sou · GTB317 · 2006-01-01 00:00:00 — Vem får jaga och fiska? Rätt till jakt och fiske i lappmarkerna och på renbetesfjällen Delbetänkande av Jakt- och fiskerättsutredningen SOU och Ds kan köpas från kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar på uppdrag av . Beställningsadress: kundtjänst 106 47 Orderfax: Ordertel: E-post: Internet: Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen, 2003. – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som skall svara på remiss. Broschyren kan beställas hos: Fax: 08–405 42 95 Telefon: 08–405 47 29 Till statsrådet och chefen för Regeringen beslutade att tillkalla en utredare för att se över några jakt- och fiskefrågor i renskötselområdet. förordnade statsrådet f.d. generalsekreteraren som särskild utredare. Sakkunniga och experter biträder utredningen. Sakkunniga är departementsrådet () och ämnesrådet (). Experter är förbundsordföranden (), gårdsbrukaren (), ren- ägaren (), chefsjuristen (Skogsindustrierna), (Jägarnas Riksför- bund), generalsekreteraren (Sportfiskarna), hand- läggaren (Världsnaturfonden), f.d. förbundsord- föranden (), ombudsmannen () och programchefen (). Hovrättsassessorn och näringshandläggaren är sekreterare respektive biträdande sekreterare i utred- ningen. Utredningen skall överlämna sitt slutbetänkande . Utredningen har vidare tagit kontakt med flera jurister som har särskilda kunskaper i ämnet. Det är bl.a. professorn och f.d. justitie- rådet , f.d. hovrättsrådet , jur. samt chefsjuristerna /och förbundsjuristen . Dessa jurister har var för sig i fristående rättsutlåtanden avgett sin syn på frågan om jakt- och fiskerätten i området. Utredningen har ännu inte dragit några slutsatser på grundval av rapporterna. Vi vill dock redan nu publicera dessa rapporter i ett delbetänkande. Vi hoppas att rapporterna kan utgöra ett viktigt diskussionsunderlag. Samernas jakt- och fiskerätt Professor och f.d. justitierådet ...................... Jakt- och fiskerätt på kronomark ovanför odlingsgränsen Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet Naturen av samernas rättigheter och naturen av statens rätt Jur. dr i rättshistoria ............................ Karaktären på de renskötande samernas jakt- och fiskerätt samt frågan om staten är bibehållen sådan rätt på statens fastigheter ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen Vårt uppdrag är i huvudsak att så långt det är möjligt klarlägga grun- derna för och omfattningen av samebymedlemmars och markägares rätt till jakt och fiske inom lappmarkerna och på renbetesfjällen. Sedan vi gjort det skall vi överväga åtgärder som kan förbättra sam- arbetet mellan olika rättighetshavare. Den juridiska utredningen om samebymedlemmars och markägares rätt till jakt och fiske skall ligga till grund för utredningens förslag. Att den juridiska frågan är mycket svår framgår redan av direktivens förbehåll att vi skall klarlägga den så långt det är möjligt. Skälet till att denna fråga är särskilt svår är flera. Ett skäl är att lag- stiftningen är oklar. Ett annat är att rättsläget kan vara beroende av historiska förhållanden. Frågan är också mycket konfliktfylld. Vår ambition är att försöka belysa frågan från ett så brett perspektiv som är möjligt. Vi samarbetar därför med ett stort antal jurister med särskilda kunskaper i ämnet. Några av dem har var för sig gjort egna rättsutredningar och sammanfattat sina slutsatser i egna rapporter. Dessa publicerar vi . Avsikten är att de skall utgöra ett diskus- sionsunderlag. Det är viktigt att notera att utredningen ännu inte dragit några egna slutsatser med anledning av rapporterna. För att underlätta för läsaren försöker vi dock i denna introduktion sam- manfatta slutsatserna och peka på skillnader eller likheter i dessa. Författarna har delat in marken i tre kategorier. Det är dels fråga om privatägd mark i lappmarkerna (på renbetesfjällen saknas privat mark) såväl över som under odlingsgränsen. Med privat mark avses i sammanhanget