sou · GTB3104 · 2006-01-01 00:00:00 — I de flesta fall hamnade de på någon av de bättre privata sjukvårdsinrättningarna i . Sjukhusen be- söktes av olika organisationer (bland annat kyrkan), ambassad- tjänstemän, svenska läkarteam och volontärer. International, svenska läkarteam såväl som enskilda läkare utsända av ambassaden gjorde medicinska bedömningar av patienterna, innan dessa skickades hem. Det hände att skadade fick olika infor- mation från olika källor om bland annat tidpunkten för hemtrans- port. Några svenskar har mindre positiva erfarenheter från sjukhus- vistelsen i . Många av de buddhistiska templen i fungerade efter katastrofen först som samlingsplatser för drabbade och något senare som officiella uppsamlingsplatser för omkomna. De drabbade kunde vid templen få mat och dryck. samlades dock på tempelgårdarna hundratals omkomna som hittats i katastrof- områdena. Omhändertagandet av de avlidna varierade. Vid vissa tempel förvarades kropparna på is men oftast på de soliga öppna tempelgårdarna, vilket medförde att de mycket snabbt förstördes. Många anhöriga sökte sig till templen för att leta efter sina släktingar och vänner. Vissa avbröt sökandet, då påfrestningen blev för stor. infördes restriktioner för vilka som fick vistas inne på tempelområdet. Identifiering utifrån fotografier flyttades till en plats utanför templet. Vissa hittade sina omkomna familje- medlemmar och fick ut kropparna. Oklarhet rådde dock i början om hur de omkomna skulle hanteras. 3.1.4Den svenska representationen i Många länder hade upprättat representationer i vid Provincial (ofta kallad ) i , vilket närmast motsvarar en länsstyrelse. Information hade gått ut från de thailändska myndigheterna på radio att Provincial var upp- samlingsplats för alla drabbade, och myndigheterna uppmanade genom radio också taxichaufförer som träffade på drabbade att föra dem dit. Här stämplade de thailändska myndigheterna formulär som inledningsvis krävdes för utresa tillsammans med de proviso- riska pass som ländernas representationer ställde ut. Den svenska representationen var i stället förlagd till , som inhyste det svenska honorärkonsulatet. Hotellet ligger vid stranden bredvid , mellan tre och fyra mil från – en halv timmes bilfärd om det inte är rusningstrafik. Någon svensk närvaro fanns därför inte vid Provincial förrän , då volontärer uppmärk- sammade att även svenskar behövde information och hjälp här. den 27 tog , kyrkoherde i Skandinaviska kyrkan, emot svenskar vid inne i . Kyrkan kom därmed vid detta hotell att av de anländande svenskarna upplevas som statens representanter. På hotellet hade även och lokalkontor. Det uppstod en sammanblandning av och i den information som nådde de drabbade och deras anhöriga, och det rådde förvirring om vart de drabbade skulle vända sig: till , Provincial eller . De drabbade förväntade sig att de, när de anlände till ambassaden eller konsulatet, skulle komma hem. Platserna sågs som ett stycke på främmande mark och att komma dit skulle för många vara att gå från kaos till trygghet; här skulle de få hjälp. Ett fåtal personer har dock uttryckt till kommissionen att det inte är statens ansvar att ta hand om olycksdrabbade i utlandet och att man därmed inte kunde förvänta sig någon hjälp. Ambassadör gav direktiv till den fåtaliga konsulatpersonalen och kyrkans representanter i Phuketområdet att inte lämna ut pengar till drabbade svenskar. Den bedömning han gjorde var att det civila samhället fungerade i ; man kunde vid det kinesiska templet få mat och dryck, tak över huvudet och i vissa fall också kläder. Beslutet och instruk- tionen att inte lämna ut några kontanter medförde dock problem för de drabbade som hade förlorat sina tillhörigheter i samband med vågen och som ville söka efter anhöriga. En internationell internatskola, Dulwich, öppnades för drabbade. Gratis transporter gick att få mellan centrum i och flyg- platsen. Dessutom skulle resenärerna evakueras från , antingen direkt hem eller