sou · GTB317 · 2006-01-01 00:00:00 — 1971:51 s. 7] använda formuleringen inte, såsom motionärerna ifrågasatt, är avsedd att inskränka de rättigheter samerna har. Enligt utskottets mening kan det dock inte förnekas att bytet av beskrivning på områdena kan komma att framstå som en inskränkning i förhållande till gällande rätt. För undvikande av missförstånd bör lagen därför kompletteras i övergångsbestämmelserna. Någon legal definition av uttrycket uteslutande begagnande – för- utom den som ges i övergångsbestämmelserna till lag – har Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet jag inte funnit i de äldre författningarna. Det finns ingenting som tyder på att man, när det avsedda uttrycket fördes in lag, betr. det rättsliga innehållet avsåg att ge samerna en starkare eller annorlunda rätt än vad de redan hade enligt lag. Den 1898 använda terminologin förklaras av att man i och med odlingsgränsens tillkomst fått – eller trodde sig ha fått – mera exakta begrepp för att uttrycka lagstiftarens avsikter. Jag anser att områden som blivit anvisade till lapparnas uteslutande begagnande helt enkelt fullföljer den tanke som ligger bakom tillkomsten av först lappmarksgränsen och senare odlingsgränsen. Överheten önskade dra en gräns mellan de bofastas och samernas värld. De bofasta tillerkändes äganderätt i den mån de inte redan hade det. Landet ovan gränsen fick samerna använda. Där skulle i princip inga nybyggen få ske, men undantag kunde ske och skedde. En del nybyggen kom att innehas med ägande- rätt andra med nyttjanderätt. Uppenbart är att lagstiftaren med uteslutande begagnande inte avsåg att beskriva äganderätt för berörda grupper. Tanken går när- mast till den uppdelning som i jordabalkssammanhang görs mellan totala och partiella nyttjanderätter (jfr 7:3:1 JB). När det avvittringsstadga talas (6 §) om den uteslutande rätt till vissa – – – betestrakters begagnande som upplåtit till nybyggare, råder det knappast någon tvekan om att det är en total nyttjande- rätt för brukaren som åsyftas; jfr avsnitt 3.2. Kan man av detta dra slutsatsen att samma tolkning också gäller när uteslutande begag- nande sedan återkommer lag för att beskriva samernas rätt ovan odlingsgränsen? Svarar man ja på frågan har vi redan här svaret på frågan om ensamrätt eller inte för samerna till jakten och fisket. Svaret på den ställda frågan (total nyttjanderätt?) måste dock bli att någon total nyttjanderätt eller total bruksrätt inte kan ha åsyftats. I alla renlagarna har samerna sålunda tillerkänts rätt att för eget behov använda skogen, som staten förbehållit sig att i övrigt tillgodogöra sig skogsavkastningen. Redan här blir alltså den totala nyttjanderätten bortkopplad. Eller betyder det omdiskuterade uttrycket total nyttjanderätt med undantag för exv. Jag tror att inte heller en sådan tolkning håller. För om en – i princip – total nyttjande- rätt hade åsyftats, skulle ju inte rätten till jakt och fiske över huvud taget behöva nämnas i lagen, då ju sådana rättigheter alltid ansetts ingå i en total upplåtelse. Genomgången av materialet har givit mig den uppfattningen att det är rennäringslagens olika bestämmelser om renbete, jakt, fiske, Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet upplåtelse, skogsfång etc. som anger renskötselrättens materiella innehåll. Jag utesluter inte att sedvänja och urminnes hävd – men då i andra hand – också kan komma ifråga som rättskällor. Först sedan dessa rättskällor utnyttjats kan det enligt min mening bli aktuellt att utnyttja det uteslutande begagnandet och då närmast som en presumtionsregel. Annorlunda uttryckt: Är rättsläget osäkert och ger sedvanlig lagtolkning inte klart utslag till förmån för någon- dera tolkningen, kan det finnas anledning att som en sista resurs använda sig av formuleringen till lapparnas uteslutande begagnande. När det gäller den fråga som är aktuell, dvs. frågan om ensam- rätt eller inte för samerna, är det min uppfattning att en tänkt