sou · GTB3117 · 2006-01-01 00:00:00 — Tanken bakom denna praxis torde fram- för allt vara att man, genom att lämna ut egendomen till den som av polisen uppfattas som rättsinnehavare, skall kunna tillgodose syftet med beslaget. Förfarandet förekommer främst innan förundersökningen har kommit så långt att frågan om vem som har rätt till godset kan överläm- nas till rättens prövning och medan det alltjämt finns skäl för fortsatt beslag. Samma förfarande används emellertid också efter det att t.ex. rätten har hävt ett beslag som det inte längre finns skäl för. JO och JK har i flera fall kritiserat denna praxis och därvid upprepade gånger funnit anledning att framhålla vikten av att beslagtaget gods återställs till den Vissa frågor om beslag person från vilken egendomen togs. Med hänsyn härtill finns det enligt utredningens uppfattning skäl att nu lagfästa principen om att beslagta- get gods skall återlämnas till den från vilken egendomen togs. fortsatte med att behandla frågan om utlämnan- de av beslagtaget gods till annan än den från vilken egendomen togs och anförde bl.a. följande (s. 448–451). Principen att beslagtagen egendom efter hävande av beslag skall åter- lämnas till den person från vilken den togs är naturligtvis inte undan- tagslös. I vissa fall har det accepterats att man frångår huvudregeln. Om den till vilken egendomen skall återställas uppdrar åt någon annan att hämta egendomen eller om han medger att egendomen lämnas till någon som gör anspråk på den, torde det normalt finnas skäl att respektera hans inställning (JO 1974 s. 124 samt I, s. 27:19). Detta är enligt utredningens uppfattning närmast ett uttryck för polisens serviceskyldighet och behöver inte regleras särskilt. JO har i det nyss- nämnda fallet emellertid understrukit att det i ett sådant fall måste stå helt klart för den som beslutar att lämna ut egendomen till annan än den berättigade, att utlämnandet sker med dennes samtycke. Som regel torde det enligt JO få krävas att fullmakt eller medgivande lämnas skrift- ligen. Polisen bör också kunna underlåta att lämna ut beslagtaget gods till den från vilken egendomen togs om han kan anses ha avstått från sin rätt till godset. Så kan t.ex. vara fallet då det finns anledning att anta att det rör sig om stöldgods men där egendomen inte kan hänföras till något anmält brott och där det inte heller på någon annan grund är uppenbart att egen- domen har frånhänts annan genom brott. Under sådana förhållanden in- träffar det inte så sällan att den person från vilken beslaget gjorts, inte vill kännas vid egendomen och därför vägrar att ta emot den sedan be- slaget hävts. Han kan t.ex. förneka all kännedom om hur godset kommit i hans besittning eller påstå att detta har lämnats hos honom av någon för honom okänd person. Det måste också i detta fall stå helt klart att den som är berättigad att utfå egendomen inte vill ha den tillbaka. Om den som egentligen är berättigad att utfå beslagtagen egendom uttryckligen avstår från sin rätt till godset bör polisen följaktligen kunna lämna ut det till någon annan som gör anspråk på det, antingen denne är ägare till god- set eller annars har rätt till det. Det kan t.ex. vara fråga om en nyttjande- rättshavare eller panträttshavare. För det fall att det inte kan utredas från vem egendomen togs, bör polisen också kunna lämna ut det beslag- tagna godset till den som gör anspråk på det. Det kan däremot inte begäras att polisen företar några mer ingående undersökningar (i frågan om den som gör anspråk på egendomen verk- ligen har rätt till denna), om det inte är påkallat av några särskilda för- hållanden. Vanligtvis torde det vara tillräckligt att polisen prövar frågan mot bakgrund av de fakta som har framkommit i det enskilda fallet. Om det därvid framstår som sannolikt att den som gör anspråk på egendo- Vissa frågor om beslag men är ägare eller annars har rätt till egendomen, bör egendomen få läm- nas ut. Om det enligt polisens bedömning inte är sannolikt att den