även : s mark. En annan kategori är statens mark mellan lappmarksgränsen och odlingsgränsen. ligen är det fråga om statens mark ovan odlingsgränsen i lapp- markerna och på renbetesfjällen. Det tycks finnas en enighet bland författarna om att jakt- och fiskerätten på privatägd mark i lappmarkerna och på statens mark mellan lappmarksgränsen och odlingsgränsen är delad mellan mark- ägaren och samebymedlemmar. Hur fördelningen ser ut är dock oklart. Den stora frågan i rapporterna är dock synen på statlig mark ovan odlingsgränsen i lappmarkerna och på renbetesfjällen. Det som är oklart är om samebymedlemmar har ensamrätt till jakt och fiske på denna mark eller om denna rätt är delad med staten. Samt- liga författare är ense om att staten först direkt uttalat att den har en egen jakt- och fiskerätt till denna mark. har sta- ten i ett stort antal sammanhang uttryckt att denna mark var avsatt till samernas uteslutande begagnande. Man är även ense om att staten även förfogat över jakt- och fiskerätten genom att upp- låta den. Den stora frågan blir därefter om staten upplåtit den egna jakt- och fiskerätten eller om staten förfogat över samernas jakt- och fiskerätt. Författarna drar olika slutsatser om detta, vilket beror på att de har skilda utgångspunkter. anser att samerna har ensamrätt till jakt och fiske på denna mark, eftersom de har skattemannarätt/ägande- rätt till marken. Denna rätt har inte fråntagits samerna. har i sin rapport som utgångspunkt att de olika lagarna är av olika dignitet och att rennäringslagen i det före- liggande fallet har tolkningsföreträde i förhållande till jaktlagen och fiskelagen. En analys av rennäringslagen talar för en ensamrätt för samerna till kronomarken ovanför odlingsgränsen och på renbetes- fjällen. Slutsatsen stöds av förarbeten och långvarig statlig admini- strativ praxis. En vedertagen tolkning av rennäringslagen ger därför samerna en ensamrätt. Uttalanden i jaktlags- och småviltsproposi- tioner rubbar inte detta rättsläge. En oklarhet i rättsläget är till statens nackdel, eftersom staten utformat rättssystemet. för ett slags bevisbörderesonemang. Det skulle ankomma på samerna att styrka ensamrätt, eftersom markägaren som huvudregel har jakt- och fiskerätt. Det är tveksamt om en sådan ensamrätt kan bevisas för tiden före den första renbeteslagens till- komst . Han anser det möjligt, att staten definitivt skulle ha avstått från sin rätt som markägare genom att lagstiftaren synes ha godtagit en ensamrätt för samerna, men kräver ett klarare stöd för en sådan slutsats. I vart fall anser han att samerna har en rätt att jaga och fiska på kronomark för avsalu och att rätten är åtminstone likvärdig med markägarens. Det är möjligt att statens rättigheter varierar inom fjällmarken. Ytterligare historisk forskning krävs enligt honom. Denna skulle kunna ge samerna ytterligare stöd för en ensamrätt. Han sätter också i fråga, om inte regleringen av upplåtelserätten strider mot grundlagens och bestämmelse om egendomsskydd och förbud mot diskriminering av etniska minoriteter. och pekar på att staten på olika sätt utövat eller tagit i anspråk sin jakt- och fiskerätt. Ett tidigt exempel på detta är statens uppmuntran till kolonisation av lapp- markerna med lappmarksreglemente som gav nybyggarna rätt att jaga och fiska på statlig mark. De av staten initierade avvitt- ringarna är ett annat exempel. De gör en ändamålsmässig (teleologisk) tolkning av gällande rätt och kommer fram till att rimlighetsskäl talar mot att samerna har ensamrätt till jakt- och fiske till de mycket stora markområden som kronomarken utgör i lappmarkerna och på renbetesfjällen. Uttalan- den i förarbeten är motsägelsefulla. Sammantaget menar de att dessa inte räcker för att konstituera en ensamrätt för samerna till jakt och fiske. Detta särskilt sett i perspektiv av hur markerna faktiskt använts och hur den samiska rättigheten regleras i rennäringslagen – medlem i sameby får jaga och fiska. uppfattning är att