sou · GTB316 · 2006-01-01 00:00:00 — naderna för eventuella utbetalningar av ersättning från garantin. Utgångspunkten är att skall ha ett resultat- ansvar för detta garantiområde och se till att systemet i förväntan inte går med vare sig över- eller underskott. Medlet för att uppnå nollresultat är självkostnadsprincipen, dvs. avgifterna bör sättas så att de ger kompensation för förväntade infrianden samt för systemets administrationskostnader. Bestämmelsen är utformad efter förebild i de garantiförordningar som gäller i garantiverksam- heten hos t.ex. BKN och EKN. I avsnitt 9.3.1 behandlas närmare vad som avses med administrationskostnader och hur dessa skall fördelas mellan de avgiftspliktiga instituten. En annan princip som skall gälla för avgiftsmodellen innebär att avgiften för enskilda institut och/eller grupper av institut skall sättas så att den speglar risken i engagemanget. Innebörden av denna princip, som behandlas utförligt i avsnitt 8.3, är således att avgifterna skall vara riskdifferentierade. I 19 § första stycket finns en bestämmelse om garantireserv för in- sättningsgarantin. Avgifter och andra medel som Garantimyndig- heten förvaltar skall sättas in på konto i RGK (se avsnitt 8.3). I andra stycket erinras om att avgifterna endast får användas för ut- betalning av ersättning enligt lagen och för att täcka Garanti- myndighetens administrationskostnader för garantin (se avsnitt 12.4). Bestämmelsen har sin förebild i den nuvarande lydelsen av 31 § första stycket andra meningen lagen om investerarskydd. Bestämmelsen i tredje stycket anger när får låna upp medel i RGK. Upplåning får ske endast om insätt- ningsgarantimedlen inte räcker till för att betala ut ersättningar. Denna begränsning följer av att garantisystemet bara får tas i anspråk om ett ersättningsfall inträffar. Om ett institut inte lämnar uppgifter inom den tid som myndig- heten bestämt, finns en möjlighet för enligt 20 § att skönsmässigt bestämma ett instituts avgifter för insätt- ningsgarantin. Detsamma skall gälla om det är uppenbart att de uppgifter som lämnats inte kan läggas till grund för avgiftsbeslutet. Bestämmelsen saknar motsvarighet i den nuvarande lagen om in- sättningsgaranti och innebär att myndigheten i dessa fall åläggs en viss utredningsskyldighet. Det bör inte komma ifråga att sköns- mässigt bestämma en avgift t.ex. när det aktuella institutet av misstag sänt in ett felaktigt underlag. Först efter det att myndig- heten gjort bedömningen att ett riktigt avgiftsunderlag inte kommer att kunna lämnas av institutet, bör den besluta om att be- stämma avgiften skönsmässigt. Innan avgiften bestäms skall insti- tutet få tillfälle att yttra sig över avgiften och det underlag som myndigheten grundar sitt beslut på. I den föreslagna förordningen om insättningsgaranti och investerarskydd finns ytterligare bestämmelser (5–8 §§) som skall tillämpas när de årliga avgifterna tas ut (se nedan 13.4). (13 § tredje stycket) Till paragrafen har lagts en ny sista mening om att dröjsmålsränta även får tas ut på för sent inbetalda förseningsavgifter enligt 23 §. I övrigt motsvarar bestämmelsen i sak 13 § tredje stycket i den nu- varande lagen. (16 §) För att skall kunna kräva revisorsgranskning även av de uppgifter om volymen garanterade insättningar som i förekommande fall finns hos ett kreditmarknadsbolag eller en kreditmarknadsförening, har ett tillägg gjorts i paragrafens andra mening, som därefter även hänvisar till 8 kap. 1 § lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. Bestämmelser om förseningsavgift finns inte i den nuvarande lagen om insättningsgaranti. Bestämmelserna behandlas i avsnitt 9.3.4. Enligt första stycket skall påföra ett institut en förseningsavgift om institutet inte lämnar de uppgifter som myndigheten behöver för att kunna fastställa institutets avgifter enligt 18 §. Detsamma gäller om institutet lämnat uppgifter som är så bristfälliga att det är uppenbart att de inte kan läggas till grund för beslutet. får således påföra