som gör anspråk på egendomen verkligen har en rätt till den, bör polisen så- ledes vägra att lämna ut den. Det kan ibland inträffa att flera personer gör anspråk på samma före- mål. Om en av dessa är den som egendomen togs ifrån och som enligt huvudregeln därför är berättigad att utfå den, uppstår givetvis inget problem. Även i vissa sådana fall torde polisen utan större svårigheter kunna avgöra vem egendomen bör lämnas till. Det kan t.ex. framgå av kvitton eller andra köpehandlingar att en av dem har köpt egendomen av den andre. Om det skulle ha uppstått tvist om egendomen eller om förhållandena annars är svårbedömda, t.ex. om den påstådde säljaren i det nyssnämnda fallet gör gällande att kvittot är förfalskat och att han aldrig har sålt föremålet, bör polisen emellertid inte lämna ut egendo- men, eftersom det inte ankommer på polisen att avgöra frågor om ägande- rätt eller slita andra civilrättsliga tvister. Under sådana omständigheter kan polisen i stället avvakta med att lämna ut egendomen till dess att en av dem som gör anspråk på egendomen på något sätt kan styrka sin rätt. föreslog en bestämmelse av följande lydelse. När ett beslag har hävts skall den beslagtagna egendomen återlämnas till den från vilken egendomen togs. Om den som egendomen enligt första stycket skall återlämnas till, har av- stått från den, eller om det inte kan utredas från vem egendomen togs, får den lämnas till någon annan som gör anspråk på den, om det framstår som sannolikt att han är ägare eller annars har rätt till egendomen. I beslut om hävande av beslag skall om möjligt anges till vem egendomen skall lämnas. I annat fall ankommer det på polismyndigheten att pröva frågan. Förslag: När ett beslag har hävts skall föremålet, med något undantag, återlämnas till den hos vilken beslaget har gjorts. Om denne inte gör anspråk på föremålet och det är sannolikt att nå- gon annan har rätt till föremålet, skall det återlämnas till denne. Regler om detta skall tas in i . Vi delar uppfattning att det direkt av lagtex- ten bör framgå till vem beslagtagen egendom skall lämnas ut när be- slaget har hävts. Det bör därför föreskrivas i 27 kap. att när ett beslag har hävts skall egendomen återlämnas till den hos vilken beslaget har gjorts. Det gäller särskilt som det numera före- Vissa frågor om beslag skrivs i 27 kap. 4 a § att egendomen i vissa fall skall lämnas ut till en målsägande, alltså inte till den hos vilken beslaget gjordes. Som angav inträffar det att den som i enlig- het med vad som sades är berättigad att få ut egendomen ut- tryckligen avstår från sin rätt till egendomen och att det ibland inte kan utredas från vem egendomen togs. Främst med tanke på dessa situationer bör det också i bestämmelsen anges att föremålet kan återlämnas även till någon annan, om det är sannolikt att denne har rätt till föremålet. uttalade i det tidigare remiss- ärendet att ett sådant beviskrav kan leda till svårigheter i den prak- tiska tillämpningen vid de brottsutredande myndigheterna. Det går enligt vår mening inte att bortse från att det kan förekomma sådana svårigheter. är det emellertid nödvändigt med ett sådant krav i bestämmelsen särskilt för de fall när flera gör anspråk på sam- ma föremål. Det kan dock, som skrev, inte krä- vas att myndigheten gör några mer ingående undersökningar i frågan. När ett beslag hävs bör naturligtvis den som har rätt till egendo- men underrättas om att han eller hon kan hämta ut den. Det sker ock- så i praktiken men någon formell skyldighet för myndigheterna att ge en underrättelse finns inte. refererade bl.a. till beslut av JK (, dnr 2675-9140) och RÅ (, dnr ÅD 1034-92) där det konstaterades att myndigheterna i de två granskade fallen hade dröjt med underrättelse, vilket varit till nack- del för den som skulle utfå egendomen (SOU 1995:47 s. 446 f.). I av- snitt 7.5.2 föreslår vi att en underrättelse skall delges den till vilken föremålet skall lämnas ut och annan som drabbats av beslaget. Det kan i sammanhanget