till . Gratis flygtransporter till sattes in, och husrum, transporter, mat och dryck i ordnades för alla anländande turister som kom från katastrofområdena, allt finansierat av den thailändska staten. Verksamheten vid hotell i som inte var drabbade fortsatte dock som vanligt, och betalning krävdes för rummen. När de drabbade svenskarna kom fram till konsulatet vid , till , båda i , eller till ambassaden i , och mötte representanter för den svenska utlandsmyn- digheten, kom det till direkt konfrontation, när de fick rådet att vända sig till sin researrangör för att få hemresan bokad. Drabbade har ansett att tjänstemännen brast i empati när de inte ställde någon hjälp till förfogande, förutom i vissa fall begränsade lån av pengar. Många har å andra sidan berättat om thailändares generositet med mat och husrum. Vissa fick logi hos svenskar boende i . Information om möjligheterna att få mat och dryck och tak över huvudet nådde långt ifrån alla resenärer. Många var ovetande om att man hade organiserat transporter mellan olika platser i dit svenskarna förväntades ta sig, liksom om gratisflyget till . Informationsplakat om detta saknades. Kyrkans medarbetare på var inte heller konsekventa med att tala om vilka möj- ligheter till logi som fanns på hotellet när svenskar anlände. Nåddes de drabbade av informationen, var det genom att tala med volontä- rer, ställa direkta frågor till kyrkans och ambassadens personal eller lyssna på rykten. Information gavs också slumpmässigt av thai- ländare som frågade runt bland drabbade på konsulatet om de be- hövde logi och transport. Till Provincial kom all förstahandsinformation från de thailändska myndigheterna. Här fanns information om var skadade fanns registrerade, information om flyg, mobiltelefoni och var de omkomna samlats för identifiering. Utanför stod bussar med tele- utrustning, och det fanns också sjukvårdsteam. I en sidobyggnad hade ett stort rum med datorer iordningställts där drabbade kunde leta efter anhöriga bland listor från bland annat sjukhusen. Thailändska UD:s tjänstemän fanns på plats för att bistå med hjälp. Mat och dryck delades ut på platsen. Hundratals svenskar kom till platsen i tron att här fanns en svensk representation. Volontärerna började sin insats med att ta emot chockade svenskar och hjälpte dem med information i den mån de hade någon att ge. De tog uppgifter om överlevande och saknade. En volontär tog sig an uppgiften att översätta de thailändska formulären för provi- soriska ID-handlingar. Volontärerna hade till en början inga datorer att bearbeta materialet i, utan tecknade ned uppgifterna på papper och levererade dem till konsulatet . emot svenska pass och olika tillhörigheter som hittats i katastrof- områdena. Många som anlände var chockade men trots det ofta lugna och hjälpsamma. Vissa reagerade dock med ilska över att volontärerna inte representerade UD. UD kom på plats genom en lokalanställd receptio- nist, Nayiana Sorot, från ambassaden i . Hon kom att sitta vid mottagningen men hade inte befogenheter att utfärda pass. Material och andra förnödenheter kunde oftast ordnas fram genom de thailändska myndigheterna. Men även om volontärerna utförde betydande insatser, fanns det situationer som de inte kunde hjälpa till att reda ut. Exempelvis kom drabbade som hittat sina avlidna anhöriga till Provincial , då de behövde kylförvaring till kropparna och dokument för att kunna ta med dem hem. Dessa dokument kunde inte volontärerna ställa ut. kom det svenskar till , och än fler sökte sig till platsen efter det att UD hade skickat ut ett grupp- SMS med en uppmaning till drabbade att de skulle söka sig till konsulatet. Hotellområdet kom att inrymma alla kategorier av drabbade: skadade, personer som förlorat anhöriga, chockade, fri- villigarbetande, människor som sökte sina anhöriga, både de som drabbats själva av vågen och de som var inresta från . De som letade efter någon i ansvarig ställning fann ingen sådan person utan märkte att det till