sou · GTB315 · 2006-01-01 00:00:00 — Avsikten är ju att utlänningen skall kunna försörja sig utan att ligga det sociala bidrags- systemet till last. I den mån sökanden har familj kan t.ex. en makes ekonomiska för- måga också få betydelse vid prövningen (se utredningens förslag till ny bestämmelse i 1 a kap. 4 § UtlL). I så fall skall en motsvarande prövning göras av t.ex. den anställning eller förmögenhet maken har som görs beträffande sökanden. Oavsett på vilket sätt tredjelandsmedborgaren avser att försörja sig och, i förekommande fall, sin familj, måste garantier finnas för att försörjningsförmågan har en viss minsta nivå. anger i sitt delbetänkande SOU 2002:13 innehållet i försörjnings- kravet på följande vis (s. 221 ff.). Försörjningskravet anses uppfyllt om det vid det första tillfället utlänningen ansöker om uppehålls- tillstånd finns medel för att täcka vanliga levnadskostnader. Med så- dana kostnader avses, allt i enlighet med riksnormen för försörj- ningsstöd enligt socialtjänstlagen: Skäliga kostnader för livsmedel, kläder och skor, lek och fritid, förbrukningsvaror, hälsa och hygien samt dagstidning, telefon och TV-avgift. Därutöver bör, enligt kom- mittén, bostadskostnaden omfattas. En skälig levnadsnivå skall vara riktmärket och kommittén påpekar därför att riksnormen främst är avsedd för tillfälliga hjälpbehov. Med utgångspunkt i artikel 5 är den yttersta ramen för att för- sörjningsförmåga skall anses föreligga hos sökanden att landets sys- tem för socialt bistånd inte skall behöva tas i anspråk. Det svenska samhället är uppbyggt enligt principerna om en generell välfärd. Detta påverkar i sin tur vilka förmåner man bör ta hänsyn till när man beräknar försörjningsförmågan i det enskilda fallet. Många av de ekonomiska förmåner som samhället tillhandahåller utges gene- rellt till en viss kategori individer utan behovsprövning i de enskilda fallen. Dessa förmåner kommer alltså att utgå oberoende av att det införs ett försörjningskrav. Välfärdssystemet bygger på allmän hälso- och sjukvård och social omsorg, socialförsäkringar som ger ekono- misk trygghet vid sjukdom, handikapp, ålderdom och till barn- familjer samt ett grundläggande kompletterande skydd enligt social- tjänstlagen (2001:453), SoL. Varje landsting skall erbjuda en god hälso- och sjukvård åt per- soner som är bosatta i . I viss utsträckning föreligger skyldighet att tillhandahålla vård även för dem som inte är bosatta i ett landsting (3 och 4 §§ hälso- och sjukvårdslagen [1982:763], HSL). Vården är finansierad av allmänna medel och vårdavgifter tas ut av patienterna med begränsade belopp (26 § HSL). Den svenska social- försäkringen är en allmän och obligatorisk försäkring. Den omfattar alla som är bosatta eller arbetar i . I socialförsäkringslagen (1999:799), SofL, skiljer man mellan bosättningsbaserade förmåner respektive arbetsbaserade förmåner (1 kap. 1 § andra stycket SofL). De bosättningsbaserade förmånerna avser garantibelopp och bidrag. Dit hör förmåner såsom föräldrapenning på lägstanivå och grund- nivå (3 kap. 1 § SofL) samt barnbidrag, bostadsbidrag och bostads- bidrag till pensionärer, underhållsstöd och äldreförsörjningsstöd (3 kap. 2 § SofL). De arbetsbaserade förmånerna syftar till att kom- pensera inkomstförlust. Till dessa hör t.ex. sjukpenning, havande- skapspenning, föräldrapenning över lägstanivå, inkomstrelaterad sjuk- ersättning och aktivitetsersättning, inkomstgrundad ålderspension och arbetsskadeförsäkring (3 kap. 4–5 §§ SofL). För att få rätt till sociala förmåner krävs enligt de flesta författ- ningar som finns på området att man är bosatt i . Kriterierna för att någon skall anses vara bosatt här i landet varierar mellan olika författningar. Gemensamt är dock att ledning för tolkningen av bo- sättningsbegreppet hämtas från reglerna i folkbokföringslagen (1991:481). Begreppet bosättning i hälso- och sjukvårdslagen har samma innebörd som i folkbokföringslagen och med begreppet bo- satta i