sou · GTB33 · 2006-01-01 00:00:00 — återlämnande av ett kulturföremål som åsatts ett lågt värde, medan en EES-stat på grund av de höga värdegränserna inte kan begära att samma föremål återlämnas ens om staten är ansluten till konven- tionen. 6.5Innebörden av att konventionen gäller anspråk av internationell karaktär Förslag: Innebörden av att konventionen gäller anspråk av inter- nationell karaktär bör inte närmare definieras i svensk för- fattning. Enligt artikel 1 Unidroitkonvention tillämpas konventionen på anspråk av internationell karaktär som gäller återlämnande av stulna kulturföremål eller kulturföremål som har förts ut från en konventionsstats territorium i strid med denna stats lagstiftning gällande utförsel av kulturföremål och som har till syfte att skydda statens kulturarv. Konventionen saknar närmare definition av vad som i samman- hanget skall avses med begreppet internationell karaktär. Det framstår mot bakgrund av konventionens innehåll och de syften som anges i ingressen emellertid som helt klart att ett anspråk anses vara av internationell karaktär när det avser ett kulturföremål som förts ut från en stats territorium och därefter påträffas på en annan stats territorium. För en sådan uppfattning talar också att det enligt de förberedande dokumenten var tanken att konventionstexten skulle inkludera orden som förflyttats över en internationell gräns. Denna formulering togs dock aldrig in i den slutliga versionen. Med den lydelse artikeln slutligen fått framstår det inte som självklart att uttrycket syftar på anspråk som avser kulturföremål som först passerat någon eller några nationsgränser, men därefter åter förs tillbaka till ursprungslandet Enligt kommentarer till konventionstexten kan det vara möjligt att göra olika tolkningar av uttrycket och om sådana anspråk i konventionens mening skall anses vara av internationell karaktär (, The Uni- droit Convention on Stolen or Illegaly Exported Cultural Objects, s. 4 och Lyndel V. Prott, Commentary on the Unidroit Convention, s. 22). För att få ledning vid tolkningen av begreppet finns anledning att se till konventionens skyddssyften såsom dessa kommit till uttryck i Det kan också konstateras att ordet karak- tär ger intryck av att en något mer extensiv tolkning eftersträvats, vilket skulle kunna tala för att det är tillräckligt om föremålet i något skede varit utanför det egna territoriet för att anspråket skall anses vara av internationell karaktär. Innebörden av begreppet internationell karaktär blir i sista hand beroende av den tolkning som de olika konventionsstaterna gör. Det blir sålunda en uppgift för de nationella domstolarna eller myndigheterna att utarbeta en praxis som kan tjäna som ledning för en enhetlig tolkning. Mot den angivna bakgrunden bör det enligt utredningens mening i svensk lagstiftning inte inarbetas någon ytterligare precisering av begreppets innebörd. Kriteriet att ett anspråk i konventionens mening skall vara av internationell karaktär bör i stället framgå av sammanhanget eller, när det finns behov av detta, genom en hänvis- ning till konventionen. 6.6Konventionens tillämplighet i tiden Förslag: De förutsättningar som gäller för att konventionens bestämmelser om återlämnande av stulna eller olagligt utförda kulturföremål skall vara tillämpliga i tiden bör i mån av behov framgå uttryckligen av svensk författning. Unidroitkonvention föreskrivs att kulturföremål som stulits i en konventionsstat eller olagligen förts ut från en sådan stat skall återlämnas. Konventionen är emellertid enligt artikel 10 inte avsedd att tilläm- pas retroaktivt. Konventionens bestämmelser om stulna kulturföremål är endast tillämpliga om kulturföremålet har stulits efter konventionens ikraftträdande i den stat som prövar frågan om återlämnande och föremålet i fråga dessutom stulits från en konventionsstats terri- torium eller påträffats i en sådan stat efter det att konventionen trädde i kraft i den staten. För del innebär detta att för- utsättningarna för