största del var volontärer som stod för verksamheten. kom allt fler frivilliga till konsulatet. De var ofta fastboende svenskar i Phuket- området eller turister som inte var allvarligt drabbade. En del kom inresande från andra delar av eller intilliggande länder. Konsulära ärenden som att ställa ut provisoriska pass och handlägga låneansökningar sköttes av den lokalanställda Viputpan Visithsiri () från ambassaden i , en handläggare från ambassaden i och en person som var anställd av honorärkonsuln. Det tog ofta att få ut ett provisoriskt pass. Drabbade som saknade anhöriga kom för att registrera dessa. Dessa personer behövde också information om hur de kunde gå till väga för att fortsätta leta. De behövde veta vilka tempel och sjukhus som fanns i området och hur de kunde ta sig dit. De behövde veta vilka svenskar som var registrerade på dessa sjukhus. Om de funnit anhöriga som omkommit, ville de veta hur de skulle förfara för att få dödsattester utställda och hur de skulle göra för att få hem de avlidna. beslutade den första insatsstyrkan, som hade kommit ned tidigare , att de olika listorna från , Provincial och skulle sättas samman till en lista. UD faxade ned en lista över personer som var registrerade som saknade hos UD i , och volontärerna försökte foga samman denna med listorna från . beslutade insatsstyrkan att UD skulle överta regi- streringen och hanteringen av listorna, eftersom det krävdes utökad teknisk kapacitet för att upprätta en databas. Det uppstod dock problem med överföringen av listorna mellan och . Det rådde stor brist på IT-utrustning på konsulatet i liksom på . Fastboende svenskar som arbetade frivilligt efter katastrofen tog därför med egna datorer, medan andra gick ut och köpte nya, ibland för egna pengar. Flera volontärer reagerade mot journalisternas ibland närgångna beteende, och man ordnade så att drabbade och anhöriga fick en fredad plats från medierna. inne i blev en knutpunkt för många resenärer, eftersom flera reseföretag hade sin mottagning och lokala krisledning här. Även här flöt den ordinarie hotellverk- samheten på som vanligt trots katastrofen. Nyanlända turister blandades med halvnakna, skadade turister, vissa lugna, andra förtvivlade, en del i hela kläder, andra i bikini. och två personer som arbetade frivilligt för Skandinaviska Kyrkan i kom till . De mötte i den tidiga några svenskar och gav dem beskedet att de skulle vända sig till reseföretagen och försäkrings- bolagen och att kyrkan inte hade några pengar att dela ut. Många av de anländande kom till platsen utan pengar, pass och flygbiljetter. De hade inga telefoner eller telefonnummer till dessa företag och fick inte heller hjälp med detta på hotellet. Då några av de an- ländande protesterade, fick de till svar att om de inte hade pengar till att ringa, skulle de försöka få låna en Internet-uppkoppling någonstans, dock inte på hotellet. Flera personer som kom saknade nära anhöriga, men också de hänvisades vidare. Drabbade utan pengar och flygbiljetter kunde sova på det mattbeklädda golvet i ett konferensrum som uppläts åt dem. En enklare sjukstuga hölls i gång i ett hörn av hotellobbyn. Den förste representanten för ambassaden i inrikeshallen på var en volontär som kom måndagen den 27 de- cember. Han tog emot ett hundratal resenärer från som snabbt köade upp framför ett skrivbord han fått hjälp med att sätta upp. Han hade med sig 200 000 baht (motsvarande ) från ambassaden och ansökningsblanketter för lån av pengar men hade själv aldrig hanterat liknande låneansökningar tidigare och visste inte att det utgick en låneavgift. De anländande svenskarna behövde hjälp med boende, pass, pengar och informa- tion om hur de skulle kunna hitta familjemedlemmar. En del kom i badkläder, men han hade inga kläder att erbjuda. En ambassadtjänsteman hade förhandlat med , som ställt ett fyrtiotal rum till förfogande för en billig penning, så han slussade en del personer till detta hotell. Han visste också att det talades om