hälso- och sjukvårdslagen avses samma personkrets som i folk- bokföringslagen (se Proposition 1981/82:97 om hälso- och sjukvårds- lag, m.m., s. 33 och 115). Bosättningsbegreppet i socialförsäkringslagen skiljer sig något från bosättningskravet i folkbokföringslagen. Den som kommer till och kan antas komma att visats här skall, om inte synnerliga skäl talar emot det, anses vara bosatt här (2 kap. 1 § andra stycket SofL). Den som arbetar i är, oberoende av bosättning, omfattad av de arbetsbaserade socialförsäkringsförmånerna. En person som omfattas av svensk lag- stiftning enligt reglerna iEG-förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämp- ningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen är försäk- rad för samtliga förmåner som omfattas av EG-förordningen. Detta gäller oavsett om det rör sig om bosättnings- eller arbetsbaserade förmåner enligt socialförsäkringslagen. Enligt EG-förordningen (EG) nr 859/2003 är den nämnda förordningen tillämplig också på tredjelandsmedborgare under vissa förutsättningar. Utöver rätten till de förmåner som följer av hälso- och sjukvårds- lagen eller socialförsäkringslagen har, enligt 4 kap. 1 § SoL, den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt, rätt till bistånd av försörjning och sin livsföring i övrigt. Bistånd enligt socialtjänstlagen är ett kom- plement till de generellt riktade ekonomiska stödsystemen för män- niskor som av olika skäl är i behov av särskilt stöd. I lagen finns inga krav på bosättning eller uppehållstillstånd. Enligt 2 kap. 2 § SoL har kommunen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Det innebär att kom- munen har det yttersta ansvaret för att alla som vistas inom kommu- nens gränser, oavsett skälet till vistelsen. Däremot kan vistelsens art ha betydelse för det bistånd som ges. Redogörelsen ovan ger upphov till frågan vilka av de där uppräk- nade förmånerna som samhället tillhandahåller skall ha betydelse vid bedömningen av försörjningsförmågan. För svenska förhållanden intar utredningen följande utgångs- punkter. De som ansöker om att få ställning som varaktigt bosatta i har bott här i landet (se förslag till 1 a kap. 3 § UtlL) och kommer i normalfallen att uppfylla bosättningskravet i hälso- och sjukvårdslagen och socialförsäkringslagen. De är därför berätti- gade till bl.a. den skattefinansierade hälso- och sjukvården, föräldra- penning på lägsta eller grundnivå och barnbidrag. Gemensamt för de nämnda förmånerna är att ett försörjningskrav inte skulle påverka möjligheterna att ta dem i anspråk, eftersom rätten till dessa är oberoende av den enskildes ekonomiska förmåga. Ett krav på ekonomisk förmåga påverkar inte möjligheterna att få tillgång till förmånerna. Emellertid finns det ekonomiska förmåner från sam- hället där den enskildes ekonomiska förmåga har betydelse. Till dessa hör äldreförsörjningsstödet enligt lagen om äldreförsörjnings- stöd och försörjningsstödet enligt socialtjänstlagen. Äldreförsörj- ningsstödet är en inkomstprövad socialförsäkringsförmån för dem som inte har kvalificerat sig för en pension som räcker att leva av eller inte har någon alls. Vid prövningen beaktas makes inkomst (2 § lagen om äldreförsörjningsstöd). Bistånd enligt socialtjänstlagen är samhällets yttersta skyddsnät och utbetalas först efter att alla andra utvägar är uttömda. Det är ett individuellt behovsprövat stöd där hushållets gemensamma inkomster och utgifter ligger till grund för bedömningen av om bistånd skall utgå. Också rätten till bostads- bidrag enligt lagen (1993:737) om bostadsbidrag och enligt lagen (2001:761) om bostadstillägg till pensionärer m.fl. är beroende av ekonomiska förhållanden. Resonemanget i det föregående utmynnar i att rätten till vissa ekonomiska förmåner från samhället inte alltid förutsätter en pröv- ning av sökandens ekonomiska förmåga. Utredningen anser att det då heller inte med fog kan hävdas, om en tredjelandsmedborgare tar i anspråk en sådan förmån, att denne eller denna