det inte finns något som ger anledning till att ifrågasätta riktigheten av det sätt på vilket jakt- och fiskefrågorna är lösta i rennäringslagen. Det finns ingen ensamrätt för samerna till jakt och fiske vare sig på statens eller enskildas mark och vatten. Att upplåtelserna sker av staten är inget nytt utan har varit så redan från första renbeteslagen 1886. Staten är liksom övriga markägare vars jord belastas med renskötselrätt bibehållen sin ägande- rätt och disponerar över jakt- och fiskerättigheterna med de be- gränsningar som rennäringslagen föreskriver. En skiljelinje går också mellan de olika författarnas syn på ur- minnes hävd och rennäringslagen. menar att frågan om urminnes hävd inte behöver aktualiseras, eftersom redan en vedertagen tolkning av rennäringslagen ger samerna en ensamrätt till jakt och fiske på statligt ägd mark ovan odlingsgränsen i lapp- markerna och på renbetesfjällen. För är det förhållande att jakt- och fiskerätten vilar på urminnes hävd av grundläggande betydelse. Han anser att det förhållandet att samebymedlemmars rätt följer av både urminnes hävd och lag skulle kunna innebära att rätten är längre gående än vad lagen anger. Som en följd av detta resonemang menar han att statens rätt kan variera inom området och att ytterligare historisk forskning krävs. Denna slutsats har ifrågasatts av i SVJT 2000 s. 394. Han hävdar där att i Skattefjällsmålet uttalar att samebyarnas bruksrätt inte innefattar längre gående befogenheter än vad som följer av rennäringslagen och således är uttömmande reg- lerad av denna lag. Mot en sådan uppfattning har (som själv deltog i HD:s avgörande) invänt, att uttalandet får ses mot bakgrund av processläget i målet, där samerna gjorde gällande en mängd olika befogenheter över fjällen utöver vad rennäringslagen angav; HD fann emellertid att man inte kunde frångå lagens regle- ring utan lagprövning enligt 11 kap. 14 § regeringsformen. Lagen innebar alltså en precisering av samernas ursprungliga rättigheter som inte behövde exakt stämma med dem i alla avseenden men i vart fall inte var uppenbart grundlagsstridig (se SVJT 2000 s. 41). Även är i sin rapport kritisk till slutsatsen att samerna genom hävd skulle kunnat ha förvärvat längre gående rättig- heter än vad som följer av rennäringslagen. Reglerna om urminnes hävd är enligt honom krångliga och utrymmet för att genom hävd skaffa sig rätt är litet. Han instämmer i uppfattning om att rättigheterna är uttömmande reglerade i rennäringslagen. Samernas jakt- och fiskerätt Av professor och f.d. justitierådet Det uppdrag utredningen gett innebär att jag skall ge min syn på föl- jande frågeställningar: Vad innehåller samernas på urminnes hävd grundade jakt- och fiskerätt? Är det bara en rätt att tillsammans med andra jaga och fiska eller innebär det rätten att ensamt förfoga över jakt och fiske på ett visst område? – Har staten en jakt- och fiskerätt på kronomarken ovanför odlingsgränsen och i renbetesfjällen? På vilket sätt har denna rätt utövats eller tagits i anspråk ? Frågeställningarna har nära samband och skall i det följande disku- teras tillsammans vid en kronologisk redogörelse för utvecklingen. Först behandlas kronomark ovanför odlingsgränsen och på renbetes- fjällen (3–11), sedan annan mark (12). Slutligen framför jag några syn- punkter på de nuvarande reglernas förenlighet med grundlagen (13, 14). Från början bör framhållas, att såvitt angår de historiska förhållan- dena – som har en avgörande betydelse för de behandlade frågorna – jag inte kan bygga på några egna undersökningar, bara på vissa någor- lunda lättillgängliga rättshistoriska framställningar. Själv är jag ingen rättshistoriker. Bl.a. av dessa skäl blir resultaten osäkra och har be- gränsat värde. 