ett informationsmöte där dagen efter och upplyste de anländande om detta. I efterhand fick han veta att de anländande inte fått det rumspris som avtalats. Flygplatsen kom att bemannas i både inrikes- och utrikeshallarna med såväl volontärer som UD-personal, men alla som kom till flygplatsen träffade inte på någon representation. Vissa möttes av personalen på ett korrekt sätt och fick både in- formation om gratis hotellrum och transport dit. Möjligheten att få tillfälliga pass utfärdade vid flygplatsen förefaller ha varierat från dag till dag. Hur arbetsledningen på flygplatsen fungerade berodde på vilka personer som för tillfället var i tjänst. Den svenska ambassaden, belägen i i ett höghus, höll på att renoveras över julen. Stora delar av lokalerna kunde därför inte användas. Svenska resenärer som drabbats av flodvågen eller kom till ambassaden för att söka efter anhöriga, kom in till passexpeditionen med dess väntrum. Bakom en glasvägg fanns tjänstemännens rum. Från och med började större mängder drabbade strömma in. Det var ständigt mellan 40 och 60 drabbade personer på plats. Många upplever att de möttes av en brist på empati från ambassadpersonalens sida. Personalen före- föll att ha svårt att förstå den katastrof som de anländande varit ut- satta för och var obenägna att frångå regler eller anpassa dem efter en krissituation. En tjänsteman uppmanade en kvinna som förlorat sin dotter att ta om passfotot, då hennes högra öra inte syntes till- räckligt väl. Resenärer fick också betala för stämplar till de provi- soriska passen, trots att de inte hade några pengar kvar; de fick då hjälp av andra som hade kvar sin plånbok eller fick pengar av volon- tärer som hjälpte till på ambassaden. Volontärer stämplade till slut också passen utan avgift. Vissa som kom till ambassaden eller till flygplatsen i hade fått uppgiften om ett informationsmöte som skulle äga rum på ett av stadens hotell . En representant för ambassaden hade vid flygplatsen delat ut informationsblad, och av dessa fick man intrycket att det var ambassaden som var av- sändaren och stod för mötet. Från ambassaden kom ambassadrådet , i tron att det var SAS som skulle informera om hur reseföretagen planerade att ta hem alla nödställda. Till mötet kom mer än 100 resenärer. På en fråga om huruvida ambassaden kunde ordna flygbiljetter hem, svarade att svenskarna skulle ringa sina flyg- respektive försäkringsbolag. Stämningen i lokalen blev då upprörd och hotfull. bytte lokal och övergick till att hjälpa drabbade med pass och lån av pengar. Han beställde också mat och dryck från hotellet. Ambassaden gick snabbt ut på sin hemsida med att man efter- frågade hjälp av frivilliga. Även en lokal sände ut detta budskap, som fick en stor genomslagskraft. Volontärer strömmade in , och vissa fortsatte ner till . I början handlade arbetet på ambassaden främst om att svara i telefon. Anhöriga ringde från för att få upplysningar om saknade. En del samtal kom också från drabbade personer i kata- strofområdena. Man hade dock ingen information att ge dem som ringde. Informationen om saknade och överlevande samlades på olika listor. En volontär började organisera de frivilligas arbete och satte ihop arbetsscheman. De ledande tjänste- männen vid ambassaden hade blivit uttröttade, då de arbetat oav- brutet sedan de kommit till ambassaden kort efter katastrofen, och därför tog han över detta ansvar. Han ringde in ett par vänner som var psykologer och gav dem i uppgift att möta anländande rese- närer utanför glasrutorna. Denna beredskap kunde dock inte upp- rätthållas , och ambassadpersonalen fortsatte att ta emot de drabbade bakom glasväggen. Från början skrevs alla personuppgifter på lösa papper eller lappar, varpå någon fick i uppgift att skriva in uppgifterna i ett Excel-ark. En mall skapades relativt tidigt . Medvetenheten om problemen med kvaliteten på listorna gjorde dock att am- bassadpersonalen valde att inte ge ut för mycket information till anhöriga som