sou · GTB381d9 · 2006-01-01 00:00:00 — av dem hade också varit omhändertagna för samhällsvård. av syskonen missbrukade droger under upp- växten. Det gjorde så många probander. Den grupp som varit omhändertagen hade vid uppföljningen en svårare social problematik. Författaren drar slutsatsen att omhändertagandet inte betytt någon avgörande förändring i probandernas liv. Tidig debut i missbruk framkom i flera analyser som den viktigaste prediktorn för en negativ utveckling både hos probander och syskon. Nästan 2/3 av hela probandgruppen utvecklades gynnsamt under den tjugoåriga uppföljningstiden. De som placerats av miljöskäl hade utvecklats väl i av fallen. De som placerats på grund av tidig debut av missbruk och kriminalitet hade utvecklats positivt i omkring hälften av fallen. Båda grupperna hade dock varit social- bidragstagare i ung. hälften av fallen på grund av dålig försörj- ningsförmåga. (1998) redovisade internationell forskning, som visade samma resultat som i hans doktorsavhandling: vuxna f.d. familjehemsplacerade var lika lågutbildade som personer som vuxit upp i utsatta miljöer. I fann o medarbetare (1980) samma sak. Adoptivbarn och klasskamratskontroller hade bättre skolresultat än familjehemsbarnen. diskuterar möjliga förklaringar till detta; genetiska förutsättningar, hämmad kognitiv utveckling, brist på läxhjälp, tidiga traumatiska upplevelser, bristande kontinuitet i vården med upprepade skol- byten som följd och fördomar i skolan mot familjehemsplacerade barn. Han menade att sådana aggregerade riskfaktorer sannolikt kunde förklara fynden. Familjehemsplacerade barn måste få tillgång till särskilt stöd och stimulans beträffande utbildning, menade han. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv , , , Humlesjö (2004) gjorde en akt- och registerstudie omfattande 2 260 personer födda –1975. Dessa utgjorde ett representativt urval av barn, som hade stadig- varande bott i till och med . De följdes till . Man fann att hade blivit utredda av social- tjänsten. I hade familjerna själva sökt hjälp, hade anmälts, var aktualiserade av . hade fått någon barnavårdsinsats under barndomen (om även Stockholmsbarn, som flyttat in eller ut ur kommunen under barndomen, räknades blev andelen högre: utredda resp. insats). Från födelsen till var föremål för barnavårds insatser, (för samtliga ). I tonåren steg siffran något. De vanligaste insatserna var placering i familjehem, kontakt- familj/kontaktperson och placering i HVB, sammantaget . Vart sjätte ärende hade fått öppenvårds insatser, familjeterapi eller stödkontakt. Stockholmsbarn placerades dubbelt så ofta som i övriga landet. De placerades tidigare och placeringarna var mera långvariga. hade andelen som placerades minskat kraf- tigt från till . I övriga landet minskade antalet placeringar också från till . Upp- repade omplaceringar (minst tre) var så vanligt i som i övriga landet. Den fortsatta analysen gällde de 271 individer, som utretts, och de 162, som blev föremål för insatser. Av dem som placerades hade hälften varit med om minst en omplacering, hade placerats första gången . Insatserna tog ofta formen av vård- kedjor, där en insats genast ersattes med en ny. Barnen fortsatte att vara aktuella för en utredning mellan de olika insatserna. hade återaktualiserats för en ny insats och hade drygt hälften blivit det. Den sammanlagda tid som olika in- satser pågick var , för . De vanligaste orsakerna till utredningar och insatser var familjens dåliga ekonomi och sociala isolering, alkohol- och drogmissbruk samt psykisk ohälsa hos föräldrar, föräldrakonflikter och omsorgs- brister. Dessa problem fanns i var tredje – var fjärde utredning. De vanligaste ungdomsrelaterade problemen var kriminalitet, skol- problem t.ex. skolk samt psykiska problem. Dessa fanns i ung. var femte utredning. I hälften av ärendena avslutades insatsen för att målet helt eller delvis uppnåtts. I fungerade inte insatsen, i avböjde föräldrarna fortsatt kontakt. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv Vid vuxenuppföljningen fann man att de som fått insatser klarade sig sämst. Fler hade blivit tonårsföräldrar, fler hade svårt att försörja sig själva. Fler hade lagförts för brott (av männen, av kvinnorna jämfört med normalpopulationen i samma ålder, resp. ). Fler hade också behövt psykiatrisk vård (av männen, av kvinnorna jämfört med normalpopulationen, resp. ). Den grupp som bara utretts låg mellan dessa grupper. Andelen individer som registrerats för minst en av: tonårsförälder, socialbidrag, registrerat brott, psykiatrisk vård var av männen och av kvinnorna i insatsgruppen jämfört resp. i den enbart utredda gruppen och 10/resp. 8/i normalpopulationen. Det var ingen skillnad i utfallet om insatsen gjorts på grund av familjeförhållanden eller den unges eget bete- ende. Författarna diskuterade om resultaten kunde bero på utred- ningarnas kvalité, behandlingsmetodernas ineffektivitet eller ären- denas svårighetsgrad. (1998) följde upp de trettien barn som var placerade i . Tjugonio personer intervjuades, en hade dött. Av dem hade sex placerats hos en barnlös släkting. Elva placerades , varav fem blev kvar i ett permanent familjehem medan de övriga omplacerades i tonåren. Nio hade placerats i åldern och fem hade placerats i tonåren. Dessa placeringar hade inte varit lika stabila, fyra hade avbrutits för att familjehemmet gav upp. De som placerats före skolåldern tyckte att familjehemmet var viktigt. De som placerats i skolåldern tyckte detta var mindre viktigt än upplevelserna i det biologiska hemmet. För de tonårs- placerade blev familjehemmet en parentes utan större betydelse. Sex beskrev dåliga förhållanden i familjehem, där de aldrig trivts. De som placerats i släktinghem och de som placerats före skol- åldern (även om de omplacerats till ett annat familjehem i tonåren) hade bäst vuxen- anpassning. Tolv bedömdes av författarna ha en helt acceptabel situation, för nio fanns det vissa svagheter, men det var i stort sett bra. Åtta hade en bristande anpassning med många olika problem. Fem släkting- familjehemsföräldrar hade dött, mormorsgruppen. Man diskuterade också om gruppen hade en familj för livet. Det såg olika ut. Tolv hade inte någon vuxenkon- takt med familjehemmet. De flesta av dem hade dock kontakt med de biologiska föräldrarna. Bara tre uppgav, att de inte hade någon sådan tillhörighet alls. Även i denna studie framkommer kritik på Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv bristande kontakt mellan den placerade och socialsekreterarna och att den unge inte förberetts eller fått förklaring om varför han/hon placerats. – Hovmark & (1996) följde upp 47 personer, som varit familjehemsplacerade 1992 av med en aktstudie . 18/22 som var eller äldre intervjuades dess- utom. De vanligaste anledningarna till placering i familjehem var relationsproblem och konflikter i hemmet, omsorgssvikt och miss- bruk hos föräldrarna. De flesta barnen hade placerats av miljöskäl, men vissa ungdomar uppgavs också vara destruktiva och utage- rande. Hälften hade placerats enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. 34/47 placeringar var långvariga/för hela uppväxten. 32/47 hade varit placerade minst en gång tidigare. Åtta barn/ungdomar hade varit placerade 3–5 gånger. 15/47 hade haft stödinsats från barn och ungdomspsykiatrin. En fjärdedel hade placerats , hälften före skolåldern. En fjärdedel hade placerats hos släktingar. Knappt hälften placerades tillsammans med sina syskon. Vid intervjutillfället var tio biologiska föräldrar döda. Hälften hade kontakt med en eller båda biologiska föräldrarna, sju hade ingen kontakt. 16/18 hade kontakt med sina syskon. Alla sex som placerats och fyra av de sex som placerats i släk- tinghem ansåg att familjehemmet var deras familj. De andra ansåg att familjehemsföräldrarna var viktiga vuxna, men att de biolo- giska föräldrarna var deras familj. En av de intervjuade hade ingen kontakt som vuxen med familjehemmet. 