sou · GTB354d3 · 2006-01-01 00:00:00 — Enligt kommitténs mening kan kriminalvården ges en generell möjlighet att besluta om sådant förverkande som avses i avsnitt 21.2.3 utan Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt några egentliga risker från rättsäkerhetssynpunkt om den som drabbas av förverkande har möjlighet att överklaga förverkande- beslutet. krav på rättvis rättegång och första tilläggsprotokollets egendomsskydd kan tillgodoses genom att den som drabbas får en möjlighet att överklaga beslutet till domstol, se vidare avsnitt 30.6.3. Kommittén förutsätter att kriminalvården informerar intagna och besökare om de regler som gäller för intagnas innehav av egendom i anstalt och vilka konsekvenser ett otillåtet innehav kan få. Närmare föreskrifter om kriminalvårdstjänstemans prövning av frågan om förverkande meddelas av kriminalvården. I likhet med vad som gäller vid olika former av ingripande åtgärder skall en rapport upprättas inför beslut om förverkande. Det är också viktigt att kriminalvården dokumenterar den om- händertagna egendomen. En förenklad hantering förutsätter att det finns möjlighet att använda enkla delgivningsrutiner. Enligt kommitténs mening är det lämpligt att kriminalvårdens beslut om förverkande delges genom anslag hos den anstalt där egendomen påträffats (jfr 4 § andra stycket 1986-års förfarandelag). Den som påstår sig vara drabbad skall givetvis också få en kopia av beslutet. Är det en intagen lämnas beslutet till denne. Är det en utomstående kan beslutet sändas med post till uppgiven adress. Kommitténs förslag: Omhändertagen egendom får säljas eller förstöras innan beslutet om förverkande vunnit laga kraft om den inte kan vårdas utan fara för förstöring eller det annars finns särskilda skäl för det. Ersättning skall utgå till den som drabbats av ett förverkande om beslutet upphävs och egendomen förstörts eller sålts. Ersättning skall lämnas med ett belopp som motsvarar vad som kommit in vid försäljningen. Om egendomen har förstörts lämnas ersättning med skäligt belopp. Ersättning utbetalas av på begäran av kriminal- vården. Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt I likhet med vad som vanligtvis gäller vid förverkande är det rimligt att kriminalvården har en möjlighet att på ett tidigt stadium göra sig av med omhändertagen egendom, dvs. utan att behöva avvakta ett lagakraftvunnet beslut om förverkande. Det föreslås således att egendomen skall kunna förstöras av kriminalvården om egendomen inte kan vårdas utan fara för förstöring eller om det finns särskilda skäl för det6. För att tillgodose den enskildes rättssäkerhet bör det finnas möjlighet att begära ersättning om förverkandet hävs efter ett överklagande. Med bestämmelsen i 2 § lagen om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. som förebild föreslås således att ersättning av allmänna medel skall utgå om förverkandet upphävs och egen- domen redan förstörts eller sålts. Ersättning skall utgå med belopp som motsvarar egendomens pris vid försäljning till allmänheten eller som annars kan anses skäligt. Beslut om ersättning meddelas av kriminalvården, se vidare avsnitt 30.6.2. Ersättning skall ut- betalas av på begäran av kriminalvården. 6 Jfr möjligheten till förtida försäljning i 4 § lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. 22 Förmånssystemet i praktiken I detta avsnitt ges en beskrivning av hur den framtida anstalts- strukturen och verkställighetsinnehållet kan se ut när det av kommittén föreslagna förmånssystemet införs. Utformningen av förmånssystemet är visserligen en fråga för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer, se avsnitten 8.5 och 11.3.2. Här ger kommittén dock sitt förslag på hur förmånssystemet skulle kunna utformas. Kommitténs bedömning: Som särskilda förmåner till intagna på en förhöjd nivå i förmånssystemet får användas möjligheten att ha eget bostadsrum, ett större utbud av sysselsättningar, högre ersättningsnivåer, ökad möjlighet att ta in egna tillhörig- heter, tillgång till fler av anstaltens tillhörigheter, ett större utbud av TV-program, möjligheten att inneha och bära egna kläder, ett ökat inslag av självförvaltning, ett ökat utbud av fritidsaktiviteter, ökad gemensamhetstid, förmånligare villkor för kontakter med omvärlden, möjligheten att beviljas vistelser utanför anstalt och omfattning av dem samt ett intensivare innehåll i arbetet med