att en ägare i en annan konventionsstat med stöd av konventionen skall kunna göra ett anspråk gällande här är att föremålet stulits efter det att konventionen trätt i kraft både här och i den andra staten. Det är emellertid möjligt för en bestulen ägare i en annan stat att – oberoende av konventionen – i kräva tillbaka ett stulet föremål som finns här i landet. Kon- ventionens tidsmässiga avgränsning har alltså inte någon betydelse för svensk rätt i detta avseende. Om emellertid ett kulturföremål, som i den andra staten anses som stulet, här i är föremål för godtrosförvärv eller hävd, måste de svenska tidsfristerna för att lösa tillbaka sådan egendom anpassas till konven- tionens tidsfrister för motsvarande lösenrätt. Detsamma gäller beträffande godtrosförvärvslagens tidsfrist för en ägare att kräva tillbaka ett stulet kulturföremål från en inne- havare i god tro. I dessa avseenden kräver konventionens tillämp- lighet i tiden uttrycklig reglering i svensk rätt i form av övergångs- bestämmelser beträffande utgångspunkten för beräkningen av tidsfristen (avsnitt 13.2). Konventionens tidsmässiga avgränsning innebär beträffande olagligt utförda kulturföremål att en talan om återlämnande endast avser föremål som förts ut olagligt efter det att konventionen trätt i kraft såväl i den återkrävande staten som i den stat mot vilken talan riktas. Villkoret att konventionen skall ha trätt i kraft i den åter- krävande staten bör uttryckligen framgå av den svenska lagbestäm- melse som kommer att reglera rätten att få ett sådant föremål åter- lämnat (avsnitt 9.2). Bedömning: En jämförelse mellan definitionerna av begreppet kulturföremål Unidroitkonvention och i 6 kap. 2 § kulturminneslagen ger vid handen att definitionen i den svenska bestämmelsen måste anpassas så att den omfattar samtliga kultur- föremål som avses i konventionen för att konventionsåtagandena skall vara uppfyllda. Vidare måste konventionens definition av begreppet kulturföremål beaktas när de tidsfrister som begrän- sar möjligheten till återkrav och lösen i godtrosförvärvslagen an- passas till konventionens tidsfrister för rätten att begära åter- lämnande av stulna kulturföremål. Inom EU har utarbetats ett antal internationella rättsakter som ut- går från begreppet kulturföremål, medan termen kulturegendom förekommer i flera andra internationella konventioner. Som exem- pel på när det senare begreppet använts kan nämnas Unesco- konvention om åtgärder för att förbjuda och förhindra olovlig in- försel, utförsel och överlåtelse av äganderätten till kulturegendom och om skydd för kulturegendom i hän- delse av väpnad konflikt. Såsom utredningen påtalat (avsnitt 4.3) föreligger i och för sig inte några större sakliga skillnader mellan de olika begreppen. Att olika termer valts hänger i stället närmast samman med en grund- läggande skillnad i de olika ländernas traditionella syn på kultur- arvet. Begreppen har definierats på olika sätt i olika rättsakter. Den huvudsakliga innebörden av begreppen kan emellertid sägas vara att det för föremålen/egendomen gäller särskilda regler på grund av deras kulturvärde (SOU 1995:128 s. 67). Det förhållandet att ett begrepp med en i huvudsak enhetlig innebörd definieras på olika sätt i olika sammanhang kan leda till svårigheter vid tillämpningen. Det kan uppkomma situationer då mer än en definition av begreppen kulturegendom eller kultur- föremål kan aktualiseras inom ramen för samma frågeställning. På till synes enhetliga kategorier av föremål kan olika åldersgränser komma att gälla. Dessutom kan kategorierna begränsas till en viss nationell anknytning eller styras av att olika värdegränser gäller för föremålen. Bilden kompliceras ytterligare av att synen på skyddsvärda kultur- föremål och skyddsvärd kulturegendom av tradition skiljer sig åt mellan å ena sidan majoriteten av staterna i EU och å andra sidan de nordiska länderna. Inom EU har medlemsländerna rätt att upprätt- hålla förbud och restriktioner avseende import, export eller