16/18 ansåg själva att deras vuxenliv vid intervjutillfället var bra. Forskaren gjorde ingen egen global bedömning av deras vuxensituation, men det framgick av rapporten att sju var arbetslösa, sju studerade och fyra hade arbete. Tolv hade egen lägenhet, en bodde i studentrum och en i ett ungdomsboende med stöd. Fyra bodde kvar i familjehemmet. Tio uppgav att de hade ett engagerande fritidsintresse. Bara en saknade positiva framtidsplaner. (Två av de , som ej intervjuades, vårdades inom psykiatrin.) Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv 4.5.1BBIC Barn Behov i Centrum Den del som berör uppföljningen av barnen i familjevård utvärder- ades av , , (2004). Studien omfattade tre av försökskommunerna. Elva barn och ungdomar, åtta obero- ende ordföranden vid mötena och tio socialsekreterare intervjua- des. Tjugofem möten hade hållits. De intervjuade barnen hade varit med om sammanlagt nitton möten. Femtiofem formulär för utvär- dering av familjehemsplaceringar analyserades. Samrådsdoku- menten och utvärderingsdokumenten hade använts mest. Doku- mentanalysen visade att barnens egna utsagor inte fanns doku- menterade i formulären i den utsträckning, som man ansåg önsk- värt. Flera barn tyckte att det var svårt att fylla i samrådsformulä- ren. De oberoende ordförandena och socialsekreterarna var positiva till mötesformen, barnen hade blandade känslor till att medverka i dessa. Forskarna drog slutsatsen att, trots att vissa brister konstate- rats, hade ramar och utrymme skapats för barns delaktighet och medbestämmande. De ansåg att vuxna behövde utveckla sin för- måga att möta barnen i den här arbetsmetoden. De vuxna deltagar- nas noggrannhet, vaksamhet och respekt för barnen var av avgö- rande betydelse för om syftet med att stärka barnens ställning skulle kunna uppnås. (2004) har studerat implementeringen av BBIC i fyra av försökskommunerna. Han gjorde intervjuer med socialsekrete- rarna och studerade officiella dokument. Hans slutsatser var att ett förändrat förhållningssätt av den typ BBIC representerar är en för- ändring på djupet, som kommer att ta tid. Det är viktigt att för- ankra beslut och arbetsprinciper bland chefer och politiker. För- ändringar och ambitionshöjningar av detta slag kan inte genomfö- ras utan resurstillskott. Man måste ha en realistisk tids- och resurs- plan där verksamhetsföreträdarna är involverade. Förändrings- processer är inte bara rationella styrda av effektivitetskrav. De är också politiska processer präglade av intressekonflikter och etiska – moraliska överväganden. Familjehemsvården är det mest och bäst utforskade området i svensk socialvård. Två kunskapsöversikter och flera stora register- Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv studier har gjorts, där man kunnat studera olika aspekter på denna. Inom materialen har man kunnat jämföra olika typer av placeringar i en kvasiexperimentell design. Utfallet i vuxen ålder har studerats av två forskare i proband – syskon design, en form av kvasiexperi- mentell studie. Dessa representerar steg tre i Armelius & Tengvalds modell. Det gäller även jämförelsen mellan Kälvesten och metoderna, när det gäller att utreda blivande familjehem. Här finns också studier av de placerade barnens psykologiska funktion, sam- spelet mellan mor och barn och konsekvenserna för utfallet av familjehemsplaceringarna. De är huvudsakligen kvalitativa studier och mycket små, vilket gör statistiska beräkningar svåra. Men de ger värdefull kunskap av processer. Här finns också den enda longitudinella studien, tyvärr även den mycket liten, vilket gör det svårt att generalisera fynden. Det finns också många studier av typ lokala uppföljningar. Ett lovande försök att utveckla och förbättra familjehemsvården pågår f.n. i (, , , , Schuller 2001). Multidimentional Treatment (MTFC) kommer från en forskningsinstitution i , (1998) där man under många decennier utvecklat olika behandlingsmetoder för socialt beteende störda barn och