2 Lagstiftning och annat material Enligt 25 § 1 st. rennäringslagen (1971:437; RNL) får medlem i same- by jaga och fiska på utmark inom de delar av byns betesområde som hör till renbetesfjällen och lappmarkerna, när renskötsel är tillåten där; i vad mån renskötsel får bedrivas anges närmare i 3 § i lagen. Bl.a. framgår att vissa områden mellan odlingsgränsen och lappmarks- gränsen utgör vinterbetesmarker; renskötsel är inte tillåten under vår, sommar eller höst, och jakt och fiske får alltså bara bedrivas . På övriga delar av vinterbetesmarkerna gäller inte alls någon Samernas jakt- och fiskerätt jakt- eller fiskerätt enligt RNL. Dessa områden berörs inte av den följande diskussionen. – I 25 § 2, 3 och 4 st. utvidgas ytterligare jakt- och fiskerätten på vissa punkter som inte skall tas upp här. Vad gäller samernas rätt att förfoga över jakt och fiskerätten sägs i 31 §, att sameby eller medlem i sameby inte får upplåta rättighet in- gående i renskötselrätten – alltså bl.a. jakt- och fiskerätt – dock med visst undantag för upplåtelse till tidigare bymedlem. Enligt 32 § krävs för upplåtelse på sådan kronomark över odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition och på renbetesfjällen att den kan ske utan avsevärd olägenhet för renskötseln samt att den är för- enlig med god jakt- eller fiskevård och inte medför besvärande in- trång i samernas jakt- och fiskerätt enligt 25 §; upplåtelse av hela fisket i visst vatten får ske endast om samebyn medger det. Frågan om upplåtelse prövas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer, oftast av (jfr 2 § rennäringsförordningen 1993:384; RNF). Samerna har alltså i princip ingen rätt att förfoga över sin jakt- och fiskerätt. Av 34 § framgår att upplåtelsen skall ske mot avgift, om inte särskilda skäl föreligger för avgiftsfrihet, och att avgiften skall fördelas mellan samefonden och berörd sameby.1 – Genom att bestämmelserna bara gäller mark ovan odlingsgränsen blir de inte tillämpliga i fråga om skogssamerna, som har betesom- råden nedanför denna gräns (jfr 5 nedan). I sammanhanget har också jakt- och fiskelagarna betydelse. Enligt 10 § jaktlagen (1987:259) har fastighetsägaren jakträtten på den mark som hör till fastigheten med vissa undantag i 2 st. samt i 10a och 11 §§, vilka här saknar intresse. I 10 § 3 st. tilläggs: Om samernas rätt att jaga finns särskilda bestämmelser. Här talas alltså om rätt att jaga, inte jakträtt. Enligt punkt 4 i övergångsbestämmelserna till jaktlagen inskränker denna inte de rättigheter som omtalades i 8 § 1 st. lagen (1938:274) om rätt till jakt. Därmed avses bl.a. rätt till jakt på grund av urminnes hävd. Fiskelagen (1993:787) innehåller i 8–18 §§ och i en bilaga till lagen utförliga bestämmelser om rätten till fiske, varav bl.a. framgår att fisket i enskilda vatten som huvudregel tillhör fastighetsägaren (9 §). Enligt 3 § 3 st. anges emellertid, på liknande sätt som i jaktlagen, att om samernas rätt till fiske i vissa delar av landet gäller särskilda bestämmelser. (Här talas alltså om rätt till fiske, med samma formu- lering som används i rubriken till 8–18 §§.2) Enligt punkt 2 i över- 1Lika fördelning, enligt 6 § 1 st. rennäringsförordningen (1993:304). 2Hade man velat markera att samernas rätt inte hade samma kvalitet som en vanlig fiskerätt (jfr nedan) kunde man ha talat om rätt att fiska liksom jaktlagen talar om rätt att jaga. Samernas jakt- och fiskerätt gångsbestämmelserna till fiskelagen inskränker denna inte de rättig- heter som kan följa av bl.a. 5 § lagen (1950:596) om rätt till fiske. I den paragrafen föreskrevs att utöver jordägaren bl.a. den får fiska som har rätt till det enligt urminnes hävd. Samernas fiske berörs också i lagen (1981:533) om fiskevårdsom- råden. Enligt 2 § får ett sådant område inte omfatta områden där samerna har rätt till fiske enligt RNL, såvitt fråga är om kronomark ovanför odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposi- tion eller renbetesfjällen. Rörande andra områden där samerna har fiskerätt enligt RNL får inskränkning inte ske i denna rätt genom bildande av fiskevårdsområden. Regleringen av samernas jakt- och fiskerätt har i stora drag varit densamma sedan renskötselrätten