ligger systemet för socialt bistånd till last. Slutsatsen blir därmed att vid beräkningen av sökandens ekonomiska förmåga, den omständigheten att de nämnda förmånerna betalas ut inte skall anses liktydigt med att sö- kanden har behov av att ta i anspråk landets system för socialt bi- stånd. Sökanden skall inte på grund härav anses ligga samhället till last. Införandet av ett försörjningskrav kommer alltså inte att på- verka rätten till sådana förmåner. Däremot kommer det tillskott dessa förmåner innebär för den enskildes förmåga att försörja sig att beaktas vid bedömningen av försörjningsförmågan. Utredningen menar att relaterat till svenska förhållanden så bör det avgörande vara om sökandens ekonomiska situation är sådan att han eller hon be- höver ta i anspråk ekonomiskt bistånd som är behovsprövat. Primärt blir det därför fråga om att bedöma riskerna för att försörjningsstöd enligt socialtjänstlagen eller lagen om äldreförsörjningsstöd kommer att behöva tas i anspråk. Rätten till bostadsbidrag eller bostadstillägg för pensionärer förutsätter visserligen också en prövning av den en- skildes ekonomiska förmåga. Bostadsbidraget har såväl bostads- politiska som familjepolitiska syften. Bidragets uppgift är att ge eko- nomiskt svaga hushåll möjligheter att hålla sig med goda och tillräck- ligt rymliga bostäder. Det är vidare en viktig del i det ekonomiska familjestödet, som främst syftar till att ge en ekonomisk grundtrygg- het för barnfamiljer i tider av stor försörjningsbörda (se Proposi- tion 1995/96:186. Nya regler för bostadsbidrag, s. 19). Även systemet för bostadstillägg till pensionärer syftar till att tillgodose behovet av en tillfredsställande bostad. Bostadstillägget för pensionärer är dock ett individinriktat bostadsstöd av grundskyddskaraktär som utgör en del av det allmänna pensionssystemet. Bostadsbidraget är emeller- tid ett hushållsinriktat bostadsstöd av högkostnadsskyddskaraktär (se Proposition 2000/01:140. Reformerade regler för bostadstillägg till pensionärer m.fl., s. 30 f.). Vid bedömningen av på vilken nivå försörjningsförmågan ligger i det enskilda fallet blir det naturligtvis mest intressant att se till så att inkomster eller andra ekonomiska tillgångar som tredjelandsmed- borgaren har räcker till det dagliga livsuppehället. När det gäller sökandens förmåga att bekosta det egna boendet bör, med hänsyn till vad som ovan sagts om syftet med bostadsbidrag, en viss avväg- ning göras där hänsyn tas till om sökanden helt eller nästan helt saknar egen ekonomisk förmåga att bidra till bostadskostnaden. Detta kan givetvis vara ett tecken på att sökanden har för låga inkomster för att försörjningskravet skall anses uppfyllt. Den omständigheten att bostadsbidrag utgår skall alltså inte ensamt var en faktor som med- för att försörjningskravet inte anses uppfyllt. Inte heller att handi- kappersättning eller vårdbidrag som betalas ut enligt lagen (1998:703) om handikappersättning och vårdbidrag bör beaktas vid bedömning- en av försörjningsförmågan. Dessa syftar nämligen till att täcka mer- kostnader som uppkommer vid handikapp. Det finns redan nu normer utarbetade i författning som hänför sig till sättet att beräkna storleken av ett medelsbehov för att täcka löpande utgifter för det dagliga livsuppehället och bostadskostnaden. Den som enligt 4 kap. 1 § SoL inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har, som redan nämnts, rätt till bistånd av försörjning. Enligt 4 kap. 3 § första stycket 1 SoL ges försörjningsstöd för skäliga kostnader för livsmedel, kläder och skor, lek och fritid, förbrukningsvaror, hälsa och hygien samt dagstidning, telefon och TV-avgift, samt, en- ligt samma paragraf 2, för boende, hushållsel, arbetsresor, hemför- säkring samt medlemskap i fackförening och arbetslöshetskassa. Enligt andra stycket samma bestämmelse bestäms beloppen enligt punkten 1 med ledning av en riksnorm, se 2 kap. 1 § socialtjänstför- ordningen (2001:937). Enligt denna beräknas