transi- tering av nationella skatter (cultural treasures) av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde. Detta innebär en inskränkning av den princip om fri rörlighet för varor som gäller inom EU och en förutsättning för inskränkningen är att de nationella förbuden eller restriktionerna inte får utgöra medel för godtycklig diskrimi- nering eller förtäckta handelshinder. Det finns ingen gemensam definition av begreppet nationella skatter. I stället är det förbehållet de olika medlemsländerna i EU att upprätta egna definitioner av vilka slags föremål som för varje land skall anses utgöra nationella skatter (SOU 1995:128 s. 226). Den nationella omfattningen av de föremålstyper som omfattas av statens definition indelas i olika kategorier och förtecknas i listor. Den svenska synen på skyddsvärda föremål avviker från det beskrivna synsättet och utgår inte från begreppet nationella skatter. Som framhållits i avsnitt 1.1 är unikt på så sätt att landet varit förskonat från krig och därför har övervägande intakta och oskadade kulturföremål och kulturmiljöer. Genom fideikommissen har flera viktiga kulturegendomar kunnat hållas samman. Det har mot denna bakgrund betraktats som grundläggande att skydda hel- heten av det nationella kulturarvet. Detta innebär att det ur svensk synvinkel anses viktigt att se till sammanhanget och kulturmiljön samt den samlingshistoriska betydelsen när man talar om skydds- värda kulturföremål och skyddsvärd kulturegendom. Vidare bedöms i ett föremåls kulturhistoriska värde individuellt, i varje en- skilt fall, oberoende av vilket föremålsslag det är fråga om. Skillnaderna i synen på skyddsbehovet återspeglas i de olika defi- nitionerna och avgränsningarna av begreppen. Sålunda överens- stämmer det t.ex. inte med svenskt och övrigt nordiskt synsätt att detaljerat ange särskilt utvalda objekt i förteckningar. Det är mot den nu beskrivna bakgrunden som konventionens definition av begreppet kulturföremål bör sättas i relation till andra definitioner av samma begrepp i svensk rätt. Enligt artikel 2 Unidroitkonvention avses med termen kulturföremål ett föremål som av religiösa eller profana skäl är av betydelse för arkeologin, förhistorien, historien, litteraturen, konsten eller vetenskapen. Denna vida definition avgränsas genom att ett sådant föremål dessutom skall kunna hänföras till någon av de kategorier som upptas i en bilaga till konventionen. Definitionen styr vilka kulturföremål som omfattas av konventionens bestäm- melser om återlämnande av stulna eller olagligt utförda kulturföremål. Såvitt gäller stulna kulturföremål finns i svensk rätt ingen mot- svarande definition av begreppet kulturföremål som får betydelse för möjligheten att återkräva ett stulet föremål. I stället är utgångs- punkten att den ursprunglige ägaren till lös egendom enligt svensk rätt åtnjuter ett sådant skydd av sin äganderätt att konventionens krav under alla förhållanden är uppfyllda (avsnitt 8). Definitionen av begreppet kulturföremål i konventionen får i förhållande till möjligheten att begära stulna kulturföremål återlämnade dock be- tydelse när utredningen överväger hur tidsfristerna skall förlängas såvitt avser en ursprunglig ägares möjlighet att återkräva stulna kulturföremål från en innehavare i god tro och en ursprunglig äga- res möjlighet till lösen av föremål som blivit föremål för godtros- förvärv eller hävd (avsnitt 8.5). När dessa frister utökas krävs att reglerna omfattar alla sådana kulturföremål som omfattas av defini- tionen av begreppet kulturföremål enligt konventionen. Detta innebär att den nya bestämmelse som utredningen föreslår i god- trosförvärvslagen i vart fall måste omfatta sådana kulturföremål som konventionen avser att skydda. Som kommer att framgå av avsnitt 8.5 föreslår utredningen emellertid att bestämmelsen i god- trosförvärvslagen inte knyts direkt till begreppet kulturföremål utan förordar i stället på grundval av där redovisade överväganden en mer allmän avgränsning. I förhållande