sou · GTB3117 · 2006-01-01 00:00:00 — Ett annat exempel är att polisen i en utredning får kännedom om uppgifter som skulle kunna använda i en skatterevision men som inte rör en brottsmisstanke. Att lämna ut en sådan uppgift Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna skulle kunna vara ett sätt att bekämpa till synes lagliga fasader för organiserad brottslighet. Bedömning: En effektiv brottsbekämpning är beroende av att stora mängder information kan inhämtas och bearbetas på ett bra sätt hos alla brottsbekämpande myndigheter. Sekretesslagens sekretessbrytande bestämmelser kan dock leda till osäkerhet kring vilket uppgiftsutbyte som är tillåtet. Det finns därför skäl att se över de sekretessbrytande bestämmelser som tillämpas i den brottsbekämpande verksamheten. Vid en sådan översyn måste även skyddet för den personliga integriteten beaktas. I avsnitt 5.6 har vi beskrivit vilka problem som finns när det gäller utbytet av uppgifter som rör brottslig verksamhet mellan myn- digheter. Som framgår finns det olika typer av problem. Vissa rör hinder som beror på lagstiftningen, t.ex. sekretesslagen, personupp- giftslagen eller registerförfattningarna. Andra problem beror på tek- niska hinder eller på kunskapsbrister. När det gäller tekniska hinder kan de t.ex. bestå i att myndighe- terna har datasystem som inte kan kommunicera med varandra. För att komma till rätta med denna typ av problem fastställde regeringen en strategi för samordning av rättsväsendets informationsförsörjning och bildade (Ju96/3163, ). RIF-myn- digheterna är , , Rikspolissty- relsen, , , Brottsoffer- myndigheten, , , och . Regeringens övergripande mål för samordningen är att informationsförsörjningen inom rättsväsendet skall stödja verk- samheten så att den kan bedrivas med hög effektivitet, produktivitet och kvalitet. Vi har således inte anledning att närmare fundera över denna typ av hinder för uppgiftsutbytet. De brottsbekämpande myndigheterna påpekar vidare att sekretess- lagens komplexitet i sig kan vara ett hinder, eftersom det uppstår osäkerhet kring hur reglerna skall tillämpas. Offentlighets- och sekretesskommittén lämnade i betänkandet Ny sekretesslag (SOU 2003:99) förslag till en ny sekretesslag. Förslaget anknyter dock till Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna de nuvarande grunderna i offentlighets- och sekretesslagstiftningen. Motivet för det är att en förenkling genom mera generella undantag från insyn måste leda till mer sekretess. I avsnitt 5.3.3 har vi beskrivit de bestämmelser i sekretesslagen som gör det möjligt för de brottsbekämpande myndig- heterna att utbyta uppgifter. Bestämmelsen om samtycke från den enskilde (14 kap. 4 § sekretesslagen) har inte så stor betydelse just när det gäller brottsbekämpning, bl.a. för att verksamheten ibland skall vara hemlig även i förhållande till den enskilde. I 1 kap. 5 § finns en bestämmelse om nödvändigt uppgiftslämnande. Användningen av den bestämmelsen skall dock ske restriktivt (prop. 1979/80:2 del A s. 465 och 494). Vidare kan bestämmelsen endast tillämpas om uppgiftslämnandet är nödvändigt för den uppgiftslämnande myndig- hetens verksamhet. En viktig sekretessbrytande bestämmelse finns i 14 kap. 1 §. Den innebär att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas ut om det finns en uppgiftsskyldighet i lag eller förordning. I den brottsbekämpande verksamheten finns sådana uppgiftsskyldig- heter t.ex. i lagen om belastningsregister och lagen om misstanke- register. Sådana uppgiftsskyldigheter täcker dock inte hela behovet av uppgiftsutbyte i den brottsbekämpande verksamheten. Vidare kan en uppgiftsskyldighet som skall fullgöras på begäran av en annan myn- dighet inte användas som sekretessbrytande bestämmelse om myn- digheten på eget initiativ vill lämna uppgifter. De viktigaste sekretessbrytande bestämmelserna i den brottsbe- kämpande verksamheten är 14 kap. 2 § fjärde stycket och 14 kap. 3 § sekretesslagen. Enligt 14 kap. 2 § hindrar sekretess inte att en