat där utgrävning- en ägde rum. Artikeln skall ses mot bakgrund av att det ofta kan vara svårt att fastställa var och när ett arkeologiskt föremål grävts upp. Medan föremålet ligger kvar i jorden anses det ofta inte ha någon egentlig ägare, och det ter sig då främmande att beteckna en olaglig utgräv- ning av föremålet som stöld. När det är fråga om föremål som lag- ligen grävts ut men behållits i strid med lagen är det inte fråga om sådant olovligt tagande som i de flesta rättsordningar är känneteck- nande för stöld. Med beaktande av de gränsdragningsproblem som kan uppstå när den brottsliga gärningen skall bedömas synes innebörden av bestäm- melsen vara att underlätta återkrav av arkeologiska föremål så att det i realiteten skall finnas samma möjlighet att få tillbaka ett arkeolo- giskt föremål som det enligt konventionen finns att få tillbaka stulna föremål. Vid den konkreta tillämpningen av reglerna om återlämnande av stulna kulturföremål på arkeologiska föremål förutsätts emellertid vidare att föremålen kan identifieras såsom utgrävda i en viss kon- ventionsstat och att lagen i den stat där utgrävningen ägde rum pekar ut en ägare till detta. Endast om det arkeologiska föremålet betraktas som stulet enligt lagen i det land där utgrävningen ägde rum kan konventionens bestämmelser om återlämnande av stulna En ägare kan då väcka talan och begära föremålet återlämnat med stöd av artikel 3 i konventionen. Om ett olagligt utgrävt arkeologiskt föremål eller ett lagligt ut- grävt föremål som behållits i strid med lagen förs till och inne- has här i landet av den som på detta sätt stulit föremålet kan föremålet återkrävas i av den som anser sig vara den ursprunglige ägaren till föremålet. En talan om återlämnande av det arkeologiska före- målet prövas då med beaktande av den i avsnitt 8.3 redovisade lex rei sitae principen med stöd av den återkrävande statens lag. I många stater betraktas föremål som härrör från arkeologiska utgrävningar som statens egendom i den nationella rätten, i varje fall om föremålet är av en viss ålder. Eftersom föremålet i en sådan situation vanligen tillfaller staten med äganderätt så snart det påträf- fas kan det antas att den som innehar ett sådant föremål, för vilken dokumentation saknas, sällan torde kunna vinna framgång i en pro- cess mot staten angående bättre rätt till föremålet. Redan genom att åberopa innehållet i lagstiftningen i den stat där utgrävningen ägt rum kan staten i många fall tänkas ha fullgjort beviskraven i fråga om vad som krävs för att staten skall vinna bifall till sin talan. Endast om en överlåtelse ägt rum i kan det bli aktuellt att tillämpa svensk rätt. Ofta torde bedömningen vid en tillämpning av svensk rätt inte avvika från andra stulna kulturföremål och utgångs- punkten blir därmed densamma som utredningen utvecklat i av- snitt 8.3. Detta innebär att innehavaren normalt inte kan göra gällande bättre rätt till föremålet eftersom det ofta är denna person själv som förfarit i strid med lagen eller innehar det med vetskap om att föremålet åtkommits olagligt. Skulle emellertid den innehavare som förvärvat det arkeologiska föremålet vara i god tro kan denna enligt svensk rätt trots detta inte förvärva äganderätten till ett stulet kultur- föremål. Inte ens om det arkeologiska föremålet enligt svensk rätt inte är att betrakta som stulet, och därmed faller utanför konven- tionens tillämpningsområde, kan den ursprunglige ägaren fråntas föremålet eftersom denna har en möjlighet att återfå egendomen mot lösen. En sådan lösenrätt för den ursprunglige ägaren kan aktualiseras om det olovligen tillägnade föremålet är att betrakta som ett fornfynd (avsnitt 2.1.1) och den brottsliga gärningen rubri- ceras som fornminnesbrott och inte stöld. Den ursprunglige ägarens lösenrätt kan dessutom aktualiseras i en hävdesituation då föremålet innehafts i god tro med äganderättsanspråk under . 