försenings- avgift i samband med att myndigheten bestämmer ett instituts årliga avgift men också i de fall när den årliga avgiften bestäms skönsmässigt enligt 20 §. Som redovisats ovan angående 18 § får efter regeringens bemyndigande meddela närmare föreskrifter om bl.a. de tidsfrister som skall gälla för institutens uppgiftslämnande. Det överlåts åt att avgöra om försenad rapportering i ett visst fall skall medföra förseningsavgift med maximalt belopp eller om förseningen är av sådan karaktär att av- giften bör bestämmas till ett lägre belopp eller efterges helt. All- mänt kan sägas att en längre tids försening i regel är allvarligare än en försening med endast någon dag. Å andra sidan kan även mindre förseningar vid upprepade tillfällen vara allvarligt. Vid bestäm- mande av avgiftens storlek skall hänsyn också tas till institutets storlek. Om ett institut skulle motsätta sig att lämna uppgifter till har myndigheten möjlighet att underrätta om detta enligt 28 §. Inspektionen har då att tillämpa de sanktioner som anges i 15 kap. lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse. I andra stycket anges de belopp med vilka förseningsavgift får tas ut. Bortsett från de fall när väljer att jämka förseningsavgiften, skall avgiften uppgå till . I tredje stycket anges att förseningsavgiften skall tillfalla staten. Avgiften skall således inte finansiera utbetal- ningar av ersättning i händelse av ett ersättningsfall eller myndig- hetens administrationskostnader för garantin. 24–27 § Av 3 kap. 1 § första stycket 6 utsökningsbalken följer att en för- valtningsmyndighets beslut får verkställas enligt den lagen om det finns en särskild föreskrift om detta. beslut enligt 23 § om förseningsavgift utgör en exekutionstitel som kan verkställas utan domstolsförfarande. En bestämmelse om detta har tagits in i 25 §. Av den paragrafen framgår att beslut att påföra förseningsavgift får verkställas om den är obetald och förfallen till betalning. Detta gör det nödvändigt att införa en bestämmelse om när avgiften är förfallen till betalning och till vem avgiften skall betalas. I 24 § finns därför en bestämmelse som anger att förseningsavgiften skall betalas till efter det att beslutet om den vunnit laga kraft eller den som anges i beslutet. En liknande bestämmelse finns i 15 kap. 11 § lagen om bank- och finansieringsrörelse, som har sin förebild i 31 a § konkurrenslagen (1993:20). För att fullständiga bilden anges i 26 § att om förseningsavgiften inte betalas i rätt tid skall lämna den obetalda avgiften för in- drivning. Den paragrafen klargör också att mål om uttagande av fordran handläggs som allmänt mål hos kronofogdemyndigheten. I 27 § finns också en bestämmelse om att en förseningsavgift som förts på ett institut faller bort i den utsträckning verkställighet inte har skett från det att domen vann laga kraft. Även den bestämmelsen har sin förebild i konkurrenslagen (31 §). 28–30 §§ (20–22 §§) En redaktionell ändring av paragraferna har gjorts till följd av att föreslås bli ansvarig för administrationen av ersättningssystemen. Bestämmelserna har överförts oförändrade från den nuvarande lagen. (23 §) Paragrafen har justerats så att den även omfattar tillstånd för finansieringsrörelse. Av den nuvarande lydelsen av paragrafen framgår att ett beslut om att garantin inte längre skall gälla, inte inverkar på insättningar som omfattades av garantin för beslutet. Para- grafens första mening tar sikte på de fall när beslut fattas om att ett utländskt instituts filial i inte längre skall omfattas av det svenska insättningsgarantisystemet. I andra meningen finns en kompletterande bestämmelse med samma innebörd, men som avser som genom beslut får sina tillstånd att driva verksamhet återkallade. Den nuvarande lydelsen av andra meningen har justerats så att den även avser tillstånd att driva finansieringsrörelse och alltså inte bara bank- eller värde- pappersrörelse. Finansieringsrörelse får bedrivas av kredit- marknadsföretag, dvs. svenska kreditmarknadsbolag