sou · GTB340d2 · 2006-01-01 00:00:00 — undervisning i landsdels- eller minoritetsspråket för de elever vars anhöriga begär det och om antalet elever bedöms vara tillräckligt.23 Det kan därför ifrågasättas om kan begränsa barnets rätt till minoritetsspråket om det tillhör en nationell minoritet på så sätt att han eller hon måste ha föräldrar eller vårdnadshavare som talar minoritetsspråket, att minoritetsspråket måste utgöra ett dag- ligt umgängesspråk eller att barnet skall ha grundläggande kunska- per i språket för att ha rätt att lära sig språket. Det enskilda barnets rätt till minoritetsspråket skall således inte vara beroende av föräld- rarnas eller individens tidigare kunskaper i språket. Det finns ex- empel på att minoritetselever förvägrats modersmålsundervisning därför att de inte ansetts uppfylla kraven i grundskoleförordningen. I kommun nekades en samisk familj rätt till modersmåls- undervisning för sina tre barn därför att barnen inte ansågs ha till- räckliga kunskaper i samiska.24 Min slutsats är därför att krav på grundläggande kunskaper inte skall ställas för att rätt till undervis- ning i minoritetsspråket i . I 2 kap. 13 § grundskoleförordningen anges vidare att kommu- nen endast är skyldig att anordna modersmålsundervisning om det finns en lämplig lärare. Även denna reglering är bekymmersam med tanke på åtagandena i Europarådskonventionerna. Det bör beaktas att har kritiserat för att tillämpningen av arti- kel 7 i minoritetsspråkskonventionen, dvs. tillhandahållandet av lämpliga former och medel för undervisning i och studier av lands- dels- eller minoritetsspråk på alla vederbörliga nivåer(artikel 7.1.f), försvåras av att det inte finns tillräckligt många minoritetsspråkslä- rare. I är det ett statligt åtagande att utbilda lärare till olika nivåer i utbildningsväsendet. Om det inte utbildas tillräckligt många lärare med kompetens i minoritetsspråken och om rätten till undervisning i minoritetsspråken dessutom villkoras med att det skall finnas en lärare, kommer åtagandet rörande utbildning för na- minoriteter att vara meningslöst. Jag anser därför att måste ändra regleringen i grundskole- och gymnasieförordningen så att barn tillhörande nationella mino- riteter garanteras rätt till modersmålsundervisning. Bestämmelserna förslås få följande lydelse: 23Notera att det i minoritetsspråkskonventionens artikel 7.1.g) anges att t.o.m. majoritets- medborgare skall ges möjligheter att lära sig ett minoritetsspråk om de så önskar. 24Norrtälje kommun nekar samiska barn modersmålsundervisning, Samefolket 5/2004, se även /: ett ursprungsfolk (2004) s 54 Övriga förslag till åtgärder för att stärka minoritetsspråkens fortlevnad 2 kap. 9 § grundskoleförordningen (1994:1194) Om en eller båda av elevens vårdnadshavare har ett annat språk än svenska som modersmål och språket utgör dagligt umgängesspråk för eleven, skall eleven få undervisning i detta språk som ett ämne (mo- dersmålsundervisning), om 1.eleven har grundläggande kunskaper i språket och 2.eleven önskar få sådan undervisning. En samisk, finsk, tornedalsfinsk, romsk eller judisk elev skall erbju- das modersmålsundervisning även om språket inte är elevens dagliga umgängesspråk i hemmet. Detsamma gäller en elev som är adoptivbarn och som har ett annat modersmål än svenska. En samisk, finsk, tornedalsfinsk, romsk eller judisk elev behöver inte heller ha grundläggande kunskaper i språket. I 5 kap. 2 och 3 §§ finns bestämmelser om studiehandledning på elevens modersmål. 