t.ex. en ensamstående vuxen behöva och samboende för personliga kost- nader samt respektive för gemensamma hushållskost- nader, allt . I dessa schablonbelopp ingår inte kostnader för bl.a. läkar- eller tandvård eller glasögon. Boendet beräknas alltså för sig enligt en individuell prövning där den faktiska kostnaden och vad en låginkomsttagare normalt kan kosta på sig är faktorer av betydelse. Hänsyn tas också till kostnadsläget på bostadsorten. Äldreförsörjningsstödet enligt lagen om äldreförsörjningsstöd skall beräknas så att den enskilde tillförsäkras dels en skälig levnads- nivå, dels en skälig bostadskostnad (4 §). Som en skälig levnadsnivå anges en tolftedel av 1,294 gånger prisbasbeloppet för den som är ogift () och till en tolftedel av 1,084 gånger prisbasbeloppet för den som är gift (), allt . Dessa belopp om- fattar – förutom utgifter för sådant som ingår i riksnormen för bi- stånd enligt socialtjänstlagen – även kostnader för hushållsel, hem- försäkring, läkarvård och läkemedel upp till högkostnadsskyddet, viss tandvård, skäliga resekostnader och nyanskaffning av husgeråd och möbler (Proposition 2000/01:136 Äldreförsörjningsstöd, s. 25 f.). (Riksnormen för ekonomiskt bistånd enligt socialtjänstlagen tar sikte på mera tillfälliga behov medan äldreförsörjningsstödet förutsätts bli långvarigare). En skälig bostadskostnad vid beräkning av äldre- försörjningsstödet uppgår till högst för en ogift och för den som är gift. Äldreförsörjningsstödet är lika med det belopp med vilket den enskildes inkomster understiger nämnda normer (8 §). I 7 kap. 5 § utsökningsbalken finns bestämmelser om att gälde- nären får tillgodoräkna sig ett förbehållsbelopp för att täcka vanliga levnadskostnader samt ett särskilt belopp för bostadskostnad vid utmätning i lön. Beloppet, som bestäms med ledning av ett normal- belopp av , är för ensamstående gäldenär , för sammanlevande makar och därmed jämställda och för varje barn till och med det kalenderår då barnet fyller och för tid där- efter. Normalbeloppen omfattar alla vanliga levnadskostnader utom bostadskostnaden. Med levnadskostnader avses här utgifter för kost, kläder, tvätt, hygien, gas, hushållsel, telefon, TV-avgifter, för- säkringsavgifter, fackföreningsavgifter och andra medlemsavgifter samt mindre utgifter för tillfälliga behov. Om skäl föreligger kan kronofogdemyndigheten göra avvikelser från normalbeloppen. T.ex. kan tillägg till normalbeloppet göras för kostnad till följd av sjuk- dom. Den faktiska bostadskostnaden är utgångspunkten vid beräk- ning av förbehållsbeloppet, dock med avdrag för eventuellt före- kommande bostadstillägg och bostadsbidrag. Beträffande egen bo- stadsfastighet beaktas räntekostnader och nödvändiga driftkostna- der medan amortering på bostadslån beaktas i skälig omfattning. För bostadsrättslägenhet anses i princip månadsavgiften vara bostads- kostnad, dock att vid lån till insatsen räntekostnader och skälig amor- tering beaktas om lägenheten pantförskrivits för lånet. Om bostads- kostnaden inte är känd, kan kronofogdemyndigheten med ledning av kostnadsläget på orten beräkna kostnaden för en bostad av skä- lig storlek för gäldenären (7 kap. 4 § utsökningsförordningen, jfr allmänna råd [SKV A 2004:29] och före- skrifter om bestämmande av förbehållsbeloppet vid utmätning av lön m.m. [SKVFS 2004:32]). Utredningen gör följande bedömning i fråga om vilken nivå som är lämplig för att bestämma ett försörjningskrav som villkor för att en tredjelandsmedborgare skall få ställning som varaktigt bosatt. Tanken med att få ställning som varaktigt bosatt är närmast att tredjelandsmedborgaren starkare knyts till ett visst land. Man tänker sig förmodligen en framtid i det landet. Med hänsyn härtill bör för- sörjningskravet utformas så att tredjelandsmedborgaren kan försörja sig och, i förekommande fall, den familj som finns i mera varaktigt och inte endast tillfälligt. Riksnormen för försörjningsstöd enligt socialtjänstlagen tar sikte på