och kredit- marknadsföreningar samt utländska kreditföretag (se definitio- nerna i 1 kap. 5 § 11–13 och 19 lagen om bank- och finansierings- rörelse). Paragrafen är ny och innehåller ett bemyndigande till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela före- skrifter på en rad olika områden. I 9 § i den föreslagna för- ordningen om insättningsgaranti och investerarskydd bemyndigas att meddela föreskrifterna. Punkten 1 avser de uppgifter som konkursförvaltaren skall lämna till enligt 11 §. Här avses främst de uppgifter som behöver för att kunna betala ut er- sättning från garantin vid ett ersättningsfall, dvs. i första hand upp- gifter avseende berörda insättare och deras insättningar. Punkten 2 avser institutens informationsskyldighet enligt 15 §. Garanti- myndigheten kan genom att meddela föreskrifter närmare ange när och hur informationen skall lämnas och i vilken form det bör ske. Punkten 3 gäller betalningen av de årliga avgifter som skall tas ut av myndigheten enligt 18 §. Punkten 4 avser institutens uppgifts- skyldighet gentemot . Här handlar det närmast om att bestämma vilka uppgifter som skall lämnas enligt 22 § och när så skall ske samt i vilken form detta bör göras. I den mån uppgifterna skall samlas in via bör samråda med inspektionen vid utformningen av föreskrifterna. (24 §) I paragrafen finns bestämmelser om överklagande. Bestämmelserna har överförts oförändrade från den nuvarande lagen. 13.2Lag om upphävande av lagen (1934:300) om sparbankernas säkerhetskassa Genom lagen upphävs lagen (19934:300) om sparbankernas säker- hetskassa, se avsnitt 12.10 där det föreslås att det krav som finns på att sparbankerna är anslutna och ekonomiskt bidrar till en säkerhetskassa avregleras. 13.3Lag om ändring av lagen (1999:158) om investerarskydd Se kommentaren ovan till 1 § i den föreslagna lagen (0000:000)om insättningsgaranti. 3–6, 15–19, 23–27, 32 och 33 §§ I paragraferna har redaktionella ändringar gjorts till följd av för- slaget att införa en ny lag om insättningsgaranti och förslaget att skall bli ansvarig för administrationen av er- sättningssystemen. I paragrafen finns en bestämmelse om avräkning. Bestämmelsen, som behandlas utförligt i avsnitt 8.5, innebär att ersättning från in- vesterarskyddet aldrig får överstiga efter avräkning för ersättning och skadestånd som investeraren får från annat håll i anledning av att ett institut eller ett bolag som tillhör skyddet för- satts i konkurs. Justeringen innebär att inte bara utdelning i in- stitutets eller bolagets konkurs skall beaktas när ersättningen från investerarskyddet bestäms. Även den ersättning som investeraren fått från konkursgälde, dvs. institutet eller bolaget, genom att kvittning genomförts i konkursen skall enligt den föreslagna lydel- sen av paragrafen räknas av från det ersättningsgilla beloppet. Ett nytt andra stycke har tillkommit. I stycket anges de typer av investerare som, utöver de institutskategorier som räknas upp i första stycket, inte skall få ersättning från investerarskyddet i händelse av ett ersättningsfall. Bestämmelsen har behandlats i av- snitt 6.3. Se vidare kommentarer ovan till 7 § lagen om insättnings- garanti. Genom den avgränsning av skyddet som föreslås, kan in- stitutionella och andra professionella investerare, kommuner och myndigheter undantas från den krets investerare som kan få ersätt- ning från skyddet. Paragrafen har justerats för att så nära som möjligt överensstämma med bestämmelserna i den föreslagna lydelsen av 15 § lagen om in- sättningsgaranti (se ovan). Bestämmelserna behandlas utförligt i avsnitt 12.1. Beträffande bakgrunden till de föreslagna bestämmel- serna hänvisas till prop. 2003/04:139, s. 263 och 596 f. Paragrafen är ny och har utformats efter förebild i 11 a § i den nu- varande lagen om insättningsgaranti. Beträffande bakgrunden till bestämmelserna i paragrafen hänvisas till prop. 2003/04:139, s. 263 och 596 f. Av paragrafen framgår att de institut som tillhör investerarskyddet skall betala