2 kap. 13 § grundskoleförordningen (1994:1194) En kommun är skyldig att anordna modersmålsundervisning i ett språk, endast om det finns en lämplig lärare. En kommun är skyldig att anordna sådan undervisning om minst fem elever önskar undervisning i språket. När det gäller samiska, finska, tornedalsfinska, romska eller judiska elever är kommunen skyl- dig att anordna modersmålsundervisning även om antalet elever är mindre än fem. 5 kap. 7 § gymnasieförordningen (1992:394) Om en elevs föräldrar eller vårdnadshavare eller en av dem har ett an- nat språk än svenska som modersmål och språket utgör dagligt um- gängesspråk för eleven, skall eleven få undervisning i modersmålet som ett ämne (modersmålsundervisning), förutsatt att eleven har god kun- skaper i modersmålet och att han eller hon även önskar få sådan un- dervisning. En samisk, finsk, tornedalsfinsk, romsk eller judisk elev har rätt att få undervisning i det egna språket, även om det inte är elevens dagliga umgängesspråk i hemmet. Detsamma gäller en elev som är adoptivbarn och som har ett annat modersmål än svenska. I kap. 5 och 6 §§ finns bestämmelser om studiehandledning på ele- vens modersmål. 5 kap. 12 § gymnasieförordningen (1992:394) En kommun är inte skyldig att anordna modersmålsundervisning, om lämplig lärare inte finns att tillgå. En kommun är inte heller skyldig att anordna modersmålsundervis- ning, om antalet elever i kommunen som önskar sådan undervisning i ett visst språk är mindre än fem. Andra stycket gäller inte i fråga om modersmålsundervisning för samiska, finska, tornedalsfinska, romska eller judiska elever. Övriga förslag till åtgärder för att stärka minoritetsspråkens fortlevnad 7.2.8Barns rätt till minoritetsspråket bör regleras särskilt Barns behov på utbildningsområdet behöver särskilt uppmärk- sammas och regleras i den föreslagna lagen om nationella mino- riteter och minoritetsspråk. Av bestämmelse rörande utbildning framgår att utbildningen syftar till att utveckla respekt för barnets föräldrar, för barnets egen kulturella identitet, eget språk och egna värden... Bestämmelsen i bör därför ges en minoritetspo- litisk koppling och en bestämmelse med denna innebörd bör, enligt min mening, införas: 4 § lagen (2006:xx) om nationella minoriteter och mino- ritetsspråk Det allmänna skall i sin verksamhet sträva efter att beakta de nationella minoriteternas särart och deras behov av skydd och stöd för att deras språk och kultur skall fortleva i . Barns behov att få utveckla en kulturell minoritetsidentitet och det egna minoritetsspråket skall be- aktas särskilt. De nationella minoriteterna skall på alla nivåer i samhället ges möj- ligheter till inflytande i frågor som berör dessa, så långt det är möjligt. Samtliga kommuner i skall, i enlighet med ramkonventio- nens och minoritetsspråkskonventionens bestämmelser, således beakta barns rätt till minoritetsspråk och en kulturell minoritets- identitet i sin verksamhet. 7.2.9Skolverkets tillsyn bör skärpas bör ges i uppdrag att genomföra riktad och regelbundet återkommande tillsyns- verksamhet rörande de nationella minoriteternas möjlighe- ter att få undervisning i minoritetsspråken (modersmålsun- dervisning), Övriga förslag till åtgärder för att stärka minoritetsspråkens fortlevnad i sin tillsyn följa upp att bestämmelserna i läroplanerna rö- rande nationella minoriteter förverkligas. Det bör även noteras att det enligt minoritetsspråkskonventionens bestämmelser föreligger en skyldighet för stater att inrätta ett eller flera övervakningsorgan för att följa vidtagna åtgärder och uppnådda framsteg i fråga om upprättande eller utveckling av lands- dels- eller minoritetsspråk, och för att periodiskt avge rapport om sina resultat, som skall offentliggöras. Detta åläggande påtalade redan i sitt betänkande. Dessvärre har det visat sig att kommunerna trots detta inte tillhandahåller undervisning i minoritetsspråken på ett sätt som uppfyller åtaganden enligt konventionen. Enligt min bedömning utgör kommunernas allmänna inställning till anordnandet av undervisning i minoritetsspråken ett problem när det gäller nationella minoriteters möjligheter till utbildning (se även 6.1). Den enskilde minoritetsmedborgaren som försöker hävda sin rätt och begär modersmålsundervisning eller tvåspråkig undervisning hamnar oftast i ett underläge gentemot kommunen. tillsyn rörande modersmålsundervisning måste mot denna bakgrund skärpas. bör genom uppföljningar granska hur kommunerna uppfyller kravet på att