lagfästes genom lagen 1886 angå- ende de svenska lapparnas rätt till renbete i . Den aktualisera- des emellertid särskilt med statsmakternas omdiskuterade beslut 1993, då enligt statsmakternas beslut rätt till sådan jakt skulle upplåtas i väsentligt större omfattning än tidigare på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen.3 Enligt samerna var detta ett ingrepp i deras rättigheter. De hade redan tidigare pro- testerat mot att de inte fick bestämma över upplåtelserna (31 och 32 §§ RNL), men visade det sig att statsmakterna dessutom an- såg att samernas jakt- och fiskerätt inte var en fullvärdig rätt; såvitt angick fjällmarkerna hade staten såsom markägare den egentliga jakt- och fiskerätten. Denna uppfattning hade framförts redan i förarbe- tena till jaktlagen, men framträdde dess egentliga betydelse. Frågan hur det egentligen hänger ihop med dessa rättigheter i ren- skötselområdet beror till väsentlig del på historiska förhållanden. Renskötselrätten, där jakt- och fiskerätten ingår, bygger ju enligt 1 § RNL på urminnes hävd; även om man anser RNL uttömmande reglera samernas rättigheter till marken (jfr HD:s uttalande NJA 1981 s. 244) måste därför den närmare tolkningen av lagens regler i sådana avseenden påverkas av vad som av ålder gällt för samernas del. Emel- lertid är detta oklart och omstritt, inte minst såvitt angår jakt- och fiskerätten. Också med utgångspunkt i att områdena ägs av staten – även detta en tvistig fråga – kan det verka tveksamt hur samernas befogenheter i äldre tid förhöll sig till statens rätt; dessutom kan deras användning av marken och därmed deras urminnes hävd ha växlat på olika håll. I skattefjällsdomen (NJA 1981 s. 1) förutsätts att 3 Se prop. 1992/93:32 bl.a. s. 147 Samernas jakt- och fiskerätt samernas rätt kan variera i skilda delar av fjällområdet. Därmed kom- pliceras diskussionen om jakt- och fiskerätten ytterligare. Det följande bygger på olika uttalanden om rättsläget från lag- stiftarhåll, i någon utsträckning också från domstolar eller andra myndigheter och i litteraturen. Som redan framhållits skulle det be- hövas mera ingående undersökningar av de historiska förhållandena, särskilt myndigheternas praxis. De rättshistoriska utredningar som förekommer behandlar bara till begränsad del rätten till jakt och fiske . Vissa statliga utredningar berör dock sådana rättigheter, fast utan att närmare gå in på de problem som har bety- delse här. Av intresse är också de förhållanden som redovisats i skatte- fjällsmålet (NJA 1981 s. 1), varvid dock är att märka att uttalandena delvis tar sikte enbart på de omtvistade skattefjällen i norra ; dessutom har visst material av vikt varit okänt för domstolen. Liksom annars när det gäller samernas rättigheter är det inte lätt att få en riktig bild av hur lagstiftare och myndigheter egentligen tänkt sig rättsläget. Man har haft svårt att passa in samer- nas speciella förhållanden och traditioner i det fastighetsrättsliga syste- met i övrigt. Dessutom gäller både konkreta avgöranden och mera allmänna uttalanden oftast renskötselrätten i allmänhet, varvid rätten till renbete står i förgrunden. 3 Kronomark ovan odlingsgränsen och i renbetesfjällen Närmast skall behandlas jakt- och fiskerätten på kronomark belägen ovan odlingsgränsen och i renbetesfjällen; som kronomark räknas då mark som tillhör eller vid utgången av tillhörde staten. Samerna åberopar till stöd för sina rättigheter urminnes hävd. De kan här hänvisa till att denna grund för renskötselrätten nu förts in i RNL och vidare tar över ägarens jakt- och fiskerätt enligt de nämnda övergångsbestämmelserna till jakt- och fiskelagarna. På grund av hävden skulle samebyns medlemmar ha hela jakt- och fiskerätten på områdena. – När man från statens sida invänder att staten som mark- ägare har den egentliga jakträtten och samerna en jaktutövnings- rätt samt att motsvarande skillnad skulle gälla beträffande fisket, lär detta framför allt bygga på två argument: dels den