avgifter till för finansieringen av skyddet. I andra och tredje styckena görs en uppdelning mellan av- gifter som tas ut för att finansiera myndighetens löpande admi- nistrationskostnader för skyddet och de avgifter som tas ut för att finansiera myndighetens utbetalning av ersättning från skyddet och myndighetens övriga kostnader i anledning av att ersättningsfallet hanteras. Beträffande de löpande administrationskostnaderna, skall dessa finansieras genom avgifter som tas ut från de institut som tillhör skyddet och har tillstånd att ta emot skyddade till- gångar, se kommentaren till 10 § andra stycket i den föreslagna förordningen om insättningsgaranti och investerarskydd. sättningar betalas ut från skyddet skall kostnaderna finansieras genom att avgifter tas ut i efterhand, dvs. efter det att rätt till er- sättning från skyddet inträtt (dagen för konkursbeslutet). Även de kostnader i övrigt som uppstår vid myndighetens hantering av er- sättningsfallet skall finansieras på detta sätt. Jämförda med de löpande administrationskostnaderna, som får fördelas lika mellan instituten, kan dessa kostnader komma att uppgå till avsevärt högre belopp. Dessa kostnader skall fördelas mellan instituten i enlighet med den proportionalitetsregel som gäller , se kommentaren till 10 § andra stycket i den föreslagna förordningen om insättningsgaranti och investerarskydd. I fjärde stycket finns bestämmelser om dröjsmålsränta. IGN har inte möjlighet att påföra ett institut som tillhör investerar- skyddet dröjsmålsränta vid sen betalning av avgifterna för skyddet. Bestämmelserna har utformats efter förebild i 13 § tredje stycket i den nuvarande lagen om insättningsgaranti. Möjligheten att ta ut dröjsmålsränta avser endast avgifter enligt tredje stycket, dvs. de avgifter som avser att täcka myndighetens sammanlagda kostnader för hanteringen av ersättningsfallet. Beträffande bakgrunden till bestämmelserna om dröjsmålsränta hänvisas till prop. 1996/97:72, s. 34 f. Paragrafen skall upphöra att gälla. Bestämmelsen har flyttats till 12 § i den föreslagna förordningen om insättningsgaranti och in- vesterarskydd. Paragrafen har justerats till följd av att före- slås bli ansvarig för administrationen av ersättningssystemen och till förslaget i avsnitt 8.4 att en särskild garantireserv – på mot- svarande sätt som för insättningsgarantin – skall tillskapas även för investerarskyddet. Bestämmelsen i första stycket andra meningen, som reglerar vad medlen får användas till, har justerats och tar upp kostnader enligt 29 § andra och tredje styckena, jfr prop. 1998/99:30 s. 106 och 169 angående vad som anförs där beträffande kostnader för tillhandahållande av skyddet. I andra stycket finns en bestämmelse om att utbetalning av ersätt- ningar från skyddet får finansieras med lån från RGK om myndig- heten saknar medel för utbetalningarna eller i den utsträckning ersättningarna inte kan betalas på annat sätt. 32 a–e §§ Paragraferna är nya och har i huvudsak utformats på samma sätt som bestämmelserna i 22–27 §§ i den föreslagna lagen om insätt- ningsgaranti (se 13.1 ovan och kommentarerna till dessa bestäm- melser). Bestämmelsen i 32 a § om förseningsavgift är tillämplig endast i de fall ett institut eller bolag inte lämnat de uppgifter som myndigheten behöver för att kunna ta ut avgifter enligt 29 § tredje stycket, dvs. avgifter som skall finansiera utbetalda ersätt- ningar och myndighetens övriga kostnader vid hanteringen av ett ersättningsfall. Dessa kostnader kan bli relativt höga, varför det är angeläget att myndigheten får in avgifterna. Bestämmelsen har be- handlats i avsnitt 9.3.4. Beträffande bakgrunden till bestämmelserna hänvisas till prop. 2003/04:139, s. 387 f och 553 f. Paragrafen är ny och innehåller ett bemyndigande till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela före- skrifter på en rad olika områden. I 13 § i den föreslagna för- ordningen om insättningsgaranti och investerarskydd bemyndigas att meddela föreskrifterna. Punkten 1 avser