ungdo- mar, alltid kopplade till strikta, kontrollerade utvärderingar. Den unge placeras i ett familjehem för en behandlingsperiod på ung. Familjen har fått utbildning i ett struk- turerat behandlingsprogram efter en inlärningsmodell, som belönar socialt acceptabelt beteende. Familjen får telefonhandledning och grupphandledning tillsammans med andra familjehems- föräldrar i projektet . Den unge får individuella samtal med en terapeut, som skall ge stöd, ge social färdig- hetsträning och möjlighet att bearbeta traumatiska upplevelser i ursprungsfamiljerna. Den biologiska familjen deltar också i familje- samtal, som syftar till att lära dem mer konstruktiva föräldrafunk- tioner gentemot den unge, när han återvänder hem. Fokus är också på problemlösning och kommunikation. Efter behandlingens avslutning görs ett 12 månader långt eftervårdsprogram med vecko- sammankomster för den biologiska familjen i grupp med andra föräldrar i projektet. Dessutom får dessa stöd per telefon minst en gång , oftare om det behövs. De amerikanska utvärdering- arna har visat goda resultat för grupper av emotionellt störda, miss- brukande och kriminella ungdomar. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv Samma forskningscenter i har utvecklat en modell, (EIFC) för att underlätta familjehems- placering av yngre barn, som antingen omplacerats eller är särskilt aggressiva och svårhanterliga. Programmet liknar det ovan beskrivna (, , , 2000). Det har utvärderats i en kvasiexperimentell studie, som dock bara omfattade trettio förskolebarn. Föräldrarna i EIFC gruppen utvecklade bättre tillsyn, mer konsekvent disciplin och använde mer positiv förstärkning än en jämförelsegrupp av familjehems- föräldrar, som inte fått samma utbildning och handledning. Barnen i EIFC familjerna minskade sin symtombelastning medan barnen i de vanliga familjehemmen ökade den vid mätning vid placeringen och . Parallellt med detta upplevde EIFC-föräld- rarna mindre och de andra familjehemsföräldrarna mer stress vid den andra mätningen. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv 5.1Hem för vård eller boende Sallnäs (2000) sände en enkät till samtliga 418 HVB samt 36 § 12- hem i . av alla placer- ingar gjordes på privata HBV och på offentliga HVB detta år. Av de sammanlagt 6 500 barn och ungdomar, som placerades utom hemmet, placerades i familjehem. Könsfördelningen var jämn före tonåren, sedan var det en övervikt av pojkar. Familjehemmen, de privata och offentliga HVB samt § 12-hemmen jämfördes. I familjehemmen var det en jämn köns- fördelning, medan det var en lätt övervikt av pojkar på HVB och 68–pojkar på § 12-hemmen. Av barn i åldern 0–placera- des på HVB , resten i familjehem. Av 13–16 åringar placerades hälften på HVB och av dem , på HVB och på § 12-hem. Förskolebarn och yngre tonåringar var de största åldersgrup- perna bland dem som placerades, 30–vardera. Tjugo procent av barn i alla åldrar var placerade tillsammans med en förälder. Det var dock vanligast på småbarns- institutionerna (). 9/10 HVB för barn kunde ta emot föräldrar också. Korta placer- ingar, högst 6 månader, utgjorde av alla placeringar 1995. Trots ökade öppenvårdsinsatser talet hade dygnsvår- dens volym varit oförändrad 1983–1995. Framför allt hade den privata HVB-vården ökat. Av samtliga placerade fanns hälften på privata HVB-institutioner. 9/10 HVB tog även emot LVU-placer- ingar. Tre fjärdedelar av privata HVB hade nio eller färre platser, av dem med högst fyra platser var privata, hade tidigare varit familjehem. Personaltätheten var högst på § 12-hemmen, 2,2 per plats. Offentliga HVB hade 1,4 per plats, de privata 0,8 per plats. Hälften av de anställda hade någon form av högskoleutbildning, en fjärdedel inom kärnområdet för verksamheten, socionom, social- pedagog eller psykolog. hade någon form av gymnasieutbild- ning, övriga endast grundskola. De offentliga HVB hade en större andel som var utbildade inom kärnområdet. Hälften av de privata hade ingen