frigivningsförberedelser. Alla intagna bör ha möjlighet att få vistas utanför anstalt när det finns särskilt ömmande skäl. Alla intagna skall även ha möjlighet att få ett visst antal besök av närstående och även kunna ringa till dem. Besök av och telefonsamtal till intagnas barn bör undantas från förmånssystemet. Det måste ankomma på kriminalvården att i första hand genom föreskrifter precisera vilket utbud som skall gälla på en avdelning av en viss nivå. Inom vissa ramar bör det även vara möjligt för anstalterna att själva besluta om anstaltsutbudets innehåll på olika avdelningar. För att det återfallsförebyggande arbetet skall fungera som avsett är det givetvis mycket viktigt att förmånssystemet utformas med utgångspunkt i vad de intagna uppfattar som belöningar. Annars saknas tillräckliga incitament för många intagna att göra de ansträngningar som är nödvändiga för att uppnå en förändrad livsföring. Kommittén vill därför här presentera sin syn på vad som kan utgöra lämpliga belöningar. Kommittén föreslår att i vart fall följande förmåner används inom förmånssystemet: möjligheten att ha eget bostadsrum, ett större utbud av sysselsättningar, högre ersättningsnivåer, ökad möjlighet att inneha egna tillhörigheter respektive anstalts- tillhörigheter, ett större utbud av TV-program, möjlighet att inneha och bära egna kläder, ett ökat inslag av självförvaltning, ett ökat utbud av fritidsaktiviteter, ökad gemensamhetstid, förmån- ligare villkor för kontakter med omvärlden, möjlighet att beviljas olika former av vistelser utanför anstalt och omfattningen av denna samt ett intensivare innehåll i arbetet med frigivningsförberedelser. Uppräkningen är inte uttömmande utan bör betraktas som en exemplifiering av vilka särskilda förmåner som kommittén anser bör eller, i vissa fall, inte bör ingå i ett förmånssystem. Kommittén vill framhålla vikten av att förmånssystemet tillämpas konsekvent. Det som kan betraktas som en särskild för- mån bör därför vara förbehållet intagna som befinner sig på en förhöjd nivå i förmånssystemet. Anstaltstillvaron måste således vid en helhetsbedömning av intagna upplevas som bättre på avdel- ningar för intagna som befinner sig på en förhöjd nivå i förmånssystemet än på avdelningar för intagna som befinner sig på grundnivån. Systemet måste också vara uppbyggt så att förmånerna ökar vid varje förflyttning till en högre nivå. Genom en förbättring av sysselsättningen i anstalt bör tillvaron för intagna som befinner sig på en förhöjd nivå i förmånssystemet upplevas som bättre jämfört med vad som normalt gäller . Det måste även upplevas som bättre att vistas på en anstalt med lägre slutenhetsgrad än på en anstalt med högre slutenhetsgrad och det måste upplevas som bättre att vistas på en behandlingsavdelning än på en motivationsavdelning. För att ge intagna ytterligare incitament under vistelsen på en viss nivå i förmånssystemet anser kommittén det lämpligt att man på varje nivå tillämpar ett intervall vad gäller t.ex. antalet tillåtna besök, telefonsamtal och permissioner. I början av vistelsen på en avdelning av en viss nivå har den intagne således möjlighet att få ett visst antal besök, att ringa ett visst lägre antal telefonsamtal eller att beviljas ett visst lägre antal permissioner för . Om den intagne uppfyller kraven som ställs på avdelningen bör den intagne ha möjlighet att få besök av fler personer och det mer frekvent, få ringa ytterligare ett antal telefonsamtal och beviljas ytterligare ett antal permissionstillfällen under en viss given period. Det högsta antalet besök, samtal eller permissioner som en intagen kan tilldelas bör givetvis vara något lägre på den första förmånsnivån, nivå 2, än det lägsta antalet på nästa förmånsnivå, nivå 3 osv. Även när det gäller utbudet av fritidsaktiviteter bör det finnas utrymme att införa ett intervall inom varje nivå. Bostadsrummen på svenska anstalter håller en mycket god standard vad gäller underhåll och hygien. Kommittén förutsätter att detta kommer att gälla även . Genom den planerade ut- byggnaden av anstaltsplatser kan det nuvarande problemet med överbeläggning åtgärdas. Av ordnings- och säkerhetsskäl är det viktigt att kunna skilja intagna åt . Även hänsynen till de intagna talar för att varje intagen får ett eget bostadsrum, särskilt om det är fråga om längre fängelsestraff än . Det är emellertid enligt kommitténs uppfattning inte möjligt att ge