tillhandahålla un- dervisning i modersmålsundervisning enligt den nya lydelsen av grundskole- och gymnasieförordningen. I regleringsbrevet bör regeringen därför ge i uppdrag att utföra riktad tillsyn kontinuerligt för att kartlägga kommunernas rutiner och hantering av denna fråga. skall i sin tillsynsverksamhet särskilt granska att kommunerna tar in information rörande elevers modersmål så att det finns kunskap om och framtida beredskap för under- visning i och på minoritetsspråk,25 att kommunerna lämnar information om rätten till moders- målsundervisning och möjligheten att anordna tvåspråkig un- dervisning till elever som tillhör nationella minoriteter, att kommunerna vidtar tillräckliga åtgärder för att hitta lämp- liga lärare, samt 25 För den sverigefinska minoritetens del är detta sannolikt det enda sättet att få fram upp- gifter på barn som har finska som modersmål och som inte syns i SCB:s statistik, dvs. tredje och fjärde generationens sverigefinländare (se ovan avsnitt 7.2). Övriga förslag till åtgärder för att stärka minoritetsspråkens fortlevnad att kommunerna aktivt fullgör sin skyldighet att undersöka hur många elever i kommunen som önskar undervisning i ett mino- ritetsspråk. I läroplanerna (Lpo 94) och (Lpf 94) anges att eleverna skall ges kunskap om minoritetsspråken och om de nationella minoriteter- nas kultur, religion och historia. Det har framkommit under utred- ningsarbetet att skolorna inte alltid följer intentionerna i läropla- nerna när det gäller denna fråga. Det är enligt min mening av stor vikt att alla elever i och gymnasiet får undervisning om minoriteterna och deras rätt att utveckla sin kultur, identitet och sitt språk. På detta sätt kan det hos majoriteten skapas en större förståelse för och stöd för minoriteternas egen strävan att bevara sitt språk. Såsom framgått av ett flertal utredningar är majo- ritetens attityd till minoriteterna och deras språk av avgörande be- tydelse för minoriteternas egen vilja att använda och utveckla sin kultur och sitt språk. Det är därför mycket viktigt att se till att lä- roplanernas anvisningar om undervisning om minoriteter och deras språk verkligen får genomslag i hela . Med anledning av det anser jag att i sin tillsyn även skall granska hur kommu- nerna genomför kravet i läroplanerna att elever ges kunskaper om minoritetsspråken och om de nationella minoriteternas kultur, reli- gion och historia. Frågan bör följas upp kontinuerligt. 8 Finska språket i 8.1Allmänt om finska språket i Den finska närvaron i det som utgör har långa anor.1 Under hundratals år utgjorde nuvarande en del av det svenska riket och finnarna var undersåtar till svenske kungen. Det finska språket har sannolikt talats inom det svenska rikets gränser under i stort sett hela rikets existens. tycks det ha funnits en talrik finsk befolkning i . har finskan använts som ett språk i bland allmogen och som kyrko- och predikospråk. I samband med reformationen 1527 ersattes latinet som predikospråk av svenska och finska. kom att publiceras på de båda folk- språken finska och svenska. Ur det religiösa språket utvecklades ett standardiserat svenskt riksspråk och nästan parallellt med detta ut- vecklades även ett finskt standardspråk. Finskan har även använts i andra officiella sammanhang i . Juridiska texter översattes redan tidigt till finska. översattes landslag till finska och stadslagen översattes 1609. skulle tolkning till finska ske vid alla slags officiella förrättningar såsom rättegångar, skatteläggningar, mantalsförrättningar, arvs- skiften, bouppteckningar, föredragning av kungörelser och offent- liga skrivelser. Alla sockenstämmoprotokoll var skrivna på svenska, vilket var påbjudet, med det förelåg också en skyldighet att före justering tolka aktsstycket till finska för de närvarande vid stäm- man. trycktes översättningar av författ- ningstexter och annat officiellt tryck i och kanslikolle- giet i såg sig tvunget att anställa finska translatorer.2 1Se t.ex. /(red): Finnarnas historia