till konventionsstaternas möjligheter att vid svensk domstol begära olagligt utförda kulturföremål återlämnande är konventionens definition av begreppet kulturföremål av stor be- tydelse. När Unidroitkonvention införlivas med svensk rätt krävs att nationella regler anpassas så, att de uppfyller konventionens krav i förhållande till den utländska konventionsstat som vänder sig till med en begäran om återlämnande av ett kulturföremål. Begreppet kulturföremål aktualiseras i detta sammanhang i för- hållande till de svenska reglerna om återlämnande av olagligt bort- förda kulturföremål i 6 kap. kulturminneslagen. Enligt svensk rätt blir definitionen av begreppet kulturföremål i 6 kap. 2 § kulturminnes- lagen bestämmande för vilka föremål som kan komma i fråga för återlämnande till en annan EES-stat i de fall föremålen förts bort olagligt från en sådan stat och finns i . Kulturminneslagens definition, som bygger på direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål, har delvis en annan innebörd än konventionen. Det är därför av intresse att bedöma i vilken utsträckning definitionen i artikel 2 i konventionen överensstämmer med den befintliga defini- tionen av begreppet kulturföremål i 6 kap. 2 § kulturminneslagen. Bestämmelserna i 6 kap. kulturminneslagen utgår från begreppet nationell skatt enligt artikel 30 (förutvarande artikel 36) i Rom- fördraget. Medlemsstaterna i EU tillerkänns enligt denna artikel en rätt att införa import- eller exportrestriktioner för att skydda natio- nella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde. Utgångspunkten är att föremålet skall anses vara en nationell skatt i det land som föremålet förts bort från. Föremålet skall dessutom ingå i någon av de kategorier av kulturföremål som anges i en bilaga till lagen eller utgöra en integrerad del av inventarierna hos en kyrklig institution eller en integrerad del av en offentlig samling och vara upptagen i inventarieförteckningen hos ett museum, ett arkiv eller en bibliotekssamling. I sammanhanget kan nämnas att den svenska staten med stöd av direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål kan begära att en annan EES-stat återlämnar sådana föremål som enligt 5 kap. kulturminneslagen inte får föras ut ur utan tillstånd, dvs. kategorierna i 24–25 §§ kulturminnesförordningen. Dessa föremål utgör enligt regeringen svenska nationalskatter i den mening som direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål avser (prop. 1994/95:74 s. 26). En förutsättning för återlämnande är dock att föremålet har ett så högt värde som krävs enligt bilagan till direktivet. Dessa värden är betydligt högre än de värden som anges i 24–25 §§ kulturminnesförordningen. Den situationen kan alltså upp- komma att ett kulturföremål som klassas som en svensk nationell skatt och som förts ut till ett annat land i strid med utförselreglerna i 5 kap. kulturminneslagen, inte kan begäras återlämnat till med stöd av de regler som på grundval av direktivet 93/7/EEG gäller i det andra landet. Definitionen Unidroitkonvention utgår inte från be- greppet nationella skatter, vilket är en naturlig konsekvens av att denna terminologi är en del av Europarätten. Konventionen defini- erar i stället kulturföremål såsom föremål som av religiösa eller pro- fana skäl är av betydelse för arkeologin, förhistorien, historien, littera- turen, konsten eller vetenskapen. Vid en första anblick kan de övergripande definitionerna framstå som mycket lika och skyddssyftena tycks i allt väsentligt överens- stämma. Som konstaterats ovan har emellertid begreppen olika ut- gångspunkter. Dessutom framstår definitionen i konventionen som något vidare och omfattar även föremål av betydelse för litteraturen eller vetenskapen. De bilagor med föremålskategorier som närmare avgränsar bestämmelsernas tillämpningsområden överensstämmer inte heller i alla delar (se vidare avsnitt 9.3). För att anpassa svensk rätt till konventionens krav krävs sålunda att de svenska bestämmelser som reglerar konventionsstaternas möjligheter att vid svensk domstol begära olagligt utförda kultur- föremål återlämnade ändras så att de även avser kulturföremål en- ligt Unidroitkonvention. I avsnitt 9.3 föreslår utredningen att bestämmelsen i 6 kap. 2 § kulturminneslagen kompletteras med den övergripande definitionen av begreppet kulturföremål enligt konventionen samt att bilagan till lagen utökas. 