ringde. Volontärer ansåg också att ambassaden gjorde felaktiga bedöm- ningar när det gällde hur skadade skulle tas till sjukhus. Någon ambassadperson mötte inte alltid de skadade vid flygplatsen, vilket ledde till att fel uppstod. Flygplatsen i stängdes på grund av översvämningarna på katastrofdagen, men var verksamheten igång igen. Många människor tog sig till flygplatsen för att boka om sina hemresebiljetter. gick UD ut med en avrådan från att resa till , vilket innebar att alla svenska charterresenärer skulle tas hem från landet. Detta skapade ett hårt tryck på organisationen av flygtransporter. Koordineringen av dessa hanterades främst av representanter för resebolagen och volontärer. flög alla som ville från till . Flygplatsen var full med skadade männi- skor, stämningen var uppjagad och läget uppfattades som kaotiskt. Många hade inget annat än badkläder på kroppen, och många saknade både pengar och pass. Utanför vänthallen ringlade långa köer med lastbilar som transporterade skadade turister till flyg- platsen. Många fick bäras in i vänthallen på grund av sina skador. Representanter från reseföretagen eller myndigheter saknades. Först började situationen på flygplatsen bli lugnare. anlände från Bangkok- ambassaden tillsammans med den thaitalande svenske affärsmannen från , som anslutit sig som volontär. Flygplatsen var då relativt lugn. De noterade att den thailändska flygplatspersonalen var utarbetad. De uppgav för en lokal chef på flygplatsen att de kom från svenska ambassaden och fick då tillgång till ett skrivbord och information om flyg- transporter och arbetade där in . återvände till flygplatsen tillsammans med en ung svensk volontär. Personer utan pass reste från en intilliggande byggnad, varifrån gratisflyg av- gick. I en del av byggnaden väntade några hundra oskadda männi- skor som saknade pass och resehandlingar. Den andra delen av salen såg ut som en sjuksal med bårar, thailändsk medicinsk perso- nal samt ett hundratal skadade. Sjukvårdspersonalen arbetade bland annat med att förbereda ambulanstransporter till i Hercu- les-plan. Fyra flygningar med läkare ombord planerades . I samarbete med reseföretagen arbetade de svenska volontärerna efter en prioriteringslista, där skadade och ensamma barn samt anhöriga till skadade gavs företräde, därefter resenärer med bil- . kontaktade en bekant i och blev re- kommenderad några sjukhus. Därefter meddelade han flygkapte- nerna vilken grupp passagerare som skulle till vilket sjukhus. Dessa ringde sjukhusen när de kommit upp i luften så att ambulanser kunde skickas till flygplatsen i . anslöt den UD-anställde och ett sjukvårdsteam på tre personer, som alla kommit ner med styrka. Planen som tog svenskarna, även svårt skadade personer, från hem till var inte alltid bemannade med läkare. var bemanningen med vårdpersonal ombord bättre; bland annat anlitades Röda korsets personal av reseföretagen. Evakueringen från var i stort sett avslutad . Koordinering saknades mellan och ambassadens personal beträffande hemtransporten. Läkare kunde åka ut till ett sjukhus på uppdrag från ambassaden för att se hur tillståndet var för en patient för att vid ankomsten finna att denne redan var hemskickad av SOS. Det fanns inte några listor på ambassaden över sjukhusen i , och man hade inte heller listor över vilka svenskar som befann sig på sjukhusen. genomförde dock en genomgång . Volontärer vid ambassaden fick också arbeta med att koordinera flygtransporter hem samt sjuktransporter till flygplatserna. En uppgift var att boka in personer som ringde och ville åka hem med något av luftbrons plan. De fick göra egna bedömningar över vilka personer som skulle ges prioritet. Koordineringen av skadade patienter och passagerare till de hem- vändande planen fungerade också mindre väl. När skadade från sjukhusen anlände, hade personalen i incheckningen inte alltid kun- skap om de plan som ambassaden uppgivit att patienterna var bokade på. Personal från ambassaden fanns ofta inte heller