pre- sumtionsregel knappast har någon självständig uppgift att fylla, efter- som problemet med ensamrätten – som kommer att framgå av följande avsnitt – låter sig lösas redan med hjälp av rennäringslagen. Arbetet med detta utlåtande har i första hand gått ut på att försöka ge svar på frågan om (vissa) samers speciella rätt enligt rennärings- lagen till jakt och fiske på utmark inom åretruntmarkerna är deras ensamrätt eller om den delas med markägaren. Lagens uppbyggnad gör det nödvändigt att vid besvarandet skilja mellan dels krono- mark och annan fast egendom (här kallad enskild mark), dels mark ovan odlingsgränsen (och de därmed jämställda renbetesfjällen) å ena sidan och mark nedom nämnda gräns å den andra. Den rätt som huvudbestämmelsen (25 § 1 st. rennäringslagen) ger (berörda) samer är inte beroende av vem som äger marken. De två ägarkategorierna (staten och enskilda) behandlas lika av lagen även i så måtto att samerna inte (t.ex. genom utarrendering eller motsva- rande) får upplåta den rätt de har enligt 25 §. Något generellt upp- låtelseförbud i övrigt – för t.ex. jordägaren – uppställer lagen dock inte. Skillnaden mellan olika kategorier mark visar sig i stället i hur lagen behandlar möjligheten att upplåta. Vad till en början angår den enskilda marken sägs i 25 § ren- näringslagen: Medlem i sameby får jaga och fiska på utmark etc. Det står alltså inte: Rätten att jaga och fiska på utmark tillhör same- Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet Eftersom lagen på denna punkt är mångtydig, kan man inte – genom att enbart pressa texten i denna paragraf – utläsa ett säkert svar på den ställda frågan.16 Något förbud för enskilda markägare att jaga eller fiska eller att upplåta sådan rätt uppställer lagen inte. Inte heller finns det – som för kronomarken – några särskilda bestämmelser för upplåtelse. Där- av får anses följa att markägaren har dessa rättigheter. Samerna har alltså inte någon ensamrätt till jakt och fiske på den enskilda marken. Detta gäller oavsett om marken ligger ovan eller nedom odlings- gränsen. En annan sak är om den enskilde markägaren alls har någon jakt- eller fiskerätt. Detta är en fråga som inte kan ges ett generellt svar. Den hänger ihop med vad som i varje särskilt fall har bestämts vid fastighetens bildande eller ev. i annat sammanhang. I de fall enskilda fastighetsägare har jakt- eller fiskerätt också på utmarken så har man här alltså exempel på delad eller dubbel jakt- eller fiskerätt. Uppkommande problem torde normalt kunna lösas med tillämpning av lagarna om viltvårdsområden (2 §) och fiskevårdsområden (2 §). Båda lagarna uttalar att inskränkning i samernas rätt inte får ske. Behov av lagändring har inte förmärkts och synes inte föreligga. 5.2.1 Vad svarar renlagarna? När det gäller kronomarken är situationen såtillvida densamma att huvudbestämmelsen (25 §) inte uttalar att samernas rätt är exklusiv; bara att de får jaga och fiska. Bedömer man rättsläget med ut- gångspunkt enbart från denna bestämmelse, blir resultatet att det i varje fall inte kan uteslutas att även markägaren–staten har del i rättigheterna. Men huvudbestämmelsen måste ses i det sammanhang vari den ingår, i första hand rennäringslagens bestämmelser om platser, tider och upplåtelser. Innan jag tar ställning till frågan om ensamrätt eller inte måste ytterligare ett spörsmål ut. Frågan är speciell för och handlar om den del av skogssamebyarnas åretruntmarker med 16 Att renskötselrätten – och därmed även rätten till jakt och fiske – enligt 1 § rennäringslagen tillkommer den samiska befolkningen ändrar inte det sagda, eftersom den citerade formule- ringen, som insattes genom lagändringen 1993:36, får anses som sekundär i förhållande till 25 § 1 st. som inte ändrats sedan tillkomsten. Och syftet med ändringar var som framgått av redogörelsen /småviltproposition uppenbarligen inte att ge samerna en starkare rätt till jakt och fiske. