sou · GTB317 · 2006-01-01 00:00:00 — Kort sagt: man hade från kronan tillämpat ovannämnda kungliga för- ordningar på det sättet, att det verkligen var fråga om jord av skatte- natur: lappen som innehade Kirunaberget och Luossavaraberget med skattemannarätt blev förklarad skattfri med tanke på den av landet utgående jordskatten – precis som stadgandena i privilegierna och 1723. Det var helt säkert inte fråga om kronojord i detta fall heller: då skulle fått ersättning endast i pengar, eftersom kronojords- innehavarna inte betalade jordskatt för sina land utan enbart lega. I staden finns det inte en enda person kvar av den gamla Mangi-släkten; endast en väg i staden heter ännu Mangi- vägen. Pärlfisket och frågan om jordnaturen i kammarkollegiet Bland de lappländska naturrikedomarna tillkom ett nytt fynd som väckte kronans passion; i vissa av de sydligaste lap- parnas älvar fanns det äkta pärlor. De dokument som behandlar pärl- fiske och som har bevarats finns numera i kammarkollegiets arkiv i . Vid genomgång av originalprotokoll är det dock lätt att konstatera, bland annat på grund av avbrott i sidonumreringen, att några av dokumenten saknas. Å andra sidan visar initialskedet i hela pärlfiskefrågan att kronans lokala tjänstemän strävade efter att säkerställa pärlfiskerättigheterna åt sig själva och förbigick i detta syfte till och med kronans intressen. Kammarkollegiets protokoll bär tydligt vittnesbörd om detta: det hade uppstått en stor tvist mellan lappfogden Reenhorn och inspektören över pärlfiskerierne om rätten till pärlfisket. Saken behandlades i kammarkollegiet och protokollet berättar som följer: Vidare upplästes till justerande conceptet till Landshövdingen om den Controvers emellan fogden Reenhorn och Inspect. Över Pärle- fiskerierne , vilket fanns gott att således inrätta; att Collegium lämnar till Landshövdingens närmare eftertänkande och under- sökning, huruvida det – för tilllåteligt och och rådeligit, att Lappfogden eller någon annan må få lov sådane districter av sig att till- handla, och tillägna som sin skatte och köpte jord, och således tränga Lapparna ifrån deras ägor och näring, kunnanded Collegium icke tillägga varken Reenhorn eller Inspect. Tigman sådan jord, för än Landshövdingen sjelv kommer i orten och närmare överlägger saken, och sedan inkommer med dess betänkande deröver. Emedlertid bör Inspectören på strömmen Naturen av samernas rättigheter noga inseende hava, och der han finner den samma av den importance, att kongl. Maj:tt sjev kan låta fiska deruti, så bör han då tillse, vad som för kongl. nyttigast må vara, anten att låta fiska deruti med Kongl. egen bekostnad, eller jordägarnes,25 Sakens behandling i kammarkollegiet fortsatte : av protokollet framgår att Lapparne för deras fattigdom skull, updragit honom skatträttigheten till den districten, som elven (Karax) hör under. Landshövdingen hade emellertid motsatt sig helt och hållet ett sådant överförande av skatterätten: enligt honom gällde, beträffande sjelva strömmen, ett kunglit regal. sjelva skatten och jorden beträffade, så var landshövdingen, enligt kammarkollegiets protocoll, av den åsikt, att det gällde en allmänning, och lapparnas skatt var endast en personlig skatt!26 Det är ju ett allmänt känt faktum som upprepade gånger bevisats även av historikerna, att just kammarkollegiet med sina åsikter och åtgärder var den minst pålitliga myndigheten när det gällde gamla skattemannarättigheter och deras skydd i riket. Ovannämnda senare protokoll är desto obegripligare också därför att det måste ha varit landshövdingen mening som man i protokollet hänvisade till. Endast hade ju varit med om att skatt- lägga hela och fastslagit sådana jordeböcker med sin egen underskrift i vilka lapparnas skatteland stod som skatteobjekt för jordskattens uppbärande. Att det skulle ha varit fråga om en person- lig skatt är ännu mera omöjligt även när man granskar såväl kungliga lappfogdeinstruktionens innehåll som andra urkunder från detta år: över en personlig skatt var det inte behövligt eller ens möj- ligt att ordna om jordeböckers upprättande. Och, som sagts tidi- gare, var egentliga syfte att man skulle ta till skattläggningens grund i så stor utsträckning som möjligt den , som var och en Lapp kan äga till renbete, fiskeri och djurfång.27 25KK, kammarkollegiets protokoll 1695 f. 294–296. 