sou · GTB3112 · 2006-01-01 00:00:00 — Med denna anekdot ville han visa att det i samhället florerar otaliga föreställningar som direkt eller indirekt framställer invandrare som avvikelser och problem. Nyckelmeningen, Den där känslan är plågsam, trots att jag vet att svenskar inte vågar gå fram och säga så, är särskilt intressant. Den visar hur en negativ självuppfattning, en självuppfattning som i viss mån överensstämmer med hegemoniska föreställningsramar, successivt kan utvecklas. Den visar hur omgivningens misstankar kan komma att riktas inåt. Även om är väl medveten om att alla inte kommer att bemöta honom som en jävla kvinnoförtryck- are, så griper den massmediala problembeskrivningen ändå tag i honom. Hans strategi för att hantera stigmat var, således, att und- vika den situation där han kunde komma att bli betraktad som jävla kvinnoförtryckare. Han stannade helt enkelt hemma. Kommunalpolitikern är en annan av dem som reagerar starkt mot en massmedial tendens till att oreflekterat knyta brotts- lighet till kulturell bakgrund. Han tar som exempel det vid tid- punkten för samtalet uppmärksammade våldtäktsfallet i . Ta till exempel de där gruppvåldtäkterna och invandrarungdomarna som för det eller veckor sedan var väldigt mycket diskussion om. Pensionärer vågar inte gå ut på gatan för att väskan kan ryckas eller någon med invandrarbakgrund kommer och knackar på dörren och kommer in och rånar den personen. När jag öppnade tidningen och läste sade jag: Jaha, någon invandrare i har Det är inte mitt samhälle! gjort det felet, så och så. Folk får bekräftelse på alla sina misstankar, de blir starkare i de tankar de redan har. använder ett aktuellt massmedialt brottsfall för att påvisa hur massmedier, i hans ögon, bidrar till att vidmakthålla och legi- timera ojämlikheter och tudelningar längs etniska linjer. Rissne- fallet återkommer även i andra sammanhang, bland annat i ett samtal mellan ett par tjänstemän. : Apropå kulturer, att man belastar kulturer. Det var det där ganska uppmärksammade fallet, den där våldtäkten, som inte var en våldtäkt, visade det sig, i . Där pekades några invandrarbarn ut. Det blev skriverier och så där. Samti- digt, eller efter, visade det sig att en högt uppsatt polis taf- sade på en tjej på en jämställdhetskonferens i . Jag menar, då kan du ju också påstå att det ingår i hans kultur att göra på det viset, eller? [skratt i bakgrunden]. Jag tycker att han är lika avvikande som de andra, när det gäller en viss kultur. Hur ska vi göra då? För i det ena fallet är det kulturbetingat och i det andra fallet hamnar det lite vid sidan av, det är inte bra och så där Reza: Och integrationsministern kommer med sådana här jävla påståenden, till exempel. : Jag fick konkret den frågan. Som ni vet var de killar som anklagades för det där, kurder. Jag känner deras föräldrar och många av oss känner dem också. Då var det en journalist som ställde en fråga till mig, som ordförande i den kurdiska föreningen: Är det här en kultur i ? Jag sade: Nej, de här killarna måste ha blivit smittade av svenskar. Så de måste ha tagit efter den här kulturen, för i finns inte det där. Den incident knyter an till rör , då näst högste polischef, som anklagats för sexuella trakasserier året innan, på en jämställdhetskonferens i . Incidenten skapade visserligen, vid tiden för vårt samtal, stor uppståndelse i svensk press, men ingenstans tycktes affären beskrivas som uttryck för en specifikt svensk patriarkal hållning.18 18 Jag har egentligen bara funnit ett exempel där rapporteringen om sexskandalen i har kommenterat affären ur ett svenskt perspektiv, men inte heller då görs någon koppling mellan affären och svenskhet. Artikeln rapporterar om , rekryteringsansvarig hos polisen i , som på eget initiativ startat en nationell polisprotestlista, som var tänkt att skickas till justitieminister (). Målet med protestlistan sades vara att förhindra från att officiellt representera den svenska poliskåren utomlands. För mig är det en väldigt