allmänna princi- pen att jakt- och fiskerätten följer med äganderätten, dels att samer- nas urminnes hävd inte kunnat hindra att staten Samernas jakt- och fiskerätt och i fortsättningen kunnat förfoga över dessa rättigheter genom att överföra dem på enskilda – framför allt nybyggare i fjällmarken. Det bör framhållas att samernas rätt från början uppvisar vissa speciella drag. Det är över huvud taget tveksamt om man utan vidare kan tillämpa traditionella regler om urminnes hävd rörande dessa rättigheter. Bl.a. är att märka att samerna i allmänhet ostridigt har varit först på platsen – i vart fall såvitt angår lappmarkerna. Det blir alltså inte som vid andra tvister om urminnes hävd någon tvekan om vem som från början haft den aktuella rättigheten. Problemen blir i stället hur pass intensivt den har utövats och vad den närmare har gått ut på. Vad särskilt gäller jakt- och fiskerätten synes den i allmänhet ha följt med rätten till renbete – också detta ett särdrag. Liksom ren- betesrätten förefaller den, i motsats till vanlig jakt- och fiskerätt, inte ha varit lokaliserad till vissa begränsade områden utan omfattat mycket vidsträckta marker. Oavsett vad som annars kan fordras för att jakt eller fiske skall anses omfattat av urminnes hävd4 bör man rimligen bara kräva att samerna återkommit med vissa mellanrum till trakten, i varje fall för renbete. Ett sådant synsätt ligger bakom både resonemanget i skattefjällsdomen (NJA 1981 s. 1) och bestäm- melsen i 1 § RNL, som i enlighet med domen grundar renskötsel- rätten på urminnes hävd. Krävde man ett kontinuerligt bruk, skulle man knappast komma till detta resultat. Något sådant bruk skulle alltså inte fordras. En annan sak är att det kan vara svårare att med en mera sporadisk markanvändning förvärva ensamrätt till jakt eller fiske.5 Frågan blir till en början vad som gällde om dessa rättigheter före tillkomsten av lag. En utgångspunkt blir det nämnda för- hållandet att samerna från början ensamma brukat den egentliga fjäll- marken, om också med någon konkurrens från andra folkgrupper särskilt i och . Staten hävdade visserligen en överhöghet – en sorts regalrätt – över de obebyggda områdena i norr, med tiden även fjällområdena. Till en början framstod detta inte som ett påstående om äganderätt i privaträttslig mening, men senare fick anspråken närmast denna karaktär. Det viktigaste uttrycket för detta anses vara ett påbud om skogarna av 1683, där kronan gjorde anspråk på alle sådane Ägor, som således obygde ligga fjerran ifrån 4Jfr här NJA 1911 s. 157 och NJA 1984 s. 148, särskilt yttrande. 5Jfr åter NJA 1911 s. 257, särskilt JR yttrande. Samernas jakt- och fiskerätt Ägoskilnaden och Bygdelagerne.6 Varken av detta påbud eller av något annat känt material från framgår emellertid att staten gjorde anspråk just på jakt- och fiskerätten eller utnyttjade sådana rättigheter på dessa marker.7 Inte heller befolkningen längre ned mot kusten lär ha jagat eller fiskat i den egentliga fjällmarken.8 Om man anser hävdeförhållandena ha varit avgörande, synes samerna ensamma ha haft jakt- och fiskerätten.9 Det kan tilläg- gas att redan det sätt som staten förvärvat äganderätten på – närmast en successiv maktutövning som gjort herrelösa områden till krono- mark10 – motiverar en restriktiv tolkning av de befogenheter ägande- rätten kan ha medfört. Det står emellertid klart att statsmakternas kolonisationspolitik i fjällmarken kom att medföra visst intrång i samernas rättigheter. Från och med 1670-talet kom statsmakterna att uppmuntra nybygges- verksamhet i även i fjällområdena, och med rätten till marken har också följt jakt- och fiskerätt – en nödvändighet för att nybyggarna skulle klara sin försörjning, i varje fall innan de hunnit odla upp större områden. Här kom alltså nybyggarna att konkurrera med samerna om viltet och – i särskild grad – om fisket.11 Visserligen synes statsmakternas inställning ha varit att verksamheten inte fick innebära någon skada för samerna.