8.5Tidsfrister för rätten att framställa ett anspråk Förslag och bedömning: I godtrosförvärvslagen skall införas en ny bestämmelse som föreskriver att i stället för den tidsfrist som anges för återkrav och lösen enligt 3 och 5 §§ i samma lag skall i fråga om föremål med ett särskilt betydande kulturellt värde gälla en tidsfrist . Anledning saknas att tillskapa någon yttersta tidsfrist för återkrav eller lösen av stulna kulturföremål. Enligt artikel 3 (3) i konventionen skall ett anspråk på återlämnan- de av ett stulet kulturföremål framställas från det att den som framställer anspråket fick vetskap om var föremålet fanns och vem som var innehavare av det. Kravet skall som huvudregel under alla förhållanden framställas från tidpunkten för stölden. Beträffande föremål som är en integrerad del av ett monu- ment eller en fornlämning eller som tillhör en offentlig samling gäller emellertid enligt artikel 3 (4) ingen yttersta tidsfrist. Sådana föremål omfattas alltså i princip endast av en tidsfrist . En konven- tionsstat har dock enligt artikel 3 (5) rätt att i samband med att den tillträder konventionen anmäla att anspråk på återlämnade av så- dana föremål som avses i artikel 3 (4) skall vara underkastade en tidsfrist som enligt denna stats lagstiftning är eller längre. För kulturföremål av religiös eller samhällelig betydelse, som ägs av en stam- eller ursprungsbefolkning och används av befolkningen i traditionellt eller rituellt syfte, skall enligt artikel 3 (8) samma tids- frister tillämpas som enligt konventionen gäller för krav på återläm- nande av föremål från offentliga samlingar. I svensk rätt är huvudregeln att äganderätt består under obegrän- sad tid, dvs. rätten till ett föremål preskriberas aldrig. Som framgått i det föregående kan äganderätten emellertid enligt bestämmelserna i godtrosförvärvslagen gå förlorad i olika situationer. En förutsätt- ning för detta är dock att den ursprunglige ägaren inte kräver till- baka sin egendom eller begär att få lösa tillbaka den inom den tids- frist som lagen anger för återkrav respektive lösen av egendomen. För det fall att det inte är fråga om sådana situationer som be- skrivs i godtrosförvärvslagen, begränsas möjligheten att kräva till- baka ett stulet föremål inte av någon tidsfrist. Eftersom svensk rätt inte innehåller några tidsfrister motsvarande dem som anges i kon- ventionen, har en ägare i den angivna situationen möjlighet att kräva tillbaka ett stulet kulturföremål under en längre tidsrymd än vad konventionen erbjuder. Svensk rätt har alltså i detta hänseende en mer förmånlig reglering såvitt gäller möjligheten att återkräva ett stulet föremål än vad konventionen föreskriver. Några författnings- ändringar för att uppfylla konventionens krav behöver därför inte genomföras i detta avseende. När det gäller sådana situationer som beskrivs i godtrosförvärvs- lagen finns det emellertid vissa tidsfrister som begränsar möjlig- heten att kräva tillbaka stulna föremål. Enligt 3 § godtrosförvärvs- lagen gäller att den ursprunglige ägaren måste framställa sitt krav på att få tillbaka stulen egendom från en förvärvare i god tro från det att han fick eller måste anses ha fått kännedom om innehavet. I annat fall övergår äganderätten till den godtroende förvärvaren. Samma tidsfrist gäller för att en ursprunglig ägare en- ligt 5 § godtrosförvärvslagen skall ha rätt att lösa tillbaka egendom efter det att han förlorat äganderätten till den på grund av någon annans godtrosförvärv eller hävd. Tidsfristerna i godtrosförvärvslagen är alltså kortare än de som anges i konventionen och ger därmed den ursprunglige ägaren ett sämre skydd än vad konventionen föreskriver. För att svensk rätt skall stå i överensstämmelse med konventionens krav i denna del krävs att tidsfristerna i 3 och 5 §§ godtrosförvärvslagen förlängs till när det gäller sådana kulturföremål som stulits i konventions- stater. I sammanhanget bör uppmärksammas att konventionens krav på längre tidsfrister för lösen av föremål som i blivit föremål för godtrosförvärv endast gäller sådana föremål som i en annan konventionsstat anses stulna men som i anses vara exempelvis förskingrade, och därför enligt svensk lag kan bli föremål för godtrosförvärv. För att skall kunna ansluta sig till Unidroitkonven- tion krävs det alltså att de nämnda tidsfristerna i godtrosförvärvslagen utökas så att konventionens krav uppfylls. Det