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet karaktär av kronomark som finns nedom odlingsgränsen men ovan Lapplandsgränsen. Den speciella ordning för upplåtelser av begränsade sakrätter (i första hand nyttjanderätter) som rennäringslagen be- handlar i 32–34 §§ gäller inte för dessa marker; mera härom i avsnitt 4.1 (det geografiska problemet). Denna del av renskötselområdet be- handlas i upplåtelsesammanhang av lagen inte på annat sätt än en- skild mark. Här finns därför grund att tala om dubbel jakt- och fiskerätt. Det finns anledning att förmoda att de problem som detta kan föra med sig kan lösas inom ramen för lagarna om viltvårdsom- råden och fiskevårdsområden på samma sätt som för enskilda marker. Kvar att behandla är därmed kronomarken ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen i och Härjedalen.17 På dessa marker skall alla upplåtelser (med det i sammanhanget mindre viktiga undan- taget i 31 § 2 st.) göras av staten (i regel ) och alla in- flytande avgifter tillfalla samerna. Möjligheten att göra upplåtelse är inte fri utan begränsas av en rad restriktioner, varav de flesta uppen- barligen tillkommit av omsorg om rennäringen; se avsnitt 2. (Jag bortser från 3 § rennäringsförordningen 1993:384 som jag återkom- mer till i avsnitt 5.2.4.) Gör man tankeexperimentet att det på dessa områden finns platser som samerna inte utnyttjar, uppkommer frågan hur upplåtelsebe- stämmelserna i 32–34 §§ skall tillämpas. De angivna paragraferna inrymmer emellertid ingen möjlighet för markägaren–staten att fritt disponera sådana eventuella fria områden. Rennäringslagens re- striktioner måste iakttas och inflytande avgifter redovisas till samerna. En tänkt egen jakt- eller fiskerätt för markägaren–staten framstår under sådana villkor som i praktiken innehållslös. En analys av lagtexten talar alltså till förmån för en ensamrätt för samerna. Men om detta varit lagstiftarens avsikt, varför har det då inte sagts ut i lagtexten? Svaret är att huvudbestämmelsen (25 § 1 st.) är tänkt att fungera inte bara ovan odlingsgränsen utan på hela ren- skötselområdet (utom zon 4, dvs. de områden utanför och de jämtländska renbetesfjällen där samerna helt saknar jakt- och fiske- rätt). Bestämmelsen gör heller ingen skillnad mellan kronojord och enskild jord. Därav den – för vårt speciella behov – till synes vaga 17 Lagens definition på dessa marker är: sådan kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och på renbetesfjällen (32 § 1 st.). Definitionen på krono- mark lyder: - - - områden - - - där marken antingen tillhör eller vid utgången av till- hörde staten - - - (3 § 1 st.). i och betecknas alltså inte som kronomark, trots att de ägs av staten. Jag har för enkelhetens skull och i enlighet med van- ligt språkbruk likväl valt att inrangera även renbetesfjällen under kronomarken. – I rennärings- förordningen talas dock inte om kronomark utan om statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet I stället är det så att reglerna för jakt och fiske på statens mark ovan odlingsgränsen får sitt verkliga innehåll genom en sammanställning av huvudbestämmelsen med lagen i övrigt, i första hand reglerna om platser, betestider och upplåtelse. Då framträder en bild som å ena sidan utgår från att staten är ägare (även till jakten och fisket). Men det är å andra sidan en ägande- rätt som, när det gäller utövandet och tillgodogörandet (av renbetet, jakten, fisket m.m.), för ägaren saknar praktiskt innehåll (i annan mån än att ägarens representant belastats med uppdra- get att ombesörja hanteringen av förekommande upplåtelser). Resone- manget pekar med andra ord på ensamrätt för samerna. Rätten till kommersiell skogsavverkning och naturtillgångar i övrigt tillkommer dock markägaren. Samerna har här i förekommande fall rätt till skadestånd. I motsats till vad fallet är vid upplåtelse av jakt eller fiske sker dock ingen redovisning av skogsinkomster (och motsvarande) till samerna. Den gällande ordningen för samernas rätt till renbete, jakt och