underlig signal, uppges ha sagt, om man efter en sådan tabbe får fortsätta att representera svensk polis (, ). Affären inte bara undgås att ses som specifikt svensk. Den definieras som ovärdigt svensk polis. Det är inte mitt samhälle! Några av de intervjuade gör en direkt koppling mellan diskrimine- ring och rasism. Föreningsrepresentanten understryker att man inte får glömma den dolda rasism som han menar är vitt utbredd i det svenska samhället. Jag tycker att det finns mycket rasism och diskriminering i det här samhället, både dolt och öppet. Det är kanske bara vissa grupper som är öppna, som öppet visar att de diskriminerar eller trakasserar invan- drare, men jag tror att det finns en allmän, dold rasism och diskrimin- ering, som hindrar folk med invandrarbakgrund. Politikern menar att den form av rasism som bland andra riktar våra blickar mot allt för sällan diskuteras och tas på riktigt allvar. I stället för att verkligen diskutera detta mer omfat- tande problem är det, konstaterar han besviket, betydligt mer handfasta hotbilder, som nynazism, som presenteras och lyfts fram som samhällets fiender nummer ett. Det finns ju mycket som är dold rasism, det finns ju ganska mycket. Och regeringen, de har ju inte börjat med, de gör ju ingenting. De pratar lite då och då i massmedia, någon har blivit bombhotad av nazister och så. Man måste ju gå till botten med det där tänkandet! Mer eller mindre etablerade röster har emellertid, på tal om svensk rasism, framfört uppfattningen att det talas allt för mycket och allt för ofta om rasism och att begreppet strikt bör hänföras till rasbi- ologiska doktriner. En uppenbar risk med att rasism på så sätt reserveras för väl synliga och våldsamma nazister är dock att de mer subtila och försåtliga former av rasism som både och riktar blicken mot, osynliggörs, banaliseras och legitimeras (jfr argumentationen hos , 1993). Den sista fråga jag ställde under mina intervjuer var hur det kan komma sig att röstandet skiljer sig så pass mycket mellan olika delar av städerna. Frågan hade oftast aktualiserades redan tidigare under samtalen, men den fick nu en påtaglig kontrastverkan mot det som berörts under samtalens gång – diskriminering, rasism och utestängning. Några brast rentav ut i skratt när frågan ställdes. Det är inte mitt samhälle! Många tar nämligen för givet, som en banalitet, att ju längre ifrån samhället man befinner sig, desto mer begränsade är ens utåtriktade kontakter och samhörighet med dominerande värden och normer. Med växande utanförskap minskar viljan att delta i majoritetssam- hällets formella beslutsprocesser. Det går, beklagar sig exempelvis tjänstemannen och politikern , i princip inte att engagera boende i den förort han arbetar. Många har sjunkit djupt i sin seg- regation, ensamhet och passivitet. Det händer att man kallar dem till ett möte. Så kommer de inte. Man känner en sådan uppgivenhet hos många. , projektledare för ett demokratiprojekt, formulerar proble- matiken på ett träffande sätt. Har jag inte så att jag kan bjuda mina barn på frukost så kan vilka politiker som helst komma till mig och säga att jag ska delta i det demokratiska samtalet. Jag har fullt upp med att klara min egen vardag. Också politikern är inne på samma resonemang när hon poängterar att ickedeltagande är en på sätt och vis förståelig strategi, i den situation som framför allt många arbetslösa befinner sig i. De har nämligen så många andra bekymmer att tänka på och engagera sig i. Folk går ju arbetslösa, exemplifierar hon, de får ju socialbidrag, det är många som aldrig kommer in på arbetsmarknaden, som får vrida och vända på sina kronor, år ut och år in. Det slår hårt mot ens ork och då orkar man inte heller engagera sig riktigt. Föreningsrepresentanten drar en parallell mellan det låga valdeltagandet i det föregående årets svenska EU-parla- mentsval och invandrares påstådda politiska passivitet.19 De hängde inte med, det hörde inte till dem. Och man kan tolka på samma sätt med invandrare. Varför röstar de mindre? Det finns kanske många som inte känner sig delaktiga i beslutprocesserna. Varför ska de då gå och rösta? Ja, varför rösta om man ändå inte ser någon förändring? Många av de intervjuade ser det som självklart att i den situation som många boende i utsatta förorter är försatta i välja att inte rösta eller på andra sätt engagera sig i den formella politiken. Det tas exempelvis för givet i följande samtal i en grupp föreningsrepre- sentanter. 