i volym 1–3, (1990, 1993, 1996) och Finska språkets ställning i , Riksdagsskrivelse 1994/95:1, 2Riksdagsskrivelse 1994/95:1 Finskspråkigheten har varit relativt utbredd i . En betydande del av befolkning har ända se- dan medeltiden utgjorts av finsktalande. Beräkningar gjorda på grundval av omnämnanden i stadsböcker ger vid handen att av 5000–6000 invånare kan mellan 10–ha varit Finlandsfödda.3 Den finska församlingen i omnämns redan i dokument . Av cirka 60 000 invånare utgjordes omkring 3 000 personer el- ler av . Finska språket förekom även inom hovet. ansåg att det var angeläget att hans söner lärde sig finska och han anställde en lärare för detta ändamål. flyttade folk från till och Mälar- dalen inte minst för att ta arbeten inom jordbruket. och hans söner bedrev även en medveten rekrytering av arbetskraft från den finska rikshälften till olika slags arbetsuppgifter inom bergsbruket i , Sala och andra gruvor i Bergslagen. En annan yrkesgrupp som rekryterades i var båts- och timmermän- nen, såväl svensk- som finskspråkiga, som var en viktig faktor i den svenska örlogsflottans reorganisation och flyttning till i . De inflyttade finnarna, av vilka många överhuvudtaget inte förstod svenska, kom att utgöra av befolkning. De s.k. skogs- eller svedjefinnarna, härstammade till stor del från Savolax och delar av mellersta . Inflyttningen som var in- tensivast –1680 uppmuntrades av den svenska kronan. Skogsfinnarna flyttade till , Karlskoga- trakten, och och spred sig också tidigt till , , , , och nya områden i . Delar av mellersta kolonisera- des av framför allt . Finnkolonisationen har lämnat spår efter sig i ortnamnsskicket på många håll. I och i med angränsade finnskogar finns tusentals finskba- serade eller rent finska ortnamn.4 Majoritetsbefolkningens förhållningssätt gentemot de inflyttade finnarna i äldre tid beskrivs av på följande sätt: Den rikssvenska allmänhet som utgjorde den vidare inramningen vi- sade sällan någon språklig eller nationell avoghet mot inflyttaren. I då de nationella synsätten inte innehöll något element av 1800-ta- lets nationalism med sitt förhärligande av det egna folket var 1 (1990) s 26 4Riksdagsskrivelse 1994/95:1 toleransen mot främlingen det mest framträdande draget bland omgiv- ningens attityder, förutsatt att den inflyttade inte personifierade någon fara för den invanda ordningen. Om finnarna visste man, att det var egna undersåtar och att de befann sig i den gemensamma överhetens beskydd, som rentav hade gynnat deras invandring. Det är därför inte att undra på att svenskarna inlemmade i sitt språk i de mest finntäta trakterna – i , norra eller Norrbot- ten – vissa lån- och slanguttryck av finskt ursprung. I positiv riktning gick också talrika kortvariga försök till att ordna finskspråkig guds- tjänster för inflyttarna (skogsfinnarnas kortlivade församlingar, Ami- ralitetsprästerna i och i , gruvprästerna i Sala osv. ), av vilka inrättandet av finska församling visade sig vara det livskraftigaste. Men vid sidan av språklig tolerans kunde också en del former av intolerans ibland göra sig gällande. Särskilt bråkigt tycks det ha varit på olika håll i de områden, där skogsfinnarna hade slagit sig ner. På Fryksdals häradsting deklarerade man 1646, att varje finne, som inte ville lära sig svenska, skulle få sitt torp nerbränt. Denna attityd nådde sin yttersta tillspetsning i kungabrevet den 7 de- cember 1682, där förklarade, att , som inte lärde sig svenska eller undervisade sina barn i svenska språket, helt borde utvi- sas från . Åsikten yppades på tal om finnarnas religionsut- övning, som regeringen inte fann för gott att anordna på deras språk, men måste i någon mån betraktas som generell. Den vanliga attityden bland skogsfinnarna blev därför, att de dolde sitt språk för omgiv- ningen, som med tiden tog finnarna som svenskar. Särmärket hos denna minoritet kan därför sägas ha varit en länge bevarad tvåspråkig- het.5 Den finskspråkigas totala anpassning till den nya miljön förutsatte