erinras om att 27 kap. 8 § tredje stycket rätte- gångsbalken föreskriver att den som har framställt anspråk på ett beslagtaget föremål i vissa fall skall få sig tillsänd en underrättelse om att beslaget kan komma att hävas. På så sätt har personen möj- lighet att exempelvis förbereda ett yrkande om bättre rätt och kvar- stad enligt 15 kap. mot den som senare skall komma att få egendomen utlämnad till sig. Vissa frågor om beslag 7.5Förfarandet med egendom som inte hämtas ut Bedömning: Möjligheten att i vissa fall sälja eller förstöra egen- dom som har varit föremål för beslag skall regleras i rättegångs- balken. I frågan om vad som skall ske med beslagtagen egendom som inte hämtas ut sedan ett beslag har hävts konstaterade (SOU 1995:47 s. 451–452) bl.a. att det kan dröja mycket länge innan egendomen hämtas ut av den som har rätt till den, att det in- träffar att den från vilken egendomen togs inte vill kännas vid den och att egendomen då inte heller kan härledas till någon ägare, att det inte är tillfredsställande att en polismyndighet kan bli tvungen att förvara och ansvara för tidigare beslagtagen egendom samt att situationen ger upphov till betydande praktiska problem. hänvisade i det sammanhanget bl.a. till ett JO- beslut (JO 1993/94 s. 128) där två fordon inte hade hämtats ut förrän efter det att beslaget hade hävts och till ytterligare ett JO-be- slut (JO 1993/94 s. 124) enligt vilket JO hade ansett att det fanns be- hov av att i lag reglera frågan om hur man skall förfara med tidigare beslagtaget gods i de aktuella fallen. Enligt kunde de flesta av problemen lösas om det var tillåtet genom lag för polisen att sälja egendom som har varit beslagtagen men som inte har avhämtats och som ingen gör anspråk på. I en skrivelse till (Ju 2004/8749/Å, RÄS-005-4334/04) har påtalat de problem och kostnader som är förenade med det faktum att före- mål som har varit föremål för beslag inte hämtas ut. Enligt Rikspolis- styrelsen är det svårt att uppskatta vilka kostnader för framför allt personal och förvaring som hanteringen av det aktuella godset för med sig. Av det underlag som har gett in till går det dock att dra slutsatsen att det bör röra sig om , men beloppet är säkerligen betydligt högre. Även företrädare för och har uppgett att det är ett mycket stort problem att tidigare beslagtaget gods blir kvar i myndigheternas förvar. upplever dock enligt uppgift inte några problem med den nuvarande ordningen. Vissa frågor om beslag De förvaringsproblem som uppkommer i de aktuella fallen rör en- ligt uppgift ofta föremål med mycket lågt värde där kostnaderna för förvaringen vida överstiger värdet på egendomen. Det är enligt vår mening inte en rimlig ordning att sådana kostnader för förvaring av viss egendom liksom administrationen kring sådant gods belastar det allmänna . Vi instämmer därför helt med Polisrättsut- redningen och bl.a. JO i konstaterandet att det finns behov av en all- män reglering i av möjligheten att sälja eller förstöra egendom som har varit föremål för beslag. finns enbart vissa särskilda bestämmelser om detta (se t.ex. 47 § tredje stycket jakt- lagen [1987:259] jämfört med 27 kap. 17 § ). Beslut om försäljning för statens räkning eller förstöring Förslag: Om den till vilken ett beslagtaget föremål skall återlämnas inte hämtar det eller om föremålet inte kan lämnas ut till någon, skall den myndighet som förvarar föremålet få sälja det för statens räkning. Om föremålet inte kan säljas, skall det få förstöras. Enligt 4 § hittegodslagen tillfaller godset staten, om godset först har tillfallit upphittaren och denne underlåter att betala polismyndighetens kostnader eller annars anses ha givit upp sin rätt. I stöldgodslagen finns en annan konstruktion. Egendom som ta- gits i förvar enligt den lagen tillfaller inte staten, men får enligt för- farandelagen förstöras eller säljas för statens räkning. Det medför bl.a. att den som visar sig vara ägare till egendom som tagits i förvar, har rätt att få tillbaka