finns i detta samman- hang enligt utredningens mening anledning att överväga om treårs- fristerna för återkrav och lösen skall utökas till att gälla även beträf- fande andra föremål av kulturellt intresse än sådana som omfattas av konventionen eller kanske till all slags lös egendom över huvud taget. En sexmånadersfrist för återkrav och lösen infördes i godtros- förvärvslagen i samband med att lagen ändrades på så sätt att stulen eller annan olovligt tillgripen egendom inte längre kunde bli föremål för godtrosförvärv och regler om hävd till lös egendom infördes (avsnitt 2.3). lagändringen väl avvägd med hänsyn till en innehavares intresse av att veta om han får behålla egendom som han förvärvat i god tro (prop. 2002/03:17 s. 22 ff.). Inom ramen för samma lagstiftnings- ärende diskuterades också, när hävdetidens längd skulle bestämmas, behovet av en särreglering för värdefull och unik egendom, såsom t.ex. föremål som omfattas av kulturminneslagen samt mycket värde- full konst. I förarbetena konstaterades emellertid att det inte var möj- ligt att införa särregler för denna typ av egendom (a. prop., s. 25 f.). Det framstår som om svårigheterna att på ett rimligt sätt definiera vilken egendom som skulle omfattas av särregleringen var av bety- delse för detta ställningstagande. Med hänvisning till att en särskild reglering beträffande vem som i ett visst skede skall betraktas som den rätte ägaren till en sak måste vara klar och lättillämpad fann departementschefen det mindre lämpligt att ha olika regler för olika slags egendom och stannade för en gemensam tidsfrist för all slags egendom. Det har, såvitt utredningen känner till, inte efter den nämnda lag- ändringen framkommit några skäl som talar för att den införda sex- månadersfristen skulle vara alltför kort. Det finns därför ingen an- ledning att införa de längre tidsfrister som gäller enligt konven- tionen generellt beträffande all slags egendom. Det kan emellertid finnas skäl att överväga om de längre tidsfris- terna bör gälla även för återkrav och lösen av andra skyddsvärda föremål av kulturellt intresse än sådana som omfattas av konven- tionen. Detta skulle kunna gagna inte bara den enskilde ägaren, utan också det kulturhistoriska arvet, och harmoniera med konven- tionens syften. Om en ursprunglig ägares möjligheter att återfå före- målen i fråga ökar, blir också möjligheterna att återföra föremålen till deras ursprungsmiljö och rätta sammanhang större. Föremålens speciella natur och det förhållandet att de ofta är unika talar för att den längre tidsfristen bör gälla för återkrav och lösen av såväl svens- ka kulturföremål som kulturföremål från andra länder. En omstän- dighet som talar emot att införa längre frister för alla slags kultur- föremål är emellertid att den som i god tro innehar ett kulturföremål med äganderättsanspråk som grundas på godtrosförvärvslagen riskerar att bli av med föremålet. Det torde dock vara för- hållandevis sällsynt att en innehavare av ett sådant kulturföremål verkligen kan anses vara i god tro i den bemärkelse som godtros- förvärvslagen kräver. Utökade tidsfrister skulle för övrigt inte leda till att den godtroende innehavaren helt skulle förlora sin rätt till före- målet, eftersom tidsfristen för återkrav och lösen inte skulle bli oinskränkt utan endast förlängas i förhållande till vad som gäller . Ett problem i sammanhanget är emellertid enligt utredningens upp- fattning hur man skall avgränsa vilka föremål som skall omfattas av den längre tidsfristen. Eftersom rätten till återkrav och lösen utgör en inskränkning av en godtroende förvärvares rätt till viss egendom måste reglerna, som departementschefen påpekade i förarbetena till de nuvarande bestämmelserna (prop. 2002/03:17 s. 25), vara klara och lättillämpade. Särreglerna om längre frister måste utformas på ett sådant sätt att det så klart som möjligt framgår för tillämparen vilka föremål som i praktiken avses. Med beaktande av dessa krav framstår det inte som lämpligt att utforma en särregel så att den t.ex. blir tillämplig i fråga om anspråk på föremål som omfattas av svenska eller utländska regler till skydd för utförsel av