språkbyte. I förhållanden skedde detta i regel under en ge- neration. För svedjefinnarnas del var det däremot inte så. Så länge banden med den egna gruppen var starkare än med omgivande samhälle, behöll skogsfinnarna sitt modersmål, fastän gruppen som helhet kan karakteriseras som tvåspråkig.6 Även har finskan som språk många talare i , perso- ner som identifierar sig som finländare, sverigefinnar, sverigefin- ländare och även finska romer. Många tornedalingar och samer talar också finska.7 Talarna är utspridda över hela landet och i alla svenska kommuner kan man höra finska talas. På individnivå kan kunskaperna i finska variera. 1 (1990) s 345–346 1 (1990) s 347–348 7Se t.ex. : Hur samiskan blev samiska i (1997) s 87 Det finska språket i har följt utvecklingen av språket i . Närheten till och det ständiga utbytet med gör att språket på västra sidan ständigt berikas med nya finska ord. Sverigefinska språknämndens språkvårdande arbete har stor betydelse för språkets utveckling och nämnden ar- betar bl.a. med att ta fram nya finska ord som är relevanta för just sverigefinska förhållanden. Det finns sverigefinsk media och sveri- gefinsk litteratur produceras. Till sin karaktär är således finskan i ett utvecklat språk och det kan användas i officiella sam- manhang. Bristen på adekvata ord i finskan kan inte ses som ett hinder mot att använda språket i offentliga sammanhang. tillsattes en arbetsgrupp på uppdrag av regeringen för att stärka det finska språkets ställning i . Arbetsgruppen an- såg i sin rapport bl.a. att en förutsättning för att skapa en kulturbä- rande finsk befolkningsgrupp i är att den sverigefinska gruppen ges möjligheter att bygga upp egna institutioner och att åtgärder vidtas för att höja det finska språkets status i det svenska samhället. Arbetsgruppen föreslog ett antal åtgärder bl.a. uppdrag till att sprida information till skolhuvudmän och föräld- rar om de möjligheter och goda exempel som finns av undervisning i och på finska, möjligheter att inrätta tvåspråkiga klasser i grund- skolan, större utbud på finska inom m.m.8 fastslog regeringen i en riksdagsskrivelse att det finska språket har en särställning i det svenska samhället. Regeringen an- såg att denna särställning bör beaktas på olika nivåer och områden i det svenska samhället. Mot bakgrund av den ställning det finska språket har haft i un- der mycket är finskan en del av vårt kulturarv. Genom de nära banden till såväl i förfluten tid som är det av mycket stort värde för vårt land att det finns en kulturbärande sverigefinsk befolkningsgrupp. Finskan är ett inhemskt språk i . Att finska språket bevaras och får möjlighet att utvecklas är en förutsättning för de finskspråkigas möjligheter att vidmakthålla och utveckla den finsk- språkiga kulturen i . Därmed kan det verka som förmedlare för denna kulturs yttringar både i och i . Detta utgör också ett värdefullt bidrag till utvecklandet av förbindelsen mellan och . Regeringens ställningstagande ledde senare till att frågan om ratifi- cering av ramkonventionen och minoritetsspråkskonventionen 8Riksdagsskrivelse 1994/95:1 9Riksdagsskrivelse 1994/95:1 kom att utredas av och att fem grup- per erkändes som nationella minoriteter . Den sverigefinska minoriteten är den till antalet största av de fem nationella minoriteterna. Det är dock inte möjligt att ge en exakt uppgift om antalet sverigefinnar eller hur många som talar finska i , eftersom det inte förs någon officiell språkstatistik. I stäl- let får man härleda uppgifter från andra statistikkällor och göra en uppskattning av antalet personer. har i sin kritik mot den svenska minoritetspolitiken påtalat bristen på tillförlitlig statistik rörande antalet individer som tillhör de nationella minoriteterna i (se avsnitt 5.2.2). Eu- roparådets rådgivande kommitté har ifrågasatt om det går att följa upp och vidta effektiva åtgärder på minoritetspolitikens område under rådande förhållanden. Kommittén har uppmanat svenska re- geringen att vidta ytterligare