på plats för att ta emot de skadade. inträffade det att patienter fick vänta på flygplatsen för att sedan få information om att deras plan redan hade gått. Evakueringen från var i stort avslutad . På befann sig mellan 500 och 600 personer som åkte med charterresor och därutöver en hel del reguljärresenärer.3 En svensk medborgare avled här som en följd av . Vågorna slog in över . En svensk grupp som befann sig i Matara, en stad som ligger på syd- spetsen av , blev fångad i en buss på busstationen som låg ut mot havet. Totalt såg de tre vågor komma; mellan vågorna sprang folk och letade försvunna anhöriga och överraskades när nästa våg kom. Matara blev nästan helt isolerat, eftersom kust- vägarna och järnvägen spolades bort. Kaos rådde; alla affärer stängdes och hotellen likaså, eftersom man var rädd för plundring. Detta betydde att resenärerna inte hade vare sig mat, vatten, boende eller skydd. Många svenska turister försökte kontakta representationen i via telefon. En drabbad fick av i beskedet att allt hjälparbete, evakuering och extraflyg skulle koordineras av ambassaderna. När de ringde till representa- tionen fick de höra att de inte skulle åka till , eftersom det skulle bli kaos där. En resenär lyckades få låna en fungerande mobiltelefon av en indisk helikopterpilot och ringde då till den svenska representatio- nen. Han ville ha en lägesrapport för att bedöma hur han bäst skulle handla och fick till svar att det var svårt med boendet i , eftersom alla hotell var fullbelagda på grund av det in- träffade. Hur transporterna från skulle ordnas visste man inte utan hänvisade till flygbolagen. För transport inom hänvisade ambassaden till bussar. Matara var då som sagt isolerat, och vägarna var bortspolade. Många hamnade på en uppsamlingsplats på i . De flesta nationer hade etablerat en help desk där från och med det . En representant för en researrangör har beskrivit samarbetet mellan reseledarna och ambassaden som otillfreds- ställande. Hon kontaktade representationen och bad en tjänsteman där att hjälpa till men fick till svar att de som ville ha hjälp fick ta sig till ambassaden själva. Först tre kom det en med- arbetare från den svenska ambassaden. Hon krävde att de drabbade som hade förlorat sina pass skulle bege sig ner på stan och ordna fotografier, i några fall iklädda endast badkläder och utan pengar. Enligt representationen var det researrangörernas ansvar att hjälpa dem. Upplevelserna hos de drabbade när de väl kom fram till ambassaden var ofta att ambassadpersonalen hade liten förståelse för deras utsatta situation och hade liten hjälp att ge. Förändrad bild av ? Många drabbade och anhöriga har uttryckt att deras bild av har förändrats efter katastrofen. Flera uttrycker att de skäms för att vara svenskar. En kvinna säger att UD och regeringens brist på handlande får henne att vilja flytta från ; hon har aldrig känt sig så utlämnad och besviken tidigare. Några har ställt sig frågor angående sin nationstillhörighet. En kvinna uttrycker det som att hon vill vara stolt över att vara svensk, men att känslan har fått sig en knäck. Hon betonar att det inte handlar om att svenskarna har gjort sig beroende av att andra tänker för dem utan om ett behov av att känna att man har en familj i vid mening som bryr sig. En del kräver en offentlig ursäkt från makthavarna och menar att denna är nödvändig för att tilltron till makthavarna skall kunna återskapas. En man pekar på sitt tappade förtroende för myndigheterna och menar att katastrofen har exemplifierat en paragrafstyrd och oflexibel byråkrati. Utan att vilja gradera trauman och sorg, undrar han om det kan finnas så många värre saker än att förlora sin familj. Om man i ett sådant läge inte kan få psykosocialt stöd från samhället, när ska man då få det? Flera tar upp rekryteringen av personer till ledande positioner och till tjänster inom utlandsmyndigheterna. Känslomässig kompe- tens anses av flera vara en förutsättning för högre poster inom samhället.