myn- dighet lämnar uppgifter som angår misstanke om brott till en polis- myndighet, , eller någon annan myndighet som har att ingripa mot brottet. En förutsättning är att det är fråga om ett begånget brott. Bestämmelsen kan alltså inte tillämpas på information som rör kriminalunderrättelseverksam- het. En annan förutsättning för att tillämpa bestämmelsen är att fängelse kan följa på det misstänkta brottet och att annan påföljd än böter kan följa i det aktuella fallet. För att utbyta information som omfattas av sekretess i under- rättelseverksamheten är de brottsbekämpande myndigheterna hän- visade till att tillämpa generalklausulen (14 kap. 3 § sekretesslagen). Den innebär att en myndighet får lämna en uppgift till en annan myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Generalklausulen får dock inte tillämpas om ett utlämnande skulle Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna strida mot lag eller förordning eller föreskrift som har meddelats med stöd av personuppgiftslagen. Exempel på sådana bestämmelser som utesluter tillämpning av generalklausulen beträffande uppgifter i underrättelseverksamhet finns t.ex. i 8 och 10 §§ polisdataförord- ningen. Det finns således bestämmelser i sekretesslagen som möjliggör utbyte av uppgifter mellan de brottsbekämpande myndig- heterna. Av våra kontakter med myndigheterna framgår att merpar- ten av uppgiftsutbytet sker enligt 14 kap. 2 § fjärde stycket och 3 § (generalklausulen) sekretesslagen. De framhåller dock att bestäm- melserna inte täcker hela behovet. Bestämmelsen i 14 kap. 2 § fjärde stycket gäller endast redan begångna brott. För underrättelseverksam- heten är man hänvisad till att tillämpa generalklausulen. Tillämp- ningen av generalklausulen bygger på en intresseavvägning i det en- skilda fallet som kan få olika utfall beroende på vilken befattnings- havare som fattar beslutet. Vidare uppfattar många att intresseavväg- ningen är svår att göra och att det kan leda till en mera restriktiv tillämpning än vad lagstiftaren avsett. En del av de problem myndigheterna pekar på när det gäller tillämpningen av sekretesslagen skulle kunna åtgärdas genom åter- kommande utbildning hos myndigheterna. På så sätt skulle kunska- perna om de möjligheter till uppgiftsutbyte som faktiskt finns öka och bibehållas inom myndigheterna. Det borde i sin tur kunna leda till en större säkerhet och effektivitet i uppgiftsutbytet. Tillämp- ningen särskilt av 14 kap. 3 § sekretesslagen bygger dock på indivi- duella bedömningar i enskilda fall. Även om kunskaperna inom myn- digheterna ökar finns det risk för att tillämpningen blir olika mellan olika befattningshavare och i olika delar av landet. En annan nackdel med att ett omfattande uppgiftsutbyte sker med stöd av generalklau- sulen är att möjligheterna till uppgiftsutbyte för den enskilde kan framstå som mera inskränkta än vad de verkligen är. De brottsbekämpande myndigheterna har framfört synpunkten att utgångspunkten för ett rationellt informationsutbyte måste vara att de brottsbekämpande myndigheterna utan särskilda inskränk- ningar skall kunna utbyta information sinsemellan såväl för sin pla- nering av verksamheten som för sitt operativa arbete med kartlägg- ning, underrättelsearbete och utredning av brott eller brottslig verk- samhet. förde ett liknande resonemang (SOU 2002:113 s. 168). Utredningen ansåg att det inte var rimligt att den brottsbekämpande verksamheten försvårades av att stats- makterna valt att fördela verksamheten mellan olika myndigheter. Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna Det borde således inte råda sekretess mellan de brottsbekämpande myndigheterna utan de kunde i stället omgärdas av en gemensam yttre sekretess. En effektiv brottsbekämpning är beroende av att stora mängder information kan inhämtas och bearbetas på ett bra sätt. Det gäller oav- sett om verksamheten bedrivs inom en eller flera myndigheter. Syftet med att lägga vissa brottsbekämpande uppgifter på andra myndig- heter än polisen är delvis att dessa myndigheter har större möjlighet att upptäcka och utreda brott med anknytning till den egna verk- samheten. Brottslig verksamhet följer dock normalt inte myndighets- gränserna och information som inhämtas i den brottsbekämpande verksamheten hos en myndighet kan således ha stor betydelse för den brottsbekämpande verksamheten även hos andra myndigheter. Ett exempel är brottslighet som involverar fartygstrafik. Där kan såväl som Tullens och polisens brottsbekämpande verksamhet vara berörd. Avsikten med att fördela ansvaret för brotts- bekämpningen på flera myndigheter har således aldrig varit att för- svåra användningen av tillgänglig information i brottsbekämpningen. Trots det visar flera synpunkter från de berörda myndigheterna att just det blivit effekten. En orsak till detta är att sekretesslagen utgår från att sekretess gäller även mellan myndigheter. Ovan har vi redogjort för de sekretessbrytande bestämmelser som finns i sekretesslagen. Enligt de berörda myndigheterna inne- bär dock dessa bestämmelser att det uppstår oklarhet och osäkerhet vilket är till nackdel för effektiviteten i brottsbekämpningen. Vi delar uppfattningen att det finns skäl att se över de sekretessbry- tande bestämmelserna som tillämpas i den brottsbekämpande verk- samheten. Det gäller särskilt eftersom ett omfattande utbyte av upp- gifter sker med stöd av generalklausulen (14 kap. 3 § sekretesslagen) vilket innebär att bedömningarna är beroende av enskilda befatt- ningshavares ställningstaganden i enskilda fall. Vidare är det svårt för enskilda att avgöra i vilken omfattning uppgiftsutbyte verkligen sker när det sker med stöd av generalklausulen. Syftet med sekretesslagens bestämmelser om att sekretess gäller mellan myndigheter är att skydda den personliga integriteten. I för- arbetena till sekretesslagen anförde departementschefen att ett full- gott integritetsskydd ställer krav på att informationen inte vidare- befordras utanför den verksamhet i vilken den har inhämtats. Också den omständigheten att ett större antal tjänstemän får kunskap om ett känsligt förhållande kan upplevas som menligt av den uppgiften rör. Sekretessen mellan myndigheter ansågs särskilt viktig i de fall Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna sekretessen gäller till skydd för en enskild. De intressekonflikter som uppkommer mellan sekretessintressena, å ena sidan, och myn- digheternas informationsbehov, å den andra, skulle lösas genom be- stämmelser med undantag från sekretess, t.ex. generalklausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen. Detta resonemang gäller naturligtvis fort- farande. I vår översyn av sekretessen mellan de brottsbekämpande myndigheterna måste vi beakta skyddet för den personliga integri- teten. Av avsnitt 5.6 och resonemanget ovan framgår att det i första hand är sekretessen till skydd för enskilda, 9 kap. 17 § sekretesslagen, som kommer i konflikt med de brottsbekämpande myndigheternas behov av information. De sekretessbestämmelser som gäller till skydd för myndigheternas egen verksamhet innebär normalt inget problem. Det kan i och för sig inträffa att sekretess till skydd för en myndig- hets verksamhet, t.ex. 5 kap. 1 §, anges som skäl för att inte lämna en uppgift till en annan brottsbekämpande myndighet. Det är då fråga om en situation där en åtgärd, t.ex. en spaningsinsats, riskerar att äventyras om informationen sprids till alltför många tjänstemän. Be- hovet av denna typ av sekretess gentemot andra myndigheter bör vara stort inom verksamhet. Vi utgår från att myn- digheterna inte upprätthåller denna typ av sekretess gentemot var- andra utan mycket goda skäl. Vi ser således inte något direkt behov av att se över de sekretessbrytande bestämmelserna i förhållande till den sekretess som skyddar myndigheternas verksamhet. Ett sätt att åstadkomma sekretessbrytande bestämmelser mellan de brottsbekämpande myndigheterna är att formulera uppgiftsskyl- digheter. I kombination med 14 kap. 1 § sekretesslagen innebär det att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till en annan myn- dighet. För att en bestämmelse om uppgiftsskyldighet skall vara sekretessbrytande krävs dock att den uppfyller vissa krav på konkre- tion (prop. 1979/80:2 del A s. 322). Vidare innebär en uppgiftsskyl- dighet inte alltid att sekretessen bryts om den myndighet som har uppgiften vill lämna ut den på eget initiativ. Bestämmelser om upp- giftsskyldighet skulle dessutom återfinnas i flera olika lagar, vilket skulle kunna försvåra för myndigheterna att få överblick över vilka möjligheter de har att utbyta uppgifter. Vi anser således att införandet av mera omfattande uppgiftsskyldigheter inte är en bra lösning för att effektivisera användningen av information i den brottsbekämpande verksamheten. Enligt vår uppfattning är det en mera effektiv lösning att i sekretesslagen införa en sekretessbrytande bestämmelse som direkt tar sikte på de brottsbekämpande myndigheterna. Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna I nästa avsnitt beskriver vi några olika modeller för hur en sådan sekretessbrytande bestämmelse skulle kunna se ut. De olika model- lerna har olika räckvidd och något olika tillämpningsområden. I där- på följande avsnitt tar vi ställning till vilken modell vi förordar. Slut- ligen gör vi en bedömning av hur vårt förslag förhåller sig till de registerförfattningar som gäller för de brottsbekämpande myndighe- terna. 5.7.2Modeller för att öka möjligheterna att utbyta uppgifter i den brottsbekämpande verksamheten Ovan har vi konstaterat att det finns behov av förändringar i sekretesslagen för att förbättra utbytet av information i den brotts- bekämpande verksamheten. I detta avsnitt skall vi beskriva tre olika lösningar som kan sägas vara olika långtgående. En sekretessbrytande bestämmelse för uppgifter i de brottsbe- kämpande myndigheternas underrättelseverksamhet Denna lösning innebär en ganska inskränkt förändring. I 9 kap. 17 § sekretesslagen införs en sekretessbrytande bestämmelse avseende underrättelseinformation. Bestämmelsens räckvidd begränsas så att den endast gäller för underrättelseinformation som lämnas från en brottsbekämpande myndighet till en annan sådan myndighet. Om en helt generell bestämmelse skulle anses gå för långt, är det möjligt att begränsa uppgiftslämnandet till vissa brott. Som framgått i avsnitt 5.5.3 har det i tidigare lagstiftningsärenden diskuterats om det är möjligt att knyta en sådan begränsning till vissa typer av brott, t.ex. ekonomiska brott eller organiserad brottslighet. Detta innebär dock flera praktiska problem. I stället är det enklare att knyta en sådan begränsning till straffskalan för det aktuella brottet. Den tek- niken används redan i 14 kap. 2 § fjärde och femte styckena sekre- tesslagen. I fjärde stycket anges att fängelse skall finnas i straffskalan och i femte stycket att det lägsta straffet skall vara fängelse . Ett annat alternativ är att anknyta till den begränsning som finns i viss registerlagstiftning när det gäller möjligheterna att behandla person- uppgifter i underrättelseverksamhet. Det får ske för brott för vilket det är föreskrivet fängelse eller därutöver. Lagtexten skulle kunna se ut så här: Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna Sekretess hindrar inte att en uppgift som rör verksamhet som består i att upptäcka och förhindra brott [för vilken är föreskrivet fängelse eller därutöver/fängelse] lämnas från en åklagarmyndighet, en polismyndighet, , eller till nå- gon annan av dessa myndigheter. En generell sekretessbrytande bestämmelse för uppgifter som rör underrättelseverksamhet Som framgått ovan föreslog en sekretess- brytande bestämmelse som skulle gälla alla myndigheters möjligheter att i vissa situationer lämna uppgifter till brottsbekämpande myn- digheter även om det inte rör sig om en konkret brottsmisstanke, se avsnitt 5.5.5. Vid våra kontakter med de brottsbekämpande myn- digheterna har framkommit att de alltjämt anser att det