institutens informationsskyldighet enligt 20 §. kan genom att meddela föreskrifter närmare ange när och hur informationen skall lämnas och i vilken form det bör ske. Punkten 2 gäller finansieringen av investerarskyddet. Enligt 29 § skall bestämma hur stort belopp varje institut och bolag som tillhör skyddet skall betala i avgift. skall också bestämma när avgiften skall betalas. I den föreslagna förordningen om insättningsgaranti och investerarskydd finns bestämmelser i 10–12 §§ om Garantimyndig- hetens avgiftsuttag avseende investerarskyddet. Punkten 3 avser institutens uppgiftsskyldighet gentemot . Här handlar det närmast om att bestämma vilka uppgifter som skall lämnas enligt 32 § och när så skall ske samt i vilken form detta bör göras. 13.4Förslag till förordning om insättningsgaranti och investerarskydd I den föreslagna förordningen har samlats bestämmelser som syftar till att komplettera lagen om insättningsgaranti och lagen om in- vesterarskydd. Bestämmelserna är till sin karaktär administrativa och behandlar i huvudsak frågor om ersättningssystemens finansie- ring och uttaget av avgifter. Förordningen inleds med bestämmel- ser (1–4 §§) som är gemensamma för insättningsgarantin och in- vesterarskyddet. Därefter finns bestämmelser om insättnings- garanti (5–9 §§) och investerarskydd (10–13 §§). I paragrafen anges att förordningen skall tillämpas av Garanti- myndigheten vid hanteringen av insättningsgarantin och investerar- skyddet. Förordningen kan sägas motsvara garantiförordningen och de olika förordningar som gäller i garantiverksamheten hos BKN, EKN och Sida. Paragrafen motsvaras av 6 § i IGN:s instruktion och innebär att skall samråda med i frågor om insättningsgaranti och investerarskydd. I andra stycket anges att skall lämna inspektionen de upp- gifter som behövs vid samråd enligt första stycket. En motsvarande bestämmelse finns i instruktion (3 §). Paragrafen motsvaras av 7 § i IGN:s instruktion och innebär att skall samarbeta med behöriga myndigheter och företrädare för ersättningssystem i andra länder. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.7 angående hanteringen av gemensamma ersättningsfall. Paragrafen motsvaras av 13 § i IGN:s instruktion. I de fall ett ut- ländskt institut ansöker om att ansluta en filial i till de svenska ersättningssystemen, skall , som en förutsättning för ett beslut enligt de i paragrafen uppräknade lag- rummen, tillförsäkra sig rätt att få sådana uppgifter om institutet och dess verksamhet som den behöver (se ovan angående 3 § i den föreslagna lagen om insättningsgaranti). I 8 kap. 24 § sekretesslagen (1980:100) finns bestämmelser om sekretesskydd för de uppgifter som institutet lämnar till (se nedan 13.5). Sekretess för uppgifter som myndigheten får på grund av sam- arbetsavtal med företrädare för utländska ersättningssystem, förut- sätter som redovisats i avsnitt 9.3.3 att uppgift om avtalen förts in i sekretessförordningen (1980:657). I paragrafen finns närmare bestämmelser om uttaget av avgifter för insättningsgarantin. Enligt första stycket skall, till skillnad från vad som gäller , avgifter för garantin tas ut i förskott, dvs. före den garantiperiod som avgifterna avser. Med garantiperiod avses ett helt kalenderår. bestämmer när avgiften senast skall vara betald. Utgångspunkten här är att avgiften i vart fall skall vara betald innan garantiperiodens början, dvs. senast vid utgången av året före garantiperioden. I andra stycket anges det brytdatum som skall gälla för institutens avgiftsunderlag avseende avgifterna. Det är förhållandena året före garantiperioden som är avgörande för avgiftsuttaget och som skall läggas till grund för myndighetens beslut. Bestämmelserna är tillämpliga på samtliga institut som omfattas av garantin och som inte tillkommit eller lämnat systemet under löpande garantiperiod. I dessa fall skall istället bestämmelserna i 6 § tillämpas. Paragrafens första stycke motsvarar delvis 14 § i den nuvarande lagen om insättningsgaranti. Om ett institut