26Ibidem, f. 618–621. 27Så skriver kommissionen i sitt brev till konungen; brevet finns bland kammarkollegiets svar till konungen : SRA, till K.M:t 1693:50 –Sept. – Också här för- sökte just kammarkollegiet kringgå frågan om skattläggningens förrättande på det sätt kom- missionen föreslagit. Enligt kollegiet bestod av en stor estendue och omkrets upfylld med många höga berg, djupa dalar, kärr och morassåtskilliga strömmar och inaccible sjöar, så att man innan skattläggningen först borde skicka en lantmätare dit att uppmäta, skär- skåda och pröva markerna. Kollegiet kunde inte vara omedvetet av att ett sådant förfarande re- dan tidigare hade ansetts omöjligt på grund av, om inte annat, kronans ekonomiska situation. Naturen av samernas rättigheter tiger kammarkollegiets handlingar om sakens fort- satta utveckling.28 Först dyker saken upp i kollegiets hand- lingar på nytt: efter det att kungliga majestätet i anledning av riksens ständers betänkande låtit publicera en förordning angående pärlfis- kena i riket.29 Enligt förordningen hade man publicerat en förordning angående samma sak och då förklarat pärlfisket i hela riket för regalt. Men eftersom pärlfisket inte lyckats på det önskade sättet med tanke på kronans förmåner, så ville man nu att var och en, som är laglig possessor till en sådan ström där pärlefiskeri är, skall äga en fri och oturberad possession at det samma...sådana strömmar undantagna vilka Kongl. och enskilt tillhöra. I kammarkollegiet ville man enligt protokoll tolka saken så, att strömmarna i hörde till kronan och till kammar- kollegiets inseende. Den nya landshövdingen i , som hördes i saken 20.7.1726, var av helt motsatt åsikt. Orsaken till hans hörande var att inga pärlor från (alla) strömmar hade inkommit till kronan. Landshövdingen yttrade sig: utan tvivel lärer vara fiskat, dock vet H:r derom ej något visst att berätta, och vet han ock at, ingen pärla för Kronan är upptagen, efter- som och desse 2. åren varit så högt i vatten, att intet fiskeri kunnat med nytta fortsättas. Dessutom, förfågade sig Hr:n , huruvida ström- marna i bör consideras för Crono, där dock lapparna över- allt där omkring äga jorden och stranden under skatterätt? Kollegiet upprepade nu sin tidigare mening om lapparnas personliga skatt: lapparna kunde ju inte bevisa på vilket sätt de rekvirerat en sådan skatterätt. Men landshövdingen var envis och menade ytterli- gare: att om det just ej kan kallas skatte på sätt som andra kronoskatte, så ha dock lapparna ifrån urminnes tider och långt för än de gåvo sig under protektion, haft sina enskilda mark och ägor, var af de varit proprietarii, och skulle derför denna mark fast mera böra vara frälse.30 Under den nu behandlade tiden var det just kammarkollegiet som hyste åsikten att det över huvud taget inte fanns några urgamla skatte- hemman i riket: allt jord och vatten hade ursprungligen hört till kro- 28Detta konstaterande gäller tills vidare; vid sidan av underskreven har kammarkollegiets arkiv nog försökts att dammsugas från flera forskares håll, också i samband med skattefjällsmålet. 29Förordning angående Pärle-fiskerierne i Riket den 20. Se Modée I 1742 s. 389. 