försörjningsbehov av tillfällig art. Utredningen anser därför att denna inte enbart bör vara normerande för försörjningsförmågan. Hänsyn måste även tas till sådana utgifter som anges under 4 kap. 3 § första stycket 2 SoL, bl.a. hushållsel, för- säkringar och bostad. bör snarare anknyta till förbehålls- beloppen vid utmätning i lön enligt 7 kap. 5 § utsökningsbalken. Om sökanden undantagsvis skulle vara kan normerna enligt 4 § lagen om äldreförsörjningsstöd vara lämpliga utgångspunkter. Utredningen anser att det bör ankomma på regeringen eller myn- dighet som regeringen bestämmer att i förordning utforma de när- mare villkoren för nivån på försörjningskravet. skall som första instans besluta om att bevilja tredjelandsmedbor- gare ställning som varaktigt bosatta och föreslås därför att utforma de krav som bör ställas på försörjningsförmågan (se utredningens förslag till 1 a kap. 4 § UtlL och 3 kap. 3 § UtlF). Betydelsen av kravet på sjukförsäkring Utredningen har ovan redogjort för förutsättningarna för att tredje- landsmedborgare skall få tillgång till hälso- och sjukvård i . En tredjelandsmedborgare som är att anse som bosatt här i landet omfattas av rätten till den skattefinansierade hälso- och sjukvården enligt 3 § HSL. Bosättningskravet kommer alltid att vara uppfyllt för de tredjelandsmedborgare som ansöker om att få ställning som varaktigt bosatt i . Ett villkor för att få sådan status är näm- ligen att man varit bosatt här i landet . Den som arbetar här omfattas dessutom bl.a. av rätten till sjukpenning (3 kap. 4 § 1 SofL). Något behov av att införa krav på att en tredjelandsmedborgare som ansöker om att få ställning som varaktigt bosatt i skall ha en sjukförsäkring behövs enligt utredningens uppfattning därför inte. 8.8Kravet på försörjningsförmåga för att varaktigt bo- satta i annan EU-stat skall få uppehållstillstånd i Förslag: För att en varaktigt bosatt i annan EU-stat och, i före- kommande fall, hans eller hennes familjemedlemmar, skall få uppe- hållstillstånd i skall samma villkor gälla som för unions- medborgare enligt 3 kap. 5 a och 5 b §§ UtlF. Det innebär att den varaktigt bosatte måste ha viss försörjningsförmåga t.ex. på grund av anställning, som rörelseidkare eller – om den varaktigt bosatte inte är ekonomiskt verksam – genom att det finns till- räckliga medel av annat slag för försörjning. Prövningen av om villkoren är uppfyllda skall ske enligt samma principer som gäller för att unionsmedborgare skall få uppehålls- tillstånd här i landet. Som redan framgått föreskriver kommittédirektivet 2004:9 att för- och nackdelarna med att införa ett försörjningskrav när en varaktigt bosatt flyttar till skall redovisas samt ställning tas till vilka ändringar som behövs i den svenska ordningen. I avsnitt 8.6.1 har utredningen redovisat de krav som får ställas enligt artikel 15.2 och 16.4 när det gäller försörjningsförmåga: Stabila och regelbundna försörjningsmedel som är tillräckliga att försörja tredjelandsmedborgaren, i förekommande fall också familjemedlemmar, så att systemet för socialt bistånd i landet inte behöver tas i anspråk. Sjukförsäkring avseende alla risker som de egna medborgarna i den berörda medlemsstaten normalt omfattas av. I anslutning till artikel 15.4 anges också att dokumentation får krävas om lämplig bostad. I avsnitt 8.3 tar utredningen ställning för att villkoren för uppehålls- tillstånd i beträffande varaktigt bosatta i annan EU-stat av praktiska och andra skäl bör vara samma som gäller för unions- Ett huvudsyfte med direktivet om varaktigt bosatta är nämligen att etablerade tredjelandsmedborgare i unionen skall kunna utöva den fria rörligheten inom unionen på ett sätt som liknar unionsmedborgarnas. Lagtekniskt uppnår man detta genom att göra 3 kap. 5 a § UtlF, som reglerar uppehållstillstånd för unionsmedbor- gare, tillämplig också på varaktigt bosatta i annan EU-stat. Inne- börden av bestämmelsen är att för att få uppehållstillstånd krävs att sökanden