egendomen, eller om egendomen har sålts, att få ersättning för den (7 och 8 §§ förfarandelagen). Syftet med en bestämmelse om möjlighet att sälja tidigare beslag- tagen egendom är främst att lösa de praktiska problem som annars uppstår med förvaring av egendomen . I likhet med är det vår mening att det då är tillräckligt att egendomen får säljas för statens räkning, på samma sätt som egen- dom som har tagits i förvar enligt stöldgodslagen. Om någon efter försäljningen visar sig ha ett rättmätigt anspråk på den, bör han eller hon också vara berättigad till ersättning. Den lösningen har också valts i fråga om egendom som inte avhämtas efter att ha omhänder- Vissa frågor om beslag tagits med stöd av 24 a § polislagen. Förfarandelagen bör alltså bli tillämplig även på egendom som har varit föremål för beslag. föreslog att beslut om att sälja egendomen skall fattas av polismyndighet (SOU 1995:47 s. 35). Enligt 27 kap. 10 § första stycket skall beslagtaget föremål tas i förvar av den som verkställt beslaget. har som fram- gick tidigare utfärdat föreskrifter och allmänna råd om förfarande med egendom som tagits i beslag, förverkats eller tagits i förvar. Nor- malt sker förvaringen av beslagtagen egendom i polisens godsmaga- sin (Fitger, 2 s. 27:29). Beslagtagen egendom förvaras även vid andra myndigheter än vid polismyndigheterna, t.ex. vid domstol, , Eko- brottsmyndigheten, (se t.ex. 23 § lagen [2000:1225] om straff för smuggling), (se t.ex. 11 kap. 6 § lagen [1980:424] om åtgärder mot förorening från fartyg och 2 § lagen [1982:395] om medverkan vid polisiär övervakning) och (se JO 1999/2000 s. 141). Mot den bakgrunden bör regleringen omfatta fler myndigheter än vad som följer av förslag. Besluten om försälj- ning eller förstöring skall fattas av den myndighet som förvarar före- målet. Situationer där egendomen bör få säljas eller förstöras Förslag: Försäljning skall få ske först efter det att den person till vilken föremålet skall återlämnas har delgivits under- rättelse om att föremålet får hämtas och att det annars kan komma att säljas eller förstöras. Även andra som drabbats av beslaget skall få en sådan underrättelse. När föremålet inte kan lämnas ut till någon, skall det före för- säljningen i stället finnas tillgängligt för avhämtning hos den myndighet som förvarar egendomen. Tremåna- dersfristen skall beräknas från det att beslaget har hävts alternativt från det att kungörelse har skett i det fall egendomens värde san- nolikt överstiger en fjärdedel av prisbasbeloppet då beslaget verk- ställdes. Enligt vad uttalade (SOU 1995:47 s. 454–457) borde en bestämmelse om försäljning av egendom för det första om- fatta de fall då den från vilken egendomen togs inte hämtar ut den Vissa frågor om beslag (jfr JO 1993/94 s. 124). För att egendomen under sådana förhållan- den skall få säljas måste det enligt krävas att polisen först underrättar den som har rätt till egendomen om att be- slaget har hävts, att egendomen finns att hämta och att egendomen kan komma att säljas för statens räkning, om den inte avhämtas . Tidsfristen efter underrättelsen bör enligt Polisrättsutred- ningen inte vara kortare än . Den ordningen skulle komma att omfatta dels det fallet att den som har rätt till egendomen över huvud taget inte hör av sig inom tremånadersfristen, dels det fallet att han eller hon förklarar sig avstå från sin rätt, utan att det då finns någon annan som har rätt till den. En bestämmelse om försäljning av egendom borde enligt Polis- rättsutredningen för det andra omfatta de fall där det inte går att ut- reda från vem egendomen togs eller om den från vilken egendomen togs inte vill kännas vid godset och varken ägaren eller annan som har rätt till godset har gjort anspråk på det. Är det fråga om mer värdefull egendom menade att polismyndig- heten genom kungörelse bör uppmana rättighetshavaren att anmäla sig . Egendom vars värde understiger en fjärdedel av basbeloppet borde enligt få säljas även om kungörelse inte