åtgärder i samråd med de nationella minoriteterna för att få fram mer omfattande och exaktare statis- tiska uppgifter. Bristen på tillförlitliga statistiska uppgifter rörande den sverige- finska minoritetens storlek och antalet talare av minoritetsspråket har även varit föremål för kritik från den sverigefinska gruppen. delegation har drivit frågan om införande av ett frivilligt språkregister, för att på detta sätt få mer precisa uppgifter om antalet finsktalande i . Detta innebär också att det är svårt för internationella övervak- ningsorgan att kontrollera om uppfyller sina åtaganden en- ligt minoritetskonventionerna. , , för statistik över personer som är utrikes födda och personer som har utrikes födda föräldrar. För sverigefinnarnas del är SCB:s uppgifter det enda sättet att upp- skatta antalet personer som skulle kunna ingå i minoriteten även om dessa uppgifter blir en grov uppskattning. SCB:s statistik utgår från integrationspolitiska definitioner och synsätt. En individ registreras som utrikes född eller som en person vars förälder eller föräldrar är födda utomlands. Man brukar tala om första generationens invandrare och andra generationens in- vandrare. När finnarna i nu fått status som nationell mino- ritet och är att betrakta som sverigefinnar blir definitionerna första och andra generationens invandrare inte längre fullt ändamålsen- liga. Realiteten är dock den att utredningen blir tvungen att an- vända dessa trubbiga verktyg för att över huvudtaget få ett be- grepp om hur många sverigefinnar det finns i och i den ak- tuella regionen. Notera vidare att dessa personer av finsk härkomst är antalet sverigefinländare, dvs. personer som är sverigefinnar och personer som är finlandssvenskar (se även definitioner i avsnitt 1.3). Det måste uppmärksammas att SCB ändrat kriterierna för sin statistik på så sätt att båda föräldrarna skall vara födda i för att en person skall anses vara av finsk härkomst. Detta har inneburit att antalet personer av finsk härkomst närmast har halverats. fanns, enligt SCB, 82 136 personer i som är födda i och vars båda föräldrar är födda i (dessa personer betecknas i det följande som andra genera- tionens sverigefinländare med ovan nämnda reservation). Året in- nan angavs att antalet andra generationens sverigefinländare upp- gick till 255 015 personer. SCB:s ändrade kriterier innebär således att första och andra generationens sverigefinländare reducerats från 446 530 till 271 477 personer !10 SCB:s förändring av kriterierna har mött stark kritik från bl.a. Sverigefinländarnas delegation. Ändringen har uppfattats som ett sätt för majoritetssamhället att minimera antalet sverigefinnar och att därigenom minska styrkan i de krav på skydd och stöd som mi- noriteten framställt mot majoritetssamhället. Det bör även noteras att förändringen rörande redovisning av antalet sverigefinländare i skedde efter det att ifrågasatt den bristande svenska statistiken rörande nationella mi- noriteter. SCB:s förändring innebär också att nuvarande statistik ger kommunerna m.fl. ännu sämre förutsättningar för att planera sin verksamhet när det är oklart vilka personer som kan tänkas ha finska som modersmål. fanns det sammanlagt 446 530 personer som var antingen födda i eller personer vars ena förälder är född i . Dessa personer fördelade sig enligt följande: 10 SCB:s befolkningsstatistik del 3, 2002, tabell 2.10 Utrikes födda och födda i med minst en utrikes förr förälder efter ursprungsland, kön och ålder i hela riket , jmf SCB:s befolkningsstatistik del 3, 2003, Tabell 2.10 Utrikes födda och födda i med två utrikes födda föräldrar efter ursprungsland, kön och ålder i hela riket SOU 2005:40 Finska språket i Bland dessa 446 530 personer ingår inte personer som är barn eller barnbarn till personer födda i . lever tredje och fjärde generationens finskättlingar i och en del av dessa betraktar sig som sverigefinnar. Dessa människor går således inte att finna i SCB:s statistik över personer av finsk härkomst.