30Kammarkollegiets protokoll 20.7.1726 f. 4627v ff. Kammarkollegiets arkiv. Naturen av samernas rättigheter nan, och den enskilde kunde bevisa sin skatterätt endast om han kunde visa ett köpebrev genom vilket kronan hade försålt jorden till den enskilde som skatt. Tankegången var ju i och för sig omöjlig med tanke på rikes förskingring till i hög grad självständiga landskap. Som man kommer att se vid granskningen av förenings- och säkerhetsakt, medgav dessutom konungen genom denna lagstiftning att dylika teorier helt och hållet bör utrotas från myndighetspraxis, och att det verkligen inom riket fanns urgamla skattehemman. Tanken att hela skulle vara kronojord var alltså i och för sig ingen ny teori ens då den verkli- gen började hävda sig i myndighetspraxis i (se nedan). och största delen av yppar sig teorin emellertid endast i form av enskilda personers och, som man för- nimmer, kammarkollegiets tankegångar. Vid övervägandet av dessa sinsemellan olika meningars tyngd som belägg för en helhetsförklaring rörande naturen av samernas rättigheter sluter man sig i vetenskaplig rättshistorisk forskning över huvud taget till problem beträffande alla historiska förkla- ringar. Problemet ligger i konsten att bedöma olikartade källors vederhäftighet sinsemellan då man bygger upp historiska helhets- förklaringar. Det är således en fråga om vilka omständigheter och utlåtanden man bör anse som avgörande indikationer av rätts- ställningen i mängden av divergerande källuppgifter. Beträffande pärlfiskeriproblematiken skulle man naturligtvis försöka att utgå från landshövdingen mening (om proto- kollet i kammarkollegiet verkligen stämmer med det som har sagt) och förutsätta att denna persons åsikter måste vara det tyngst vägande vittnesbördet om rättslägets innehåll. Det torde framgå att metoden är helt ofruktbar som en histo- risk helhetsförklaring till problemet. Anledningen till detta står klar. Den absolut största delen av det omfattande materialet rö- rande samernas rättställning under den nu behandlade tiden tyder på något helt annat.31Det gällde och måste ha gällt en verklig skattemannarätt beträffande samernas rättställning . Denna slutsats bestyrks vidare när man övergår till nästa under- kapitel rörande jordnaturen och som har att göra med tillämpning 31 Se också Korpijaakko-Labba 1994. Naturen av samernas rättigheter av regler angående rätten till bördlösen, vilken var ett oundvikligt element i en rätt av skattemannanatur. Trots att det ursprungliga besittningstagandet av marken måste ha grundat sig på ockupation, godkändes ockupation inte mer ens i land- skapslagarnas tid –1300-talen som grund för laga fång. Som konstaterats tidigare, har man i lagstiftningen av tradition uttöm- mande upptecknat de juridiska rekvisit som kunde anses som laga fång till jorden: arv, skifte, köp, gåva och pant, med förutsättning att lagligen ärvt etc. är. Jämfört med landskapslagarna innehåller landslagarna ett kompletterande omnämnande rörande urminnes hävd. Enligt detta var allt laga fånget rätt fånget och alltså olagligt fånget ofånget, tills det uppstod urminnes hävd. I konung landslag tillades dessutom att när urminnes hävd uppstått, var fånget lagligt och det kunde ingen motsäga.32 I det medeltida samhället utgjorde jorden i princip den enda beak- tansvärda grunden för utkomst. Detta var fallet även senare i det agrara samhället, och, som betonats tidigare, självfallet i och i det lappska samhället med dess egenartade näringsgrund. Dess- utom var ägande av jord en premiss för åtnjutandet av fulla politiska rättigheter i samhället. En förutsättning för att kunna rösta och välja en bondeståndsrepresentant till var att man var bofast och jordägande eller åtminstone kronobonde.33 I landslagen stadgades det om rätt till bördlösen i jordabalken kap. 2–10. Om jordägaren hade för avsikt att sälja sin arvejord till någon person utom släkten, måste han först bjuda upp marken till släktingarna (på tinget och tre olika gånger), på fädernesidan åt släktingarna på fädernesidan och på mödernesidan åt moderns släk- 32Konung landslag, jordabalken kap. 1. Se Holmbäck-Wessén 1962 s. 72. 