kulturföremål. En sådan utform- ning av reglerna skulle innebära att tillämparen måste bilda sig en uppfattning om vilka utförselregleringar som gäller i olika länder för att fullt ut kunna överblicka konsekvenserna. Det kan däremot finnas skäl att överväga en annan, mer allmän, avgränsning som innebär att de längre tidsfristerna anges gälla i fråga om föremål med ett särskilt betydande kulturellt värde. Be- stämmelsen kan vid första anblicken kanske tyckas något oprecis och kräver en förtydligande exemplifiering. Att författningar inne- håller sådana öppna formuleringar är emellertid inte ovanligt. Så är t.ex. fallet med generalklausuler, jämkningsbestämmelser och be- stämmelser som hänvisar till skälighet. Med beaktande av att bestäm- melsen skall föras in i en central civilrättslig reglering med en tämli- gen generell utformning framstår det också som konsekvent att inte ha en alltför detaljerad reglering. Bedömningen av om ett före- mål skall anses ha ett betydande kulturellt värde får närmast göras genom en sammanvägning av samtliga relevanta omständigheter i det aktuella fallet. I sammanhanget kan beaktas om föremålet i eller i ett annat land anses ha ett betydande kulturellt värde och om detta exempelvis har manifesterats i särskild lagstiftning till skydd för föremålets kulturella värde. En annan lösning, som kanske kan förefalla mer precis, skulle kunna vara att avgränsa de längre tidsfristerna till att gälla sådana föremål som avses i 5 kap. 1 § kulturminneslagen och 6 kap. 2 § samma lag. En sådan bestämmelse skulle omfatta svenska skyddsvärda kulturföremål, föremål som avses Unidroitkonvention och föremål som utgör nationella skatter i EES-staterna. ter sig dock mindre lämpligt redan av det skälet att det sakliga innehållet i 5 kap. 1 § kulturminneslagen närmast utgörs av regle- ringen i 24–25 §§ kulturminnesförordningen. Kravet på lagform kan därför inte anses uppfyllt genom en hänvisning från godtros- förvärvslagen till 5 kap. 1 § kulturminneslagen. Vidare skulle en hän- visning till 6 kap. 2 § kulturminneslagen innebära att den civilrätts- liga prövningen inom ramen för en talan om bättre rätt till före- målet blir beroende av en bedömning av vilka föremål som i andra länder anses utgöra nationella skatter eller av religiösa eller pro- fana skäl är av betydelse för arkeologin, förhistorien, historien, litteraturen, konsten eller vetenskapen på det sätt som avses i konventionen. En sådan lösning förefaller därför vara mindre lämp- lig. Även andra avgränsningar av tillämpningsområdet för de för- längda tidsfristerna som anknyter till 6 kap. 2 § kulturminneslagen kan av samma anledning uteslutas. En hänvisning till 6 kap. 2 § kultur- minneslagen skulle dessutom innebära att fristerna var kopplade till om föremålet förts ut från en EES-stat eller en konventionsstat. Dessutom skulle hänvisningen innebära att de värdegränser som bestämmelsen upptar skulle gälla för sådana föremål som härrörde från EES-stater, såvida hänvisningen inte gjordes till bilagan endast beträffande vad som där anges under A. Även de åldersgränser som bestämmelsen innehåller skulle kunna tänkas vålla problem. Om reglerna i godtrosförvärvslagen enbart skulle hänvisa till 6 kap. 2 § kulturminneslagen, innebär detta för övrigt att svenska skyddsvärda föremål inte skulle omfattas av de längre tidsfristerna. En annan tänkbar lösning skulle kunna vara att de aktuella före- målen preciserades genom en hänvisning till bilagan till kulturmin- neslagen. En sådan avgränsning skulle bl.a. ha den fördelen att be- dömningen inte blev beroende av om föremålet förts ut från någon speciell stat. En sådan lösning skulle emellertid innebära att det inte fanns något övergripande krav på att föremålet skulle vara av speci- fikt kulturellt intresse. Avgränsningen skulle därför enligt utred- ningens mening bli alltför vid. Sålunda skulle exempelvis föremåls- kategorin andra antikviteter utan ytterligare avgränsningar om- fatta en mycket stor mängd föremål. Vidare skulle ålders- och värde- gränser gälla i enlighet med vad bilagan föreskriver, såvida hänvis- ningen inte endast skedde till viss del av bilagan.