intagna en ovillkorlig rätt till eget rum. För att förmånssystemet skall ha avsedd effekt är det viktigt att boendeförhållandena på en avdelning för intagna som befinner sig på en högre nivå i förmånssystemet i vart fall inte är sämre än på avdelningar för dem som befinner sig på en lägre nivå. Intagna som befinner sig på en förhöjd nivå i förmånssystemet bör ha rätt till eget rum om inte detta medför stora placeringsproblem eller det annars finns synnerliga skäl mot detta1. Om det är nödvändigt att placera flera intagna i samma rum är givetvis kriminalvården skyldig 1 Jfr SOU 1979:4 s. 191. Utredningen om isolering inom kriminalvården uttalade att det måste vara en grundläggande målsättning att den som är intagen i kriminalvårdsanstalt skall ha rätt till eget rum dit han kan dra sig undan för att undgå oönskad kontakt med andra intagna. att tillse att detta inte medför någon risk för någon av dem. Intagna som önskar dela rum bör få möjlighet till detta, om inte ordnings- eller säkerhetsskäl talar för annat. Som närmare utvecklats i avsnitt 12.3.1 bör samtliga intagna ha möjlighet att delta i en för dem lämplig sysselsättning. Detta innebär inte att alla slag av sysselsättningar skall vara tillgängliga för alla intagna, oavsett anstaltsplacering och oavsett motivation till förändring. Den rätt till sysselsättning, som regleras i kommitténs förslag till 3 kap. 9 §, garanterar endast den intagne ett visst basutbud vad gäller sysselsättningar. Av den enkätundersökning kommittén genomfört bland intagna i anstalt framgår att ett flertal intagna anser det viktigt att få en meningsfull sysselsättning under anstaltsvistelsen. Inom förmånssystemet bör det vara möjligt att begränsa vissa speciella och för många intagna attraktiva sysselsättningar, t.ex. visst arbete eller viss utbildning, till intagna som befinner sig på en förhöjd nivå i förmånssystemet. Avgörande för om intagna kommer att betrakta sysselsättningen som en förmån är att utbudet av arbetstillfällen och utbildnings- möjligheter i anstalt förbättras väsentligt, se vidare nämnda avsnitt. Utbudet av studier är i regel bättre på slutna anstalter än på öppna. När det gäller studier prioriteras således de som inte har möjlighet till frigång och som har långt till frigivningen. Enligt kommitténs uppfattning skall utbudet av studier ingå i förmåns- systemet och vara oberoende av anstaltens säkerhetsnivå. När det gäller utbildning har alla rätt till grundläggande utbildning. Gymnasieutbildning och olika kommunala påbyggnads- utbildningar kan erbjudas inom en kommun om det finns behov av det. Någon rätt för en kommuninvånare att få sådan utbildning inom den egna kommunen finns dock inte. Med hänsyn härtill och då kostnaderna för anordnande av en viss utbildning bör koncentreras till dem som är motiverade till den anser kommittén det lämpligt att inom ramen för förmånssystemet låta gymnasie- utbildning och olika påbyggnadsutbildningar vara begränsade till dem som befinner sig på en förhöjd nivå. Även högre studier och yrkesutbildningar bör kunna begränsas till intagna som befinner sig på en förhöjd nivå. Eftersom alla intagna skall ha möjlighet att läsa in grundskolekompetens bör grundskoleutbildning finnas till- gänglig även på grundnivån. Med hänsyn till att de flesta arbeten och all grundläggande utbildning kommer att vara tillgänglig för samtliga intagna kommer det individuella inslaget att väga tungt när det gäller syssel- sättningen även efter införandet av förmånssystemet. Den intagnes behov av och motivation till en viss sysselsättning blir det som styr om han eller hon skall anvisas denna sysselsättning, jfr avsnitt 12.3.1. En följd av att den intagne deltar i anvisad sysselsättning och även i övrigt följer verkställighetsplanen blir att den intagne kan förflyttas till en högre nivå och därmed få högre ersättning för den sysselsättning han eller hon utför även om det är samma sysselsättning som han eller hon haft tidigare på den lägre nivån (se avsnitt 22.2.3). En följd av ett mer utvecklat förmånssystem kan bli att fler intagna kommer att förflyttas mellan olika avdelningar. En för- flyttning på grund av misskötsamhet kan givetvis få till följd att den intagne kan fortsätta med ett sådant arbete eller en sådan utbildning, som tillhandahålls på en avdelning med ett förhöjt utbud av förmåner. Detta är en nödvändig konsekvens om man vill upprätthålla den skillnad