påbörjar sin verksamhet under löpande garantiperiod (år 1), skall be- akta hur stor del av kalenderåret som institutet kommer att om- fattas av garantin. Om det nya institutet påbörjar sin verksamhet före , skall institutets avgift för den återstående tiden av garantiperioden baseras på en prognos över de genom- snittliga garanterade insättningarna . Avgiften skall vara betalad innan institutet påbörjar sin verksamhet. för nästa garantiperiod (år 2) kan i detta fall baseras på förhållan- dena det år verksamheten påbörjades (år 1). Om ett institut däremot påbörjar verksamheten efter , behöver institutet göra en prognos även beträffande nästa garanti- period (år 2). I ett sådant fall kommer alltså avgiften avseende första och andra garantiperioden att baseras på prognoser över de genomsnittliga insättningarna, till den del de omfattas av garantin. I tredje stycket behandlas det fall när ett institut lämnar systemet under löpande garantiperiod. I detta fall skall återbetala avgiften i proportion till den återstående garanti- perioden. Detta skall emellertid inte gälla om fattat beslut om att institutet inte längre skall omfattas av garantin därför att institutet inte fullgjort sina skyldigheter gentemot garantisystemet. Bestämmelser om detta finns i 29 § andra och tredje styckena i den föreslagna lagen om insättningsgaranti. De insättningar som fanns hos institutet för ett sådant beslut skyddas alltjämt av garantin enligt 31 § samma lag och det finns därför inte anledning att återbetala någon del av avgifterna till institutet. Paragrafen, som saknar motsvarighet i lagen om insättningsgaranti och IGN:s instruktion, behandlas i avsnitt 9.3.5 och innebär att skall kunna matcha ett åtagande i utländsk valuta med avgifter i samma valuta. Paragrafen, som saknar motsvarighet i lagen om insättningsgaranti och IGN:s instruktion, har utformats efter förebild i den nu- varande 29 § lagen om investerarskydd. När avgifter tagits ut från har administrationskostnaderna inte specificerats på samma sätt som för investerarskyddet, utan instituten har tillsammans betalat in ett belopp som motsvarar av de garanterade insättningarna. Någon uppdelning av avgifterna mellan vad som avser att täcka administ- rationskostnaderna och vad som skall fonderas har inte gjorts. Med utredningens förslag om att närma insättningsgarantin till den statliga garantimodellen bör administrationskostnaderna specifi- ceras och, enligt samma princip som gäller investerarskyddet, för- delas lika mellan samtliga institut som har insättningar som om- fattas av garantin. I paragrafen bemyndigas (punkten 1) att meddela närmare föreskrifter angående de uppgifter som kon- kursförvaltaren skall lämna vid ett ersättningsfall och i övrigt enligt 11 § i den föreslagna lagen om insättningsgaranti. Enligt punkten 2 skall meddela föreskrifter om institutens in- formationsskyldighet enligt 15 § samma lag. I punkten 3 be- myndigas att meddela närmare föreskrifter om betalningen av de avgifterna som skall tas ut enligt 18 § samma lag. Enligt punkten 4 får meddela närmare föreskrifter om de uppgifter som skall lämnas till myndigheten enligt 22 § samma lag. I det ligger inte bara att föreskriva när upp- gifterna skall lämnas utan också hur och i vilken form detta skall ske. Paragrafen innehåller bestämmelser om avgifter för investerar- skyddet. I första stycket anges att det är som bestämmer när avgifter enligt 29 § lagen om investerarskydd senast skall vara betalda. Andra stycket motsvarar delvis den nuvarande lydelsen av 29 § andra stycket tredje meningen samma lag. Bestämmelsen har justerats och innebär att endast de institut som tillhör investerarskyddet och har tillstånd att ta emot skyddade tillgångar skall behöva finansiera administrationskostnader för skyddet. räcker det med att ett institut tillhör skyddet för att det också skall vara avgiftspliktigt. Ett institut som inte får ta emot tillgångar som avses i 3 § lagen om investerarskydd behöver således inte bidra till dessa kostnader.