fiske går i fråga om huvudinnehållet års lag. Det kan i det sammanhanget finnas skäl att erinra om att den tidens lagar inte skrevs som , då man – måhända inspirerad av EU – med många ord försöker stoppa alla tänkbara kryphål. När lag kom till, var traditionen års lag fortfarande stark. Den kännetecknades av en lagtext som med ett konkret och direkt språk koncentrerades på huvudinnehållet. Man hade ingen ambition att få med allting i lagen förty all misshandel [orätt] kan icke uppräknas i lagboken (elfte domarregeln).18 Detta sätt att analogivis tolka lagen är – i varje fall inom civil- rätten – vanligt och allmänt accepterat. Exempel påträffas även inom samerätten. 25 § 2 st. rennäringslagen säger att en same kan få jaga och fiska inom en grannbys betesområde men med reservationen: endast för sitt uppehälle. Tillägget anses innebära att huvudregeln i 25 § 1 st. ger berörda samer rätt till yrkesfiske inte bara ovan odlings- gränsen utan i hela . Ett annat exempel är bestämmelserna att samer – under angivna förutsättningar – för egna behov får ta vindfällen, grantjur och andra uppräknade skogsprodukter (16–22§§). Den indirekta konsekvensen härav blir att den kommersiella avverk- ningsrätten tillkommer markägaren. – I en modern lag skulle dessa avgränsningar mellan rättigheter säkerligen ha uttryckts på ett tyd- 18 Citatet ger anledning att också framhålla att domaren skall beakta vad hans uppsåt var som lagen gjorde (regel nr 12; jfr nr 42). – Att domarreglerna hade lagstiftarens uttryckliga sank- tion bekräftas av not 1 s. XC upplaga av lagboksedition. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet ligare sätt, men rennäringslagen är – i nu berörda delar – ingen modern lag. Huvudinnehållet – och sättet att framställa det för läsaren – utgörs tvärtom av osorterade avlagringar av inte mindre än tre tidigare lagar. Detta är omständigheter som måste beaktas vid lagens tolkning; jfr Lagrådets kritik i prop. 1971:51 s. 261. Det har framhållits att renskötselrätten är en rätt av alldeles eget slag. Beröringspunkter med det allmänna rättssyste- met saknas dock inte. Vill man göra en jämförelse är renskötsel- rätten närmast att likna vid servitut, som det står klart att den inte är ett servitut i lagens mening. Med tillkomsten 1886 av den första renlagen lades – om liknelsen fullföljs – på renskötsel- området i princip en belastning som i sak är av sam- ma slag som vid servitut vilar på den tjänande fastigheten.19 Motsvarigheten till servitutsrättens härskande fastighet är be- rörda samer. Parallellen med servitut håller också i det avseendet att båda rättsinstituten kan vara totala eller partiella. Den som har ett servitut för fiske kan ha rätt till den tjänande fastighetens hela fiske eller bara en viss del; jfr rättsfallet NJA 1911 s. 257 (lax- fiske i ) även omnämnt i avsnitt 3.2, 5.2.2 och 5.2.3. Rättsfallet har likheter med samerätten även på det viset att fråga var om fiske på grund av urminnes hävd, som ju utgör basen också i renlagarna. Rättsfallet berättigar till slutsatsen att presumtionen är till hävda- rens förmån. En jämförelse mellan renskötselrätt och servitut visar att renskötselrätten – sett från den härskandes sida – inte är sva- gare än servitutet. Medan ett servitut kan ändras eller upphävas genom en lantmäteriförrättning, är motsvarande åtgärd betr. ren- skötselområdet mera kringgärdat, se 26–30 §§ rennäringslagen. 5.2.2 Jakt- och fiskerätten i rättslig och administrativ praxis Innan slutsatsen (om samernas ensamrätt på kronomarken ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen) godtas, kan det finnas skäl att – närmast som en kontroll – undersöka om resultatet stämmer med hur frågan har hanterats i andra sammanhang. I de gängse prejudikatsamlingarna har jag inte hittat något fall där domstol uttryckligen tagit ställning i frågan. Det tyder på att den – innan den väcktes till liv – helt enkelt inte var kon- troversiell. Ett indirekt stöd för alternativet ensamrätt utgör också 19 Jfr Särskilda utskottet , utlåtande 1, s. 18 ff, återgivet av i Samernas jakt- och fiskerätt, aug. 2004, s. 6 vid not 27. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet det nämnda rättsfall. – I avsnitt 3.1 (början) refereras förarbetenas – återkommande – uttalande att renskötselrätten endast är en nyttjanderätt till det omfång som bestäms av villkoren för renskötselns bedrivande. Frågan är om detta uttalande kan sägas ifrågasätta eller ta ifrån samerna den nu diskuterade ensamrätten. Anmärkningsvärt är att uttalandena inte i någon av de fyra ren- lagarna (1886–1971) fått något avspegling i lagtexterna om jakt och fiske. Om det nämnda uttalandet skulle innefatta även jakt och fiske, hade man haft anledning att vänta sig att exv. rätt till jakt och fiske för avsalu förbjudits, men så är inte fallet. När det gäller rätten att utnyttja skogen är samernas rätt begränsad till husbehovet. Syftet med uttalandet i förarbetena torde i stället ha varit att mar- kera att äganderätten till berörda fastigheter ligger kvar hos staten och övriga markägare, och att den rätt som tillerkänns samerna be- tingas endast av renskötseln och vad därmed sammanhänger – exv. jakt, fiske och husbehovsvirke. – En sammanfattning i denna del får anses visa att förarbetena inte utesluter samerna från ensamrätt på kronomarken ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen. I avsnitt 2 återges jaktlagspropositionens (1986/87:58) uttalande att samerna inte är ensamma om jakträtten. Där sägs också att mark- ägarens jakträtt begränsas av rennäringslagen. Uttalandena är inte tydliga, och om meningen varit att markera att samerna även på kronomarken ovan odlingsgränsen inte har ensamrätt, så har inte heller detta uttalande resulterat i lagtext. Uttalandena, som görs under avsnittet Vården av älgstammen ingår inte som förarbeten till ändring av rennäringslagen. I sistnämnda lag gjordes över huvud taget ingen ändring vid jaktlagsreform. Mer eller mindre tydliga uttalanden till förmån för ensamrätt för samerna (utförligare under avsnitt 3.2) har gjorts av K.B. 1911 (om fiske), av Jakt- och fiskerisakkunniga i SOU 1922:16 (om jakt) och SOU 1923:58 (jakt och fiske), av Fiskevattensutred- ningen SOU 1939:28, av Kammarkollegiet 1942 (jakt och fiske), av E. 1947 (jakt och fiske), av SOU 1947:47, av 1955 (fiske), av G.A. Bouveng 1956 (jakt), av L. i SOU 1952:13 (jakt och fiske) och av regeringen i prop. 1960:50 (fiske). Ett indirekt stöd för samma upp- fattning är den av mig gjorda intervjuundersökningen av praxis i vattenmål.20 20 Anledningen till att , 1970 (jfr avsnitt 3.2), som också stöder ensamrätten, inte tagits med i förteckningen är att hans arbete utgivits genom en intresseförening och att han därför möjligen kan anses som jävig. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet En sammanställning av de omständigheter som talar för och emot en ensamrätt för samerna ger enligt min mening vid handen att en tolkning av rennäringslagen utfaller till förmån för alternativet ensam- rätt. Tolkningen vinner stöd av att ett flertal myndigheter och sak- kunniga – – givit uttryck för samma uppfattning. Renskötselrätten grundar sig – enligt ett tillägg 1993 till 1 § rennäringslagen – på urminnes hävd. Men det är inte i första hand denna regel eller övergångsbestämmelsernas hänvisning till lapparnas uteslutande begagnande som leder fram till ensamrätt för samerna utan en på vedertaget sätt gjord tolkning av gällande bestämmelser i rennäringslagen. 