33Praxis angående tolkningen av riksdagsordning blev helt klart i och med riksdags- ordning: till bondeståndsledamot skulle kunna väljas den som inom häradet bor och bofast är. Vid 1771–1772 antogs en valordning för bondeståndet, enligt vilken riksdagsleda- mot skulle väljas av röstberättigade skatte- och frälsebönder samt kronohemmansåbor (se 2002:3 s. 10). – Att samerna verkligen haft rösträtt och representanter från Lapp- marken varit med i framgår tydligt av ett rättsfall i Enontekis : då uppkom det att en sodankyläbo, lapbonde hade varit som riksdagsrepresentant från också för lappamarks del. Lappallmogen protesterade i saken, särskilt att bekosta Riipis resepenningar till . Enligt dem de varken kände Riipi, eller nå- gonsin åstundat honom til deras fullmäcktig, wid nu påstående riksdag. Och emedan Riipi icke heller med några ord låtit dem veta, huru vida han till deras förmån vid uträttad så ville inte de till någon del deltaga i Riipis resekostnader. Tinget i Enontekis , FRA FR Naturen av samernas rättigheter Släktingarna var berättigade till bördlösen i den ordning de skulle ha varit berättigade till arv efter försäljaren. – Om släktingarna inte hade löst in marken inom den förutsatta tiden, var ägaren be- rättigad att sälja den till utomstående. Som bevis på att jorden er- bjudits till släkten såsom lagen föreskrev gav häradsdomaren till köpa- ren och i vittnens närvaro ett fastebrev, ett intyg över att köpet vunnit laga kraft.34 Om man emellertid hade sålt marken utan att släkten först erbju- dits den, kunde släktingarna senare kräva tillbaks den. Härom stad- gades det i jordabalken, kap. 3. Bördsrättsinstitutionen var egentligen den enda princip som be- gränsade jordägarens kompetens i förhållande till enskilda, dvs. sin egen släkt. En helt annan sak är de begränsningar som var avsedda att styrka kronans förmåner, av vilka 1789 förenings- och säkerhets- akt sedan upphävde en betydande del. Rättsfall som skulle innehålla en försäljning av ett helt lappskatte- land inom lappbyn till någon utomstående är rätt så sällsynta. Som konstaterats ovan, byggde hela samhällssystemet i på grundprincipen att det var naturen som sådan med alla dess till- gångar som var grundspelare i enskilda familjers livsnäring och regle- ringen av markanvändningen. Då och då kommer det upp fall där till och med ett helt skatteland eller oftare nog en del eller en sär- skild förmån inom landet gått över till någon annan i form av köp. En dylik situation behandlades vid tinget i och flera andra gånger: det gällde ett köp angående laxfiskeriet Wuollerim, vilket lax- fiske enligt protokollet hade sålts till en bonde nedanför lappmarks- gränsen, från , av fiskets arvingar. hade blivit uppvisat vid tinget , varefter bonden fick på köpet laga fastebrev.35 När lappbröderna försökte använda sin rätt till bördlö- sen, kunde man enligt domstolen inte ta upp till behandling en redan lagakraftvunnen dom. Vid ting var uppe en försäljning av ett helt lappskatteland, Kiwivuoma, vilket tre lappbröder försålt till bonden . hade också visats upp vid tinget tre olika gånger, efter vilket bonden blev beviljad fastebrev till köpet.36 – beviljades på samma sätt ett fastebrev till bonden och ny- byggaren till lappskattelandet Kieppovuoma.37 34Se Holmbäck-Wessén 1962 s. 72–79 och 90. 35Tinget i 30.1.1674, FRA FR 652 f. 823v. 36Tinget i 15.–20.- och 22.1.1739, § 2. FRA FR 671 f. 430–432. 37Tinget i 15.–19. och 21.-22.1.1740, § 3. FRA FR 672 f. 515–516. Naturen av samernas rättigheter Frågan om rätt till bördlösen kulminerade på tinget i Kuusamo (lappbyarna ) åren 1737–1739. Eftersom detaljerna i denna rättegång upprepas senare i samband med sammandrag och slutsatser för detta huvudkapitel, redovisas här närmast de rättsregler som var avgörande för fastslåendet huruvida lappskattelanden, i detta fall ett nybygge som tagits upp på ett visst skatteland, måste anses ha varit av skatte- eller krononatur. I fall det gällde jord av skattenatur, kom naturligtvis kravet för uppbjudelse vid tinget, rätt till bördlösen och laga fastebrev att tilläm- pas vid en övergång av landet från släkten till någon utomstående. I fall det var fråga om jord av krononatur blev följden den motsatta: då blev bördlöseninstitutionen inte tillämpbar. Av parternas argumentation kunde häradstingsrätten finna, att ny- bygget i fråga hade tagits