personal med de utbildningarna, vilket också gällde av de offentliga. tyckte att personliga egenskaper Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv var det viktigaste, då man rekryterade personal. Adekvat utbildning angavs mera sällan som viktigt vid nyanställning. Den genomsnittliga vårdtiden i HVB var , medan mot- svarande vårdtid i familjehem var . , mest offentliga HVB, uppgav att de arbetade med akut och korttidsvård. De flesta barnen uppgavs lida av psykosociala problem, , relationstör- ningar/emotionella problem angavs för , skolproblem för , psykiska problem , kriminalitet och missbruk . Cirka hälften av institutionerna uppgav ingen behandlings- teori. hade en psykodynamisk teori, systemteori/ interaktionistisk teori. uppgav att de anpassade behandlingen individuellt, lika många arbetade med miljöterapi. En tredjedel uppgav att de arbetade familjeliknande, att personalen skulle vara i föräldrars ställe. Dessa enheter hade ofta tidigare varit familjehem. De som enbart arbetade med miljöterapi hade den lägst utbildade personalen. Förutom miljöterapi uppgav att de hade anpassad skola/barnomsorg, att de hade anpassade fritidsaktiviteter, hade individuella samtal och familjesamtal. ansåg att institutionens viktigaste uppgift var omsorg, att det var behandling och fostran. Ungefär en tredjedel vardera angav utredning resp. skydd som viktiga uppgifter. Var fjärde uppgav att barnens/ungdomarnas utbildning var mycket viktig. På frågan om vad de trodde att barnen och ungdomarna fick ut av vistelsen svarade de flesta: emotionellt stöd, omsorg, trygg- het, struktur. De fick möta välvilliga och empatiska vuxna, som kunde ge dem en annan syn på sig själva. De fick uppleva ett normalt fungerande vardagsliv. Dessutom betonade man på nytt utbildning och träning. Att upprätthålla kontakten med de biolo- giska föräldrarna tyckte en fjärdedel var en positiv del. Tillfrågade om målsättningen med vården gav svar som hade med vistel- sen att göra, inte tiden efter utskrivningen. De som gav resultat- orienterade framtidssvar hade tonåringar och arbetade efter en uttalad teori. Forskaren drog slutsatsen att majoriteten av HVB-institution- erna saknade teknologi för hur barn och ungdom skall behandlas. De hade inget enhetligt språk, ingen gemensam referensram för att uttrycka, tolka och förstå de problem, som skulle lösas och hur de skulle angripas. Relationen mål och medel var oklar. Det saknades konsensus om yrkesroller, problemdefinitioner och om vilka behandlingsmetoder i arbetet som var mest adekvata. Eftersom teknologi saknades prioriterades ej utbildning. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv problem var orienteringen mot själva vistelsen snarare än på fram- tiden, bristen på utvärderingar och att den placerade gruppen var heterogen. Syftet med vården var oklart liksom vilka mål som skulle uppnås. Hur länge placeringen skulle pågå var oftast inte bestämt. Hon skrev Användningen av institutionerna tycks styras av andra faktorer än systematisk kunskap om rehabiliterande effekter.(s. 5.1.1Familjelika hem för vård eller boende Sallnäs (2003) specialstuderade två av de hem, som hon kallade hybridhem i sin avhandling. Dessa, oftast ganska små, beteck- nade sig som familjelika. Personalen var ofta outbildad och ville vara i föräldrars ställe. De saknade oftast uttalad teori/modell för sitt arbete. Det fanns 120 sådana HVB i hennes undersökning. De enheter hon beskrev i den här uppsatsen hade tre resp. åtta platser. De fyra som utgjorde personal samt sex ungdomar intervjuades. De hade varit placerade 1 1/2–och var i åldern 13–. Den först- nämnda enheten drevs av en ensamstående kvinnlig socionom, den andra av ett par och deras vuxna dotter, samtliga outbildade. Båda enheterna ansåg sig leva som i en familj. Man saknade behand- lingsplaner, dokumentation och utvärderingar. 5.1.2Hem för vård eller boende i två län Två rapporter, från (2003) och länsstyrelser (Roman 2003), visade samma problem med HVB- vården. 