5.2.3 Dubbel jakt- och fiskerätt – en analys Uttalanden till stöd för alternativet delad rätt till jakt och fiske på kronomarken ovan odlingsgränsen påträffas dels i jaktlagspropositio- nen 1986/87:58 (endast jakt), dels i småviltpropositionen 1992/93:32. Det är möjligt att Jakt- och viltvårdsberedningen menade detsamma men dess uttalande (s. 20) är oklart. Jag har i avsnitt 3.2 angivit skälet (utvidgningen av licensjakten) till att uttalandet i jaktlagsproposi- tionen – om än något oklart – likväl kan sägas ha ett visst berätti- gande i det sammanhang där det framförts. Oavsett vad avsikten kan ha varit kan uttalandet inte sägas rubba den slutsats som fram- förts. När det gäller småviltpropositionen är situationen ännu mera oklar. Med delvis samma ordalydelse som jaktlagspropositionen säger även småviltpropositionen att det finns en dubbel rätt, men vilka marker och vatten som åsyftas är oklart. Det går dock inte att ute- sluta läsarten att det inte någonstädes finns någon ensamrätt för samerna, en uppfattning som dock enligt min mening vederläggs av den utredning som här redovisats. Medan tesen om den delade rätten i jaktlagspropositionen förs fram för att motivera ett legalt och för- ståeligt krav på omorganisation av licensjakten på älg, används samma tes i småviltpropositionen för att motivera en kraftig ut- vidgning av upplåtelseverksamheten, dock utan att det föranleder någon ändring av rennäringslagen. I avsnitt 3.1 redovisas skälen till att ansvaret för upplåtelserna på åretruntmarkerna 1886 fråntogs samerna och lades i statens hand. Den uppgift som staten då tog på sig leder tanken till en förmynda- res uppgift och ansvar mot sin myndling. Från den utgångspunkten ter det sig främmande att förmyndaren (dvs. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet styrelsen) använder dessa befogenheter för att tillgodose andra gruppers efterfrågan på jakt och fiske (hur behjärtansvärd den än må vara). Att inflytande upplåtelseavgifter tillfaller myndlingen (samerna) gör inte arrangemanget mera acceptabelt; snarare är det en bekräftelse på att småviltreformen innebar en lagstiftningsmässig urspårning. De uttalanden och opinionsyttringar som i samband med jaktlagsreform och småviltreform gjorts till förmån för en delad jakträtt – men såvitt känt ej för en delad fiskerätt – har inte föranlett någon ändring av lagen och kan inte heller i övrigt sägas vara av den beskaffenheten att de rubbat det rättsläge som dessför- innan etablerats. Möjliga förklaringar till den inte ovanliga föreställningen om en delad eller dubbel jakt- och fiskerätt på kronomarken ovan odlings- gränsen är dels att en sådan uppdelning som nämnts faktiskt före- ligger på andra håll inom renskötselområdet, dels att jakten på oav- vittrad mark länge var helt fri. Som framgår av Kammarkollegiets yttrande kvarstod bestämmelsen därom ända till 1927; jfr avsnitt 3.2.21 skriver i Jakt och fångst i södra i äldre tid, , 1995, s. 21. För lappmarkernas del verkar det länge ha varit så, att jaktstadgorna vare sig var kända eller hörsammade – åtminstone inte förrän en bit in , när övervakningen kunde effektiviseras. Det finns en opinion – oklart hur stor – som tycker att det är konstigt att staten, som i detta sammanhang förutsätts vara ägare till de stora vidderna i norr, inte ens på områden som samerna kanske inte utnyttjar, saknar rätt att för egen (och medborgarnas) del dispo- nera över jakten och fisket. Otvivelaktigt finns här ett informations- vakuum. Ett sätt att göra det svårbegripliga begripligt är att jämföra med den situation som föreligger vid upplåtelse av servitut eller nyttjanderätt . (Den senare möjligheten står öppen för staten ensam.) I de fall en sådan upplåtelse ger rättighetshavaren en total rätt till fastighetens jakt eller fiske, har upplåtaren visserligen kvar sin äganderätt – även till det upplåtna – men han är avskuren från möjligheten att utnyttja den upplåtna rättigheten. Om upplå- taren säljer fastigheten, kommer rättighetshavaren i de flesta fall att kunna utnyttja rättigheten även i förhållande till den nya ägaren 21 Som komplettering till det sagda skall sägas att den fria jakten inte gällde älg och – enligt 7 § jaktlag – inte heller mark som blivit till lapparnas uteslutande begagnande anvisad. Ang. innebörden av sistnämnda uttryck hänvisas till avsnitt 4 ovan. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet (enligt 7 kap. jordabalken).