finns behov av en liknande bestämmelse. Genom en sådan bestämmelse skulle andra myndigheter kunna lämna underrättelseinformation till brotts- bekämpande myndigheter enligt klarare regler än vad tillämpningen av 14 kap. 3 § sekretesslagen innebär. En sådan bestämmelse skulle i så fall stå i 14 kap. 2 § sekretess- lagen och kunna se ut så här: Sekretess hindrar inte att en uppgift lämnas till Ekobrottsmyndig- heten, en polismyndighet, , eller , om uppgiften kan antas ha betydelse för den myndighetens verksamhet med att upptäcka och förhindra brott för vilket är föreskrivet fängelse i två/xx år eller därutöver. Gemensam sekretessgräns för den brottsbekämpande verksamheten Denna lösning har varit aktuell bl.a. i förslag från de brottsbekäm- pande myndigheterna, se avsnitt 5.6, och från Tullbrottsdatautred- ningen, se avsnitt 5.2. En gemensam sekretessgräns skulle kort sagt innebära att all verksamhet som omfattas av 9 kap. 17 § sekretess- lagen skall betraktas som ett sekretessområde där uppgifter kan ut- bytas utan att sekretesslagen berörs oavsett inom vilken myndighet verksamheten bedrivs. Hur uppgifter används inom sekretessområ- det regleras då endast av registerförfattningar och etiska regler. Den lagtekniska lösningen skulle komma att se olika ut beroende på om förslaget utgår från ett resonemang om en gemensam sekre- Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna tessgräns eller konstrueras som en sekretessbrytande bestämmelse. Båda dessa lösningar innebär dock att de berörda myndigheterna inte längre kommer att tillämpa 14 kap. 2 § fjärde stycket eller 3 § sekretesslagen när de skall utbyta uppgifter som omfattas av sekre- tess enligt 9 kap. 17 §. I det första fallet skulle den lagtekniska lös- ningen vara att vi föreslår ett undantag från regeln i 1 kap. 3 § första stycket om att sekretess gäller mellan myndigheter. En sådan be- stämmelse skulle kunna se ut så här och borde återfinnas i 1 kap. 3 §: Uppgifter i sådan verksamhet som avses i 9 kap. 17 § hos en åklagar- myndighet, en polismyndighet, , och Kustbevak- ningen får dock röjas för någon annan av dessa myndigheter. Om bestämmelsen i stället formuleras som en sekretessbrytande be- stämmelse bör den införas i 9 kap. 17 § sekretesslagen och skulle kunna se ut så här: Sekretess hindrar inte att en uppgift (som avses i 9 kap. 17 § sekre- tesslagen) lämnas från en åklagarmyndighet, en polismyndighet, Skatte- verket, eller till någon annan av dessa myndigheter i sådan verksamhet som avses i första stycket. 5.7.3Sekretess skall inte gälla mellan de brottsbekämpande myndigheterna för uppgifter om enskilda Förslag: Sekretess enligt 9 kap. 17 § sekretesslagen skall inte hindra att en uppgift lämnas från , Eko- brottsmyndigheten, en polismyndighet, , eller till någon annan av dessa myndigheter i deras brottsbekämpande verksamhet. Vår utgångspunkt är att den nuvarande regleringen av uppgiftsut- bytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna är för otydlig och svårtillämpad. Det beror bl.a. på reglerna i sekretesslagen. Uppgifts- utbytet i underrättelseverksamheten kan endast ske med stöd av generalklausulen (14 kap. 3 § sekretesslagen). Som vi konstaterat ovan kan det leda till osäkerhet om vad som är tillåtet eller inte, vil- ket kan motverka ett effektivt utbyte av information. Vidare är det svårt för enskilda att förutsäga vilket informationsutbyte som får äga rum. Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna Enligt vår uppfattning bör sekretess inte vara ett hinder för ut- bytet av uppgifter inom den brottsbekämpande verksamheten. Den brottsbekämpande verksamheten bör uppfattas som ett sekretess- område. Det finns inget stöd för tanken att en uppdelning av verk- samheten på flera myndigheter delvis skulle ha motiverats av att åstadkomma sekretessgränser i den brottsbekämpande verksamhe- ten. Det är i stället andra skäl, bl.a. effektivitet och historiska om- ständigheter, som är grunden för den organisatoriska strukturen. Rent teoretiskt skulle staten kunna åstadkomma ett ut- byte av uppgifter som inte berörs av sekretesslagen genom att lägga ansvaret för den brottsbekämpande verksamheten hos en enda myn- dighet. När det gäller sekretessbrytande bestämmelser måste man disku- tera invändningen att sekretessområdet blir för stort och att be- stämmelsen därmed innebär ett för stort ingrepp i den personliga integriteten, jfr avsnitt 5.5.5. Det är en viktig avvägning som måste ske mellan å ena sidan myndigheternas informationsbehov och å andra sidan den enskildes intresse av sekretess. I den brottsbekäm- pande verksamheten, särskilt underrättelseverksamheten, behandlas information där misstankegraden aldrig blir så stark att det leder till några vidare åtgärder. Det är viktigt att den typen av uppgifter inte sprids i onödan. Förslaget att införa en generell sekretessbrytande bestämmelse kan förefalla omvälvande. Det finns därför skäl att göra några re- flektioner för att få perspektiv på förslaget. Vårt förslag innebär att den brottsbekämpande verksamheten betraktas som ett sekretess- område oberoende av myndighetsgränser. Det innebär dock inte auto- matiskt att flera enskilda tjänstemän får del av uppgifterna. Vi åter- kommer längre fram till hur detta kan regleras i registerlagstiftning. Av naturliga skäl förekommer det i den brottsbekämpande verk- samheten ett omfattande utbyte av information med stöd av generalklausulen (14 kap. 3 § sekretesslagen). Av motiven till den bestämmelsen framgår att den särskilt är avsedd att tillämpas av myndigheter som båda har rättslig befogenhet att direkt fordra in de utväxlade uppgifterna (prop. 1979/80:2 del A s. 326–327). Vidare är den avsedd för myndigheter med samma sakliga behörighet men skilda lokala kompetensområden (ibid.). Det är också så att , och Skattever- kets befogenheter när det gäller brottsbekämpningen inte innebär en inskränkning i polismyndigheternas befogenheter. Polisen skulle således kunna samla in information som finns hos de andra myndig- Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna heterna i sin egen verksamhet. I det här sammanhanget kan man vidare göra tankeexperimentet att polismyndigheterna slås ihop till en myndighet, vilket skett när det gäller flera av de andra brotts- bekämpande myndigheterna. En sådan förändring skulle innebära att sekretessen inom stora delar av den brottsbekämpande verksam- heten upphör eftersom det inte längre finns några myndighetsgränser. En generell sekretessbrytande bestämmelse för den brottsbekäm- pande verksamheten tar bort den osäkerhet och bristande effektivi- tet som finns i utbytet av uppgifter i den brottsbekämpande verksamheten. Därmed förbättras förutsättningarna för att förhindra och beivra brott, vilket är ett starkt medborgerligt intresse i ett rätts- samhälle. Mot bakgrund av det omfattande uppgiftsutbyte som sker blir effekten för enskildas integritet acceptabel. Denna bedömning stärks av att uppgifterna omfattas av samma starka sekre- tess, nämligen 9 kap. 17 § sekretesslagen, hos alla de brottsbekäm- pande myndigheterna. Enligt vår uppfattning kan det vara en fördel att det blir tydligt vilka omfattande möjligheter som faktiskt finns för de brottsbekämpande myndigheterna att utbyta uppgifter. Vårt förslag till sekretessbrytande bestämmelse innebär inte att det kommer att saknas regler för hur uppgifter om enskilda skall behandlas i verksamheten. Dessa förhållanden kommer dock i fort- sättningen enbart att regleras av registerförfattningarna. Vi återkom- mer till förhållandet mellan sekretesslagen och registerlagstiftningen nedan. Ett konkret exempel på fördelen med en generell sekretessbrytande bestämmelse ger Maritimt underrättelsecentrum (MUC) i . har ett uppdrag att utveckla system för riskanalys baserat på underrättelser och brottsmisstankar. MUC är resultatet av det uppdraget. Tillsammans med polisen och har Kust- bevakningen byggt upp ett samarbete som innebär att tjänstemän från respektive myndighet är samlokaliserade i .