upp på en lapps lappskatteland genom ett avtal mellan nybyggaren och lappen. Båda parter hade därefter bott på landet och jordskatten hade blivit betald för hela landet, också efter lappens död. Sedan nybyggaren dött, hade hans son varit tvungen att sälja nybygget till kyrkoherden i orten, Bonelius. Något köpebrev hade inte uppgjorts. Den nya länsmannen Granrot i orten, brorsonen till Bonelius hade sedan köpt nybygget, nu vid namn Haukiniemi, från Bonelius. Ett köpebrev hade uppgjorts, men upp- visats för rätten endast en gång . Arvingarna till nybyggaren hade för försäljningarna varit underåriga, så att de inte kunnat använda sin rätt till bördlösen tidigare. Under rättegången blev det bevisat, att inga skatterester innestod beträffande Haukiniemi. Länsman Granrot försökte till slut att in- vända att hela saken inte hörde till domstolen, eftersom frågan gällde jord av krononatur, utan till KB:s avgörande. När saken togs upp med häradstings- rättens slutliga dom i ärendet blev slutsatsen att rätten ansåg saken höra till sin kompetens, eftersom det gällde jord av skattenatur (lag, , kap.10,§14).Granrot ålades att ta emot de av arvingarna erbjudna pengarna, motsvarande den ursprungliga köpesumman, och avträda Haukiniemi hemman till käranden. Granrot erlade laga vadepenningar och han anvisades att fullfölja saken vid nästa lagmansting i . Saken blev behandlad såväl av lagmansrätten som därefter av samt kammarkollegiet. Den viktigaste torde här vara den av lagsmansrätten utfärdade utredningen, enligt vilken lapplanden Naturen av samernas rättigheter veterligst ännu icke genom någon kunglig förordning voro för- klarade för krono.38 Den sista uppgiften rörande sakens fortsatta behandling syns vara kammararkivets meddelande till kammarkollegiet : för icke fanns några jordeböcker, som lapplanden till deras skatte- eller kronotitel uppförde eller åtskilde.39 Detta stämde ju med jordeböckernas innehåll, något som inte en- ligt tidigare eller ens moderna läror rörande jordeböckernas vitsord kan anses vara avgörande när man skall fastslå en jordlägenhets verk- liga jordnatur. Laga rå och rör Ett elementärt tillägg till jordägosystemet utgörs av laga rå och rör, vilken omständighet framhävts i lagstiftningen sedan landskapslagar- nas tid till moderna lagar. Bland många andra historiker och jurister har historikern beskrivit betydelsen av laga rå och rör på ett belysande sätt: Man kan inte tänka sig en fullständig äganderätt utan konkreta gränser för detta ägande. Ägogränsens uppgift är att definiera den ägda markens läge, omfattning och form och därigenom kontrollera och bestyrka ägandet. Man kan säga, att jordägandet i själva verket verkställes först i och med gränserna. För den skull har gränsväsendet överallt utvecklats i samklang med det egentliga jordägandets utveckling och oskiljbart från denna.40 I både min licentiat- och min doktorsavhandling har jag genom flera exempel gått igenom gränstvister mellan samerna och lappbyarna an- gående rätta rå och rör. Tvisterna har, ifall man tagit dem till dom- stolens prövning, behandlats i den ordning som byggningabalkar stadgade och domstolarna har i sina slutliga beslut fastslagit grän- sernas läge från ett gränsställe fram till ett annat.41 Man bör även tillägga att de konkreta gränsmärkena mellan lapp- byar varit föremål för en grundlig forskning i terrängen både i och i . har en forskare, i , kunnat hitta i terrängen åtmin- 38Se 1967 s. 18. Se även 1922 s. 49. 39Se 1967 bilaga 5. 40Se Voionmaa 1969 s. 351 (översättning här). 