har utfärdats. framhöll även att oavsett om kungörelse utfärdas eller inte, bör polisen försöka ut- reda vem som kan ha rätt till egendomen. Närmare föreskrifter om sättet för kungörande kunde enligt meddelas av (jfr 11 § förfarandelagen). I de fall kungörelse skall utfärdas innebar förslag att fristen för att anmäla anspråket skulle vara från kungörelsen men kunde förlängas, om det t.ex. är fråga om särskilt värdefull egendom eller om omständigheterna i övrigt är sådana att det var påkallat. Om någon anmäler att han eller hon har ett anspråk på egendomen utta- lade att myndigheten borde göra en viss pröv- ning av anspråket innan egendomen lämnas ut. Om det av omstän- digheterna framstår som sannolikt att den som gör anspråk på egen- domen är ägare eller annars har rätt till egendomen, skall myndigheten enligt lämna ut egendomen medan myndigheten i andra fall i stället får besluta om försäljning av egendomen. Enligt skulle en bestämmelse om försäljning av egen- dom tillämpas med försiktighet i de fall där flera gör anspråk på samma egendom och det är tveksamt vem som har rätt till egendo- men. Vissa frågor om beslag Vi anser liksom att en bestämmelse om för- säljning för det första bör omfatta de fall då den person som har rätt till egendomen inte hämtar ut den. Detta omfattar situationerna att personen inte hör av sig eller förklarar sig avstå från sin rätt. Så kan fallet vara när egendomen skall lämnas ut till en målsägande eller nå- gon som har trätt i dennes ställe, och personen trots uppmaning inte hämtar egendomen. För att egendom som inte avhämtas skall få säljas eller förstöras, måste det dock krävas att den till vilken egendomen skall lämnas ut underrättas om att det kan komma att ske. Om det är känt att någon annan har drabbats av beslaget, bör polisen även underrätta denne. Det bör dock inte krävas att polisen närmare undersöker om någon annan än den till vilken egendomen skall lämnas ut har drabbats av besla- get. Frågan är om en sådan underrättelse bör delges med den berörde personen. Ur ett rättssäkerhetsperspektiv är det angeläget att den som har rätt till egendomen verkligen har kännedom om att den kom- mer att säljas eller förstöras, om den inte hämtas ut. Även om ett del- givningsförfarande kan föranleda att myndigheterna får ett visst mer- arbete, bör underrättelsen delges enligt delgivningslagen (1970:428). I många fall kommer det säkert att finnas förutsättningar för myn- digheterna att använda sig av förenklad delgivning enligt 3 a § delgiv- ningslagen. Underrättelsen skall innehålla uppgift om att föremålet får hämtas och att det annars kan komma att säljas eller förstöras. ansåg att tidsfristen inte bör vara kortare än . Enligt vår bedömning är det dock tillräckligt om tidsfristen inte understiger efter delgivning av under- rättelsen. En sådan tidsfrist överensstämmer med den som gäller beträffande egendom som omhändertagits enligt 24 a § polislagen (se 24 d § polislagen och 2 a § förfarandelagen). För det andra bör egendom få säljas, om den som har rätt till egen- domen inte är känd. Detta omfattar situationer när det inte går att utreda från vem egendomen togs eller när den från vilken egendomen togs inte vill kännas vid godset och varken ägaren eller annan som har rätt till godset har gjort anspråk på det. Vi delar Polisrättsut- redningens bedömning att beträffande mer värdefull egendom bör ägaren eller annan rättsinnehavare genom kungörelse uppmanas att göra anspråk på denna . Det bör gälla för egendom vars värde sannolikt överstiger en fjärdedel av det prisbasbelopp en- ligt lagen (1962:381) om allmän försäkring som gällde då beslaget verkställdes. Den värdegränsen överensstämmer med vad som gäller för kungörelseförfarande beträffande egendom som omhändertagits Vissa frågor om beslag enligt 24 a § polislagen (se 2 a § förfarandelagen). På grund av even- tuella värderingsproblem bör kungörelseförfarandet användas i fall då egendomens värde sannolikt överstiger det angivna