8Återlämnande av stulna kulturföremål Artikel 3 (1) Unidroitkonvention anger att den som inne- har ett stulet kulturföremål skall återlämna det. En grundläggande förutsättning för att konventionen skall bli tillämplig är att det är fråga om ett anspråk av internationell karaktär (avsnitt 6.5). Kon- ventionen är inte avsedd att tillämpas retroaktivt (avsnitt 6.6). Konventionen har en annan utgångspunkt än tidigare rättsakter på området, såsom t.ex. Unescokonvention och direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål. Bestämmelserna i kon- ventionen ger stater och enskilda personer direkt tillgång till domstol eller annan behörig myndighet i en annan konventionsstat, utan att de behöver gå via mellanstatliga eller diplomatiska kanaler. Bestämmelserna i konventionen utgår från den bestulne ägarens civilrättsliga rättigheter och hans bestående äganderätt till det stulna kulturföremålet. För svenskt vidkommande innebär detta att en enskild person eller en stat kan väcka talan i och begära att den som i inne- har ett kulturföremål, som har stulits i en konventionsstat och därefter förts till , skall återlämna föremålet. I en sådan situation aktua- liseras i första hand nationella processrättsliga regler. En civilrättsligt grundad talan om återlämnande av ett stulet kulturföremål handläggs som ett dispositivt mål, där det är parterna som förfogar över pro- cessen. Eftersom konventionen tar sikte på den situationen att ett föremål har stulits i en konventionsstat och påträffas i en annan konventionsstat, uppkommer vid handläggningen i domstolen regel- mässigt en lagvalsfråga. Denna fråga tas normalt upp av domstolen på eget initiativ (ex officio). Vilket lands lag som en svensk domstol skall tillämpa i en sådan situation avgörs med stöd av den s.k. lex rei sitae principen som gäller enligt svensk internationell privat- och processrätt (avsnitt 2.6). Principen innebär att lagen på den plats där egendomen var belägen för förvärvet eller överlåtelsen av det stulna kultur- föremålet (den händelse vars sakrättsliga verkningar skall bedömas) är tillämplig. Om förvärvet eller överlåtelsen har ägt rum i , tillämpas som huvudregel svensk rätt. I annat fall tillämpas utländsk rätt. Mellan EES-länder gäller EG-rättsliga regler när det är fråga om staters krav på återlämnande av kulturföremål som olagligt har förts bort från deras territorier (avsnitt 6.4). Eftersom dessa regler inte tar sikte på frågor om äganderätt, är de inte tillämpliga när en be- stulen ägare på det sätt som anges Unidroitkonvention framställer ett anspråk på att få tillbaka ett stulet kulturföremål. Beträffande sådana anspråk är Unidroitkonvention tillämp- lig fullt ut mellan konventionsstater såväl inom som utanför EES. 8.2Innebörden av vissa begrepp som inte definieras eller förklaras i konventionen Bedömning: Den närmare innebörden av vissa begrepp som inte definieras eller förklaras i konventionstexten bör inte regle- ras i författning. Av konventionstexten framgår inte vem som är behörig att fram- ställa ett krav på återlämnande av ett stulet kulturföremål. I de för- beredande dokumenten uttalas emellertid att avsikten är att såväl en privatperson som en stat, som frånhänts ett kulturföremål genom stöld, skall kunna framställa ett anspråk på återlämnande. Att det är den bestulne som kan framställa ett sådant anspråk överensstäm- mer också med svenska processrättsliga regler om talerätt och sak- legitimation (Per , Rättegång, andra häftet, 8 uppl., 1996, s. 54 f.). I den förklarande texten till konventionen (Unidroit Secretariat, Explanatory Report, s. 506) framförs