5/6 resp. 16/19 HVB-institutioner uppgav att miljöterapi var deras behandlingsmetod. Personalen hade en låg kompetensnivå. I uppfyllde två av sex institutioner kravet på högskole- utbildning av föreståndare och biträdande föreståndare. I hade 32/195 adekvat högskoleutbildning (socionom, social- pedagog), dessutom fanns 50 fritidspedagoger, förskollärare, lärare och sjuksköterskor. 53 personal saknade utbildning efter grund- skolan. 4/6 resp. 17/19 HVB hade regelbunden handledning. Inga längre vidareutbildningar fanns eller planerades. Formalia sköttes bristfälligt. Behandlingsplaner saknades ofta, fullständiga hand- lingar från respektive socialförvaltning fanns ej på institutionen, in- och utskrivningsbeslut dokumenterades bristfälligt liksom journal- Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv Endast ett HVB i vardera länet hade ett system för kvalitetssäkring. 5.1.3Hem för vård eller boende i Callermo & (1987) utvärderade fyra HVB-enheter i . Dessa drevs av och hade mycket hög kompetens hos personalen. Medel vårdtiden var två till . Man studerade framför allt vad det fanns för boendealternativ vid utskrivningen. Fyrtiotre personer, klienterna , kartlades. av hela gruppen hade skrivits ut oplanerat. 29/43 hade ett bra boende vid utskrivningen, de övriga hade dåliga bostäder eller ingen bostad, hade en sådan olämplig boende situation fortfarande efter utskrivningen. Knappt hälften av ungdomarna saknade ordnad sysselsättning vid utskriv- ningen, 16/43 saknade det fortfarande . Det var ett sam- band mellan en planerad utskrivning, eget boende och hög syssel- sättning. Bäst gick det för dem som vistats högst på institu- tionen. Barnbyn , ett flaggskepp i svensk social barn och ungdomsvård, rubriceras numera som ett HVB. (1990) följde upp tjugo män, som vårdats på institu- tionen –1960. De valdes från en grupp, som tidigare efterundersökts via register av (1976). Hon redovisade att hälften i 18–låg under för att man klarar sig. hade då bättre än genomsnittlig anpassning. Efter klarade inte 2/3 samhällets krav, var självförsörjande. valde sina explorander så att de skulle representera olika typer av anpassning inom gruppen av de ursprungligen ett hundra pojkarna. De skulle ha vistats på Skå. Alla utom en accepterade att deltaga. Studien gjordes som fria intervjuer. Alla utom tre personer intervjuades minst två gånger. De var i 35–vid intervjutillfället. jämförde resultatet från registerstudien med sina intervjudata och konstaterade att det fanns ett positivt samband mellan den yttre Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv livssituationen och de subjektiva data om individens yttre och inre livsvillkor men också skillnader. Sex personer ansåg sig ha det forskaren kallade en god erfaren- hetsvärld. De hade brutit det sociala arvet och uppgav att de hade positiva relationer till maka och barn och en god självbild. Samtliga hade också en god arbetsanpassning. Ingen var kriminell. Alla hade bedömts tillhöra någon av de två bästa kategorierna av anpassning i registerstudie ung. Sex män bedömdes av forskaren ha en erfarenhetsvärld på gott och ont. Även dessa hade brutit det sociala arvet. De ansåg att de levde ett bättre vuxenliv än deras föräldrar gjort. 4/6 hade arbete, de andra två var sjukpensionerade (f.d. missbrukare). Ingen var kriminell. De beskrev sin självbild som både kompetent och sårbar. I studie hade tre tillhört en av de två kategori- erna av god anpassning, de andra tre hade kategoriserats som dåligt anpassade. Åtta män beskrevs av forskaren ha en ond erfarenhets- värld. För dem, menade hon, hade det sociala arvet bestått eller förstärkts; hårdare drogmissbruk, mer kriminalitet, ensamhet med misslyckade parrelationer och frånvarande eller dålig kontakt med ev. barn (tre hade inga barn). Hälften hade sporadiska arbeten, de övriga var sjukpensionerade. Alla utom en hade varit eller var kriminella. Alla mådde dåligt med fysiska och/eller psykiska krämpor.