19 Vid EU-parlamentsval var röstandet , det vill säga drygt hälften av den nivå som röstandet i de svenska riksdagsvalen brukat uppgå till. Vid val sjönk röstandet ytterligare, till . kan konstateras att blankröstandet ökade, från till . Andelen väljare som röstade på ett parti sjönk alltså från 1999 (, 1999). Det är inte mitt samhälle! : Det är precis som vi sade. Delaktigheten: Man känner sig inte delaktig i de beslutsfattande organen. Det är exakt det vi har diskuterat. Mi: Det händer ändå ingenting. Det spelar ingen roll. Jag tror att folk tänker så. : Folk ser, att det händer ju ingenting, oavsett om de deltar eller inte deltar. Mi: Det är ingen som märker något ändå. Problemet är dock, det är man mycket noga med att understryka, inte avsaknaden av samhörighet i sig, utan de sociala villkor under vilka det görs svårt för somliga att över huvud taget känna samhörighet med samhället. Det är, enligt vad som förmed- las, utanförskapet som banar väg för tilltagande misstro, instängd- het och politisk passivitet. Arbetslöshet anförs i detta sammanhang som en av de mest av- görande frågorna. Flera av de föreningsaktiva återkommer i sina berättelser till tanken om en oundviklig logik – att arbetslöshet och bidragsberoende mer eller mindre automatiskt skulle försätta de arbetslösa i en passivt orienterad livsstil, med bristande självtillit, engagemang och initiativförmåga som framträdande inslag. En sådan tanke figurerar även i nyhetsmediernas förortsberättande (se , 2005). Bland andra Per Adman har i Arbetslöshet, arbetsplatsdemokrati och politiskt deltagande (2003) belagt ett sam- band mellan arbetslöshet och politiskt ickedeltagande. Sambandet är dock, understryker han, inte automatiskt eller odiskutabelt. Han visar exempelvis att redan politiskt aktiva vid arbetslöshet inte automatiskt dras in i passivitet. Däremot tenderar mindre politiskt engagerade vid arbetslöshet att bli mindre engagerade.20 Trots att de intervjuade ofta uttryckligen har ambitionen att lyfta fram arbetslöshetens negativa konsekvenser ur en annan synvinkel än den som tas för given i stora delar av det offentliga samtalet – det är inte de arbetslösa som är problemet utan arbetslösheten – kan med andra ord deras sätt att betrakta arbetslöshet och bidragsbe- roende på, ytterligare befästa förhärskande myter om bidragsbe- roendet och dess oundvikligen passiviserande logik. 20 [M]ed arbetslöshet tycks, konkluderar Adman, följa en tröskel som försvårar för den utsatte att alls utförapolitiska aktiviteter (a.a., s. 131). Det är inte mitt samhälle! Mot bakgrund av de erfarenheter av diskriminering som doku- menterats här och i andra sammanhang, är det kanhända inte sär- skilt märkligt att de drabbade successivt kan komma att utveckla en misstänksam och misstroende hållning gentemot svensk(a) poli- tik(er). (1996) har också i sina kartläggningar funnit att tillit och förtroende tycks minska med graden av rapporterad diskriminering. Det låga förtroendet avser myndigheter, särskilt politiker, men också arbetsförmedling och, föga förvånande kan- ske, före detta . Upplevd diskriminering har, san- nolikt, även ett samband med politiskt ickedeltagande. Varför ska vi delta i valet i ett samhälle där vi inte ens hör till?, frågar sig politikern , en motfråga som flera av de intervjuade reste efter det att jag frågat dem om tänkbara orsaker till ickerös- tande bland personer med utländsk bakgrund. Tjänstemannen är en av dem som anför ett sådant argument. Varför går du och röstar i stället för att gå och