att det kan finnas ett utrymme för en stat att agera i stället för en privatperson som inte vill eller kan föra sin talan själv. Artikelns ordalydelse ger dock inte något direkt utrymme för annan tolkning än att det enbart är den bestulne som kan framställa ett civilrättsligt anspråk på återlämnande av det stulna kulturföremålet. Enligt svensk rätt finns emellertid möjlig- het för den som inte vill eller kan föra sin talan själv att ställa om- bud för sig eller anlita biträde vid utförandet av sin talan. inte föreligga något hinder för en stat att bistå den bestulne med ett sådant ombud eller biträde. Enligt utredningens uppfattning skulle det föra alltför långt att vid anpassningen av svensk lagstiftning till konventionen författ- ningsreglera frågor som inte uttryckligen behandlas i konventionen. Någon uttrycklig författningsreglering av frågan om vem som är be- hörig att framställa ett krav på återlämnande av ett stulet kultur- föremål bör därför inte ske. Enligt artikel 3 (1) i konventionen är det innehavaren av ett stulet kulturföremål som skall återlämna det. I konventionstexten definieras inte begreppet innehavare såsom t.ex. är fallet i direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål. Enligt de förberedande doku- menten och kommentaren till konventionen (Unidroit Secretariat, Explanatory Report, s. 502 och Lyndel V. Prott, Commentary on the Unidroit Convention, s. 31) är avsikten att konventionsstaterna skall tolka termen innehavare utifrån konventionens syften att främja återlämnande av kulturföremål. Det anges vidare att termen innehavare sålunda bör omfatta personer som innehar ett föremål med anspråk på ägande-, nyttjande- eller panträtt. Dessutom upp- ges att avsikten inte är att göra någon åtskillnad mellan kultur- föremål som är i offentlig eller i privat ägo. Den definition som så- lunda görs av begreppet innehavare i de förberedande dokumenten framstår som naturlig också ur ett svenskt rättsligt perspektiv. I konventionen saknas vidare en särskild definition av vad som avses med att ett kulturföremål är stulet. En orsak till detta upp- ges vara att staternas interna rättsordningar varierar i fråga om vilka gärningar som bedöms som stöld och vilka konsekvenserna av ett förvärv i god tro av ett stulet föremål blir (Unidroit Secretariat, Explanatory Report, s. 494 och Lyndel V. Prott, a.a., s. 31). Det framstår dock som helt klart att begreppet stulet i vart fall om- fattar vad som avses med detta begrepp i svensk rätt, nämligen att föremålet frånhänts den rätte ägaren genom ett olovligt tagande. I den mån innebörden av konventionens begrepp saknar närmare definition eller den exakta innebörden inte framgår av artiklarnas ordalydelse får innebörden fastställas genom den praxis som utveck- las och utifrån tillämpliga bestämmelser i den nationella rättsordning som konstateras vara tillämplig. 8.3Skyldigheten att återlämna stulna kulturföremål Bedömning: Något behov av särskild lagstiftning föreligger inte. Enligt artikel 3 (1) Unidroitkonvention skall den som inne- har ett stulet kulturföremål återlämna det. Konventionen blir tillämp- lig i då det är fråga om anspråk av internationell karaktär som gäller återlämnande av ett stulet kulturföremål som påträffas här i landet. Regeln i konventionen innebär att ägaren har rätt att få tillbaka ett kulturföremål som har stulits från honom. Den som har stulit ett kulturföremål anses enligt svenska regler inte som ägare till föremålet, eftersom äganderätt endast kan för- värvas genom laga fång (avsnitt 2.5.1). Innehavaren är skyldig att lämna ifrån sig föremålet till den rätte ägaren. Ägaren kan göra sitt återkrav gällande och behöver inte betala någon ersättning för att få tillbaka föremålet. Svensk rätt står alltså i överensstämmelse med motsvarande utgångspunkter i konven- tionen. Den person eller stat som gör anspråk på äganderätten till ett stulet kulturföremål kan väcka talan mot innehavaren genom en civilrättslig talan vid en svensk domstol.