41Se speciellt Korpijaakko Diedut 1985:3 s. 121–157 och Korpijaakko-Labba 1994 s. 317–342. Naturen av samernas rättigheter stone Enare lappbyns gränser med gränsmärken, vilka fastslagits av häradstingsrätten.42 Ännu ett tillägg: i och med de avvittringar som förrättades i Lapp- marken enligt avvittringsstadga kom gränserna för lapp- byarna att sakna betydelse såsom ägogränser i den bemärkelse som skogsförordning förutsatte. Juridiskt sett är hela frågan tills vidare öppen. Bland de viktigaste juridiska frågor som förtjänar en särskild behand- ling i detta utlåtande är lappfogdeinstruktionen av . I min av- handling , rörande särskilt rättsutvecklingen på det om- råde vilket kom att höra under Storfurstendömet , skärskådade jag också innehållet och betydelsen av denna instruktion, med särskild vikt på instruktionens utan tvivel positiva verkningar i jordebokspraxis efter 1760.43 gällde där först och främst de regler av närmast klargörande karaktär, vilka avsåg upprättandet av jordeböcker i Lapp- marken: i fogdepraxis hade man behandlat lapparna och nybyggarna på ett vacklande sätt i jordeböckerna 1695–1760. En del av nybyg- garna hade förts till de jordeböcker som avsåg lappbyarna, med den konsekvensen att nybyggarna då och då påstod sig ha rätt att idka lappmannanäringar vid sidan av lantmannanäringar. Första klargörandet av detta missförhållande tas upp ny- byggesreglemente. Punkt för punkt anger detta reglemente de rättig- heter och skyldigheter som de som redan hade slagit sig ner i Lapp- marken eller de som kom att göra det hade i förhållande till kronan. Efter de bestämmelser som förutsatte att nybyggaren måste ansöka om tillstånd till flyttandet från KM och de förutsättningar under vilka detta kunde ske (utan att det kunde ske utan intrång mot andra) så skulle nybyggaren börja på allvar med sina lantmannanäringar . Om detta inte skedde, miste han sin rättighet till ny- bygget. I punkt 8 framhävs i synnerhet och starkt, att det skulle vara för- bjudet för nybyggarna att såsom dittills skett, vidlyftigt fika och fara 42Beträffande Enare lappbys gränser mot har Viinanen publicerat en omfattande bok rajahistoria 1. Se Viinanen 2003. 43Se Korpijaakko-Labba Dieđut 1999:1 (2000), s. 73–86. Naturen av samernas rättigheter i skogarne efter vilt. Denna näring hörde till lapparna som också betalade skatt för den.44 därefter, , publicerades en ny lappfogdeinstruktion. Bestämmelserna var egentligen inte nya jämförda med motsvarande bestämmelser , men klarare. Man stadgade i detalj hur å ena sidan jordeböckerna för lappbyarna skulle upprättas och vad de skulle innehålla, å andra sidan samma sak med jordeböckerna över nybyg- garna. kunde det inte vara oklart till vilken grupp av jordanvändare varje medborgare i hörde. I § 18 konsta- teras det till slut: De tvister som uppkomma mellan nybyggare och lappallmogen, särledes uti fiskande, jagt och djurfång samt betesmark, bör fogden söka att bi- lägga, och tillhålla var och en att förbliva vid sitt rätta näringsfång, hvil- ken i synnerhet sker, när berörda reglemente för lappmarksbönder och nybyggare noga efterleves och handhaves.45 för skrivandet av avhandlingen (Dieđut 1999:1) var min entydiga mening att lappfogdeinstruktionen måste anses ha varit en god lagstiftningsåtgärd som syftade till att trygga både lappar- nas och nybyggarnas rättigheter i den omfattning som man i samband med nybyggesverksamheten hade haft för avsikt, utan att lapparnas rättigheter till sitt laga näringsfång och sina stadfästa rättigheter rubbades. Inte heller den sistnämnda punkten i instruktionen ansågs innehålla något farligt element med tanke på lapparnas juridiska sta- tus och den skattemannarätt som staten enligt materialet erkände lapparna ha till sina skatteland. Den ostridiga betydelsen av lappfogdeinstruktion framhävdes också av det faktum att den åbe- ropades i jordeböckerna både i och i så sent som . Först senare, , kom jag att i detalj gå igenom det omfattande domboksmaterial som samlats in från tinget i Jokkmokkstrakten. Bland dessa handlingar, och helt utan någon tidigare varning, dyker vid tinget i ett rättsfall upp som enligt sin slutsats kom att betyda en total kupp med tanke på all tidigare domstolspraxis beträffande lappskatteland och lappar- nas skattemannarätt i förhållande till dessa land. Kompetensen över lappskattelandmål gick över till KB, om också med ett konstate- rande att den nya domaren förhöll sig helt likgiltig till denna total-