kasta papperet mitt på torget?, frågar han. Jo, därför att du känner att det här tillhör dig, du kän- ner en viss lojalitet mot samhället. Men de här människorna, de känner ingen lojalitet. Utifrån flera av dem jag intervjuat, och deras synvinkel, är det inte särskilt anmärkningsvärt att många förortsbor väljer att inte rösta eller att på andra sätt engagera sig partipolitiskt. Blir man inte respekterad av samhället, varför då respektera samhället? Av inter- vjuerna att döma är delaktighet med andra ord intimt förbundet med tillhörighet. De som inte anses eller inte känner sig tillhöra samhället deltar förmodligen inte heller i dess officiella kanaler för politisk handling. En rad internationella iakttagelser pekar också på sådana sam- band mellan delaktighet och tillhörighet. (1991: 174) menar exempelvis, i en undersökning om italienska immigrerade kvinnor i , att vad som vid första anblicken framstår som ett passivt handlingsmönster bland kvinnorna i själva verket kan vara en medveten strategi, ett slags motstånd: de har valt att ha en begränsad samverkan med angloaustralier, skriver hon, inte bara för att en del av dem låter en förstå att de anser en vara en svart- skalle, utan också för att italienska immigrerade kvinnor anser sina egna sysslor och traditioner vara mer relevanta för dem. för ett liknande resonemang i , Racism and the State (1991: 238), en studie om svarta ungdomar i . Det är inte mitt samhälle! frågar sig: Varför skulle människor som blir systematiskt ute- stängda identifiera sig med det system som stänger dem ute? Misstro och politiskt tillbakadragande i svenska, mångetniska förorter har också diskuterats i dessa termer. (2002: 222) har exempelvis, i sin studie av ungdomar i Göteborgsförorten , funnit en utbredd uppfattning bland ungdomarna om att de inte är del av samhället och följaktligen framstår inte heller de politiska institutionerna som deras. Denna erfarenhetsbaserade känslostämning har, markerar , avgörande demokratiska konsekvenser: Så länge de nuvarande ojämlika levnadsförhållan- dena råder har demokratin uppenbara svårigheter att finna legiti- mitet och trovärdighet i dessa miljöer. I vissa fall kan ickedeltagande vara ett medvetet politiskt hand- lande, det är ett argument som framförs i samtalen, ett avsiktligt avståndstagande från politik(er). Politikern menar att så särskilt är fallet bland ungdomar med utländsk bakgrund. De skiter i utbildning, inte minst när man ser på ungdomar i de här segregerade områdena. För de vet att i slutändan heter han ändå , , eller något annat. Det är samma sak inom politiken [] De skulle kunna vara mycket aktiva om de hittar någon mening med det här. Tjänstemannen Hiwa har samma erfarenhet av att arbeta med ung- domar i den förort han bor och arbetar i. Här har vi åttatusen ungdomar, berättar han, varpå han ställer sig frågan: När de inte ens har en fritidsgård att vända sig till, varför skulle de då rösta? Det paradoxala är, poängterar projektledaren , att en stor del av de personer som kommer ifrån någonstans utanför är flyktingar. De har i sina hemländer varit personer som kämpat mot diktaturer, som har kämpat för ett demokratiskt sam- hälle, men här känner de sig utanför, känner sig maktlösa. Perso- ner som verkligen borde utnyttja rösträtten, eftersom de satt sitt liv på spel för den, väljer på grund av utanförskapet i det nya hemlandet att medvetet avstå från att utnyttja den. Han beskriver mötet med en av dessa personer, en stor konstnär i sitt hemland. [H]är använder de honom som ALU-jobbare,21 där och deltid [] Och just nu har han slutat med det där, han går inte. 21 ALU, förkortning för arbetslivsutveckling, var en arbetsmarknadspolitisk insats som syftade till att stärka arbetslösas anknytning till arbetslivet. ALU- projekten bestod i första hand av arbete inom föreningar eller offentlig sektor, med allt från kultur, miljö- och naturvård, flyktingar och äldre. Det är inte mitt samhälle! sade till mig: när jag känner längtan, går jag dit ner [i källaren], målar ända , och därefter river jag dem när jag kommer hem. Han hade ett hat exempelvis gentemot etablissemanget, sam- hället. Han har ingenting med samhället att göra. Jag sade till honom: Du är en av dem. Men samhället, sade han, det är inte mitt sam- hälle. Jag är utanför. Ingen lyssnar på mig. Jag har ingen möjlighet, sade han, annars skulle jag ha flyttat härifrån, till mitt hemland där jag kommer att bli avrättad, direkt. Jag är tvungen att leva här, fast att jag känner mig så kränkt. Här åskådliggörs ett annat tecken som tyder på att delaktighet är relaterat till känslor av att höra till det samhälle man bor i. Hur än försökte övertyga konstnären om hur viktigt det är att engagera sig i samhällslivet, återkom han till ett och samma kon- staterande: det är inte mitt samhälle. är besviken på de politiska förmaningar och propåer som säger: Kom och påverka! Jag hör detta ! orkar man inte lyssna mer. Det är nödvändigt, betonar han, att se till den hierarkiska relationen mellan den som basunerar ut budskapet Kom och påverka! och den budskapet riktar sig mot. Påverka med vad då? Du har bollen, du har planen, du har reglerna, du har allt! Ska jag, som står utan- för, komma på dina villkor? Politikern konstaterar, på samma tema, att [m]ånga som kommer hit är ju redan politiskt insatta. Många av dem har, säger hon, till och med flytt sina hemländer just för sitt politiska enga- gemangs skull. Anledningen till att de i väljer att distansera sig från svensk politik är, fortsätter hon, att de ställs utanför. De orkar inte fortsätta. Men det är ju ingenting som är självvalt, att man inte är aktiv, utan man åsidosätts så i olika frå- gor, till slut ger man upp. Politikern är av samma uppfattning. Han värjer sig framför allt mot en vad han uppfattar som kvävande, svensk välvilja, som bland annat uttrycks i en vilja att ta hand om invandrarna, som om integration skulle handla om att medvetandegöra dem som ska integreras. Det där med att medvetandegöra invandrare: Jag tycker inte om det där. De flesta invandrare är medvetna om sin tillvaro. Man är politiskt medvetna, till och med. Inte minst de som jag känner, de i min krets, afrikaner alltså. Man tror att bara för att de inte deltar i valet eller inte har något bra jobb eller läser och är totalt frustrerade på grund av det här, diskriminering och allt det här, att de inte ägnar sig åt någonting annat, då är de inte politiskt medvetna. Men jag tycker det är tvärtom. Det är inte mitt samhälle! Här, liksom vid andra tillfällen under samtalen, ifrågasätts den koppling mellan misstro och ickedeltagande och omedvetenhet som finns, inte bara i det offentliga samtalet, utan även inom forskar- samhället. Den välvilja som vänder sig mot är visserli- gen godhjärtad, men bygger likväl, sist och slutligen, på en under- värdering av dem som ska tas om hand – De har inte kommit lika långt i utvecklingen som Vi. menar att ickedel- tagare inte får betraktas som per definition omedvetna. Enligt honom är det snarare tvärtom. Ickedeltagande kan vara ett medve- tet ställningstagande i en utanförskapets situation. Vad då opassande kulturer? Även om olika faktorer på individnivå inte upptar något större utrymme i intervjuerna finns det ändå vissa exempel på hur kul- tur kan tjäna som övergripande förklaring till invandrarnas poli- tiska utanförskap. Ett sådant argument tar fasta på att hemländer- nas samhällsordning och dess politiska kultur är odemokratisk eller på andra sätt outvecklad. Politikern hävdar, exempel- vis, att många invandrare har en dålig erfarenhet av politik från sina hemländer, vilket får dem att distansera sig från svensk poli- tik. Politik i deras hemländer, förklarar han, är inte den vardags- politik som finns i , utan den genomsyras i stora drag av korruption och maktmissbruk. Och när man ser politik här kopplar man samman den med sina hemländer. Politikern argumenterar, i samma anda, för att korruption och uppgjorda val i hemländerna får många invandrare att i