har anställning, är egenföretagare, tjänsteutövare, har pen- sion eller – beträffande den som inte är förvärvsverksam – har till- räckliga medel för sin försörjning. Av samma skäl skall dessa prin- ciper också gälla familjemedlemmarna till varaktigt bosatta i annan EU-stat. Detta uppnås genom att 3 kap. 5 b § UtlF görs tillämplig även för anhöriga till varaktigt bosatta. Paragrafen innebär att med- lemmar ur kärnfamiljen till den varaktigt bosatte får en ovillkorlig rätt till uppehållstillstånd. Villkoren för anhörigkategorien föräldrars rätt till uppehållstillstånd varierar beroende av om den härvarande är anställd, egenföretagare o.s.v. I vissa fall ställs krav på bl.a. sjuk- försäkring. I enlighet med direktivet om varaktigt bosatta skall detta dock enbart gälla om familjen redan var bildad i den första medlems- staten, s.k. etablerade familjemedlemmar. Den lösning som utredningen har föreslagit innebär att det kommer att ställas krav på att om en varaktigt bosatt i annan EU-stat önskar flytta till denne eller denna måste ha ekonomisk förmåga av viss omfattning. Förmågan kan grunda sig på t.ex. anställning eller egenföretagande. Den som inte är ekonomiskt aktiv, bl.a. studenter, eller andra, måste dock visa att det finns medel som är tillräckliga för den varaktigt bosattes försörjning. I de sist nämnda fallen kom- mer därför att gälla ett mera uttalat försörjningskrav. Tanken med regleringen om uppehållstillstånd för unionsmed- borgare i 3 kap. 5 a § UtlF är – förutom det primära att främja den fria rörligheten inom EU – att ingen skall ligga samhället till last. Visserligen ställs inga krav på minimilöner men villkoren för att riskerna för att någon får uppehållstillstånd som inte kan för- sörja sig minskar. Ett tänkbart alternativ är att inte alls ställa upp några villkor för att en varaktigt bosatt i annan EU-stat skall få uppehållstillstånd i . För en sådan lösning talar det förhållandet att den som en gång fått ställning som varaktigt bosatt i annan EU-stat redan har fått sin försörjningsförmåga prövad. Den tidigare prövningen kan emellertid ligga långt tillbaka i tiden och tredje- landsmedborgaren levde under andra ekonomiska betingelser än som föreligger vid flytten till . Att försörjningsförmågan redan prövats i den första medlemsstaten anser utredningen därför inte vara ett självständigt argument mot att ställa krav på försörjnings- förmåga när en varaktigt bosatt i annan EU-stat ansöker om uppe- hållstillstånd för bosättning i . Fördelarna med att ha en enhetlig reglering för unionsmedbor- gare och varaktigt bosatta i annan EU-stat som vill flytta till har redan framhållits. Även andra faktorer har dock betydelse för ställningstagandet att man bör ställa krav på viss ekonomisk förmåga hos en varaktigt bosatt i annan EU-stat som önskar få uppehållstill- stånd här i landet. Dessa belyser utredningen i det följande. Betydelsen av kostnaderna för samhället vid bedömningen av behovet av att ställa krav på försörjningsförmåga Ett naturligt led i en argumentering om för- och nackdelarna med att ställa krav på försörjningsförmåga anser utredningen vara bety- delsen av samhällsekonomiska faktorer. Enligt direktivet om varaktigt bosatta är syftet med att ställa upp ett försörjningskrav mot varaktigt bosatta i annan EU-stat för att få uppehållstillstånd i annan stat att det finns sådan försörjnings- förmåga att den varaktigt bosatte inte skall behöva ta i anspråk systemet för socialt bistånd i den berörda medlemsstaten (se arti- kel 15.2 a och 16.4 c). När det gäller hur det citerade uttrycket bör förstås översatt till svenska förhållanden hänvisar utredningen i allt väsentligt till vad som redovisats ovan i avsnitt 8.7 under Omfatt- ningen av försörjningskravet. Det i avsnitt 8.7 förda resonemanget överfört på den nu behand- lade kategorien utmynnar i att rätten till ekonomiska förmåner från samhället inte alltid skulle förutsätta en prövning av den varaktigt bosattes ekonomiska förmåga.