värdet. När- mare föreskrifter om ett sådant kungörelseförfarande bör kunna med- delas av (jfr 11 § förfarandelagen). Som Polisrätts- utredningen föreslog bör den tid inom vilken ägaren eller annan som har rätt till egendomen skall anmäla sitt anspråk vara minst tre måna- der från det att beslaget hävdes respektive från kungörelsen. Förslag: roll som överklagandemyndighet vid be- slut om utlämnande av egendom skall upphöra. Besluten skall i stället överklagas direkt till allmän förvaltningsdomstol. Sedan förfarandelagen tillkom har det i 9 § före- skrivits att polismyndighets beslut i ärenden om utlämnande av egen- dom enligt 7 § första stycket överklagas hos och därefter till allmän förvaltningsdomstol. Att är den myndighet som prövar polismyndighetens beslut måste ses mot bakgrund av den funktion hade . upp- hörde ansvar för tillsynen över polisverksamheten. I stället blev det som ensam skulle ha det ansvaret. Enligt vårt förslag till ändring av 7 § första stycket förfarandelagen skall den myndighet som förvarar egendomen fatta besluten i fråga om utlämnande. Vid sidan om polismyndigheten rör det sig om t.ex. åklagarmyndighet och . Det är med tanke på såväl att läns- styrelsens funktion i polisorganisationen har upphört (prop. 1998/99:1, vol. 3 s. 53 ff., bet. 1998/99:JuU5, jfr även prop. 1995/96:22 s. 88 f.) som att andra myndigheter än polismyndigheter med vårt förslag kommer att fatta besluten, inte ändamålsenligt med överklaganden till . Besluten bör i stället kunna överklagas direkt till all- män förvaltningsdomstol. Bedömning: Det bör inte föreskrivas något kostnadsansvar för förvaring för den person till vilken tidigare beslagtagen egendom skall lämnas ut. Vissa frågor om beslag Enligt 3 § hittegodslagen är ägaren till godset skyldig att betala upp- hittarens och polismyndighetens skäliga kostnader i anledning av fyndet. I bestämmelsen anges också att om det skulle uppkomma tvist om beloppet, får frågan avgöras av domstol. Om godset tillfaller upphittaren har även denne en skyldighet att betala kostnaderna (4 § hittegodslagen). Vi har övervägt om det bör införas ett ansvar för den till vilken tidigare beslagtagen egendom skall lämnas ut att svara för kostnader som uppkommer i samband med förvaringen av egendomen efter det att beslaget har hävts. Vi har dock kommit fram till att inte föreslå någon sådan bestämmelse. Motivet är att det aktuella föremålet har kommit i statens förvar genom ett straffprocessuellt tvångsmedel, att de kostnader för administration och tvister som ett sådant ersätt- ningssystem skulle skapa med största sannolikhet vida skulle över- stiga vad som totalt flyter in till staten i ersättningar för förvarings- kostnader och att det med vårt förslag blir lätt för myndigheterna att efter att beslaget har hävts bli av med godset ge- nom försäljning eller förstöring. Förfarandet med tidigare beslagtagen egendom Förslag: De föreslagna bestämmelserna skall tillämpas även i fall där beslaget har hävts innan lagändringarna träder i kraft. De myndigheter som förvarar egendom som har varit i be- slag bör enligt vår mening få tillämpa bestämmelserna om försäljning även beträffande egendom där beslaget har hävts innan de av oss föreslagna lagändringarna träder i kraft. En förutsättning för detta bör naturligtvis vara att den som egendomen skall återlämnas till först underrättas om att egendomen kan komma att säljas eller för- störas. I de fall den som har rätt till egendomen inte är känd, skall kungörelseförfarandet användas för mer värdefull egendom. Är det i sistnämnda fall inte fråga om sådan mer värdefull egendom behövs en särskild övergångsbestämmelse som innebär att tiden för avhämtning skall räknas från ikraftträdandet av den föreslagna lagstiftningen och inte från beslutet om hävning av be- slaget. 8Uppgifter om fordon i spanings- verksamhet Att bedriva spaning är en oerhört viktig del i bekämpningen av brott och används inom såväl underrättelse- som brottsutrednings- verksamheterna.