sina nya hemländer helt avstå från att engagera sig politiskt. Därifrån jag kommer brukade det också vara nittionio procents valdelta- gande och presidenten brukade vinna med 99,99. Då struntar man ju i att delta i valet. Man kommer inte ifrån det. Meningen man kommer inte ifrån det kastar oundvikligen ett ljus av lagbunden- het och evighet över det kultur- och handlingsmönster som perso- ner med utländsk bakgrund sägs medföra från sina hemländer. Kultur blir i ett sådant resonemang en beteckning för ett defi- nitivt, tämligen oföränderligt och givet drag, en slags natur, vars makt över våra liv vi aldrig helt synes kunna undslippa. En del av de personer jag samtalat med talar i förbigående om min och vår kultur, eller om jag som , som om tillhörigheten vore enhetlig och oföränderlig, som om vore deras enda tillhö- Det är inte mitt samhälle! I den typ av samhälle vi lever i, där var och en av oss mer eller mindre avkrävs en kulturell identitet, är detta kanske inte att förundras över. Har du inte en kulturell identitet, så får du, varsågod, att skaffa dig en, som (1999: 61) drastiskt har uttryckt saken. Hos , en av medlemmarna i den somaliska kvinnoförening jag besökte, skymtar ett liknande, statiskt synsätt på kultur. Hon upplever sig, framgår av följande sekvens, tillhöra en kultur som inte passar in i det svenska samhället. Det finns kulturer och religioner, många har religion som inte passar här. De kan inte gå till skolan eller till jobbet. Det finns mycket stor skillnad. Till exempel i skolan finns det blandat med män och en massa från vår religion, kvinnor, kan inte gå till skolan och blanda sig med männen på samma plats. Det är inte samma sak här i , här är man och kvinna tillsammans. slits mellan i grunden oförenliga premisser. Hon intar en starkt ambivalent hållning inför sig själv.22 Hon inser å ena sidan att hon är normal, att hon borde respekteras som jämlik samhälls- medborgare. Å andra sidan får omvärldens bedömningsmönster henne att inse att hon inte riktigt lever upp till det som krävs av henne. Å ena sidan har hon, som hon själv uttrycker det, uppfattningen att hon och hennes kultur i sig är avvikande från det svenska samhället. Å andra sidan poängterar hon att hon och hennes kul- tur på olika sätt stängs ute från det svenska samhället. Problemet är att vi vill, men vi kan inte komma in, markerar hon. Vi försö- ker, försöker och försöker, och så säger de: Invandrare, de vill inte komma in i samhället. Vi försöker, men de vill inte! Samhället är, menar hon uttryckligen, organiserat på ett sätt som inte ser till just hennes behov och intressen. Hon är orättfärdigt utestängd. Den avgörande frågan är i detta sammanhang varför varken hennes kultur eller hon själv tillåts passa in i det svenska sam- hället. Hon har själv ett möjligt svar på den frågan, men hon är så starkt präglad av de röster som talar om för henne att hon är avvikande att hon till slut också känner sig som avvikare. Amals dilemma påminner därvidlag om Omars, som jag berättade om tidigare, som kände sig personligt kränkt av det massmediala 22 Mönstret känns igen i (1972: 16) diskussion om den stigmatiserades självbild. Det är inte mitt samhälle! drev kring så kallade hedersmord som var så framträdande vid tid- punkten för ett av våra samtal. De erfarenheter som framträtt i detta kapitel följer ett mönster som överensstämmer med resultaten i andra studier av underord- nades politiska liv, inte minst arbetslösa och ungdomar (jfr , 1999; , et al. 1999; , 2000; , 2002). Liknande mönster återfinns inte bara i mångetniska miljöer utan även på andra platser. Detta antyder att politik(er)skepsis inte automatiskt är etniskt betingad. Den är däremot erfarenhetsbaserad, grundad i människors levda erfarenhet.23 Misstro kan relateras till de sorteringsprocesser som försätter människor i en underordnad position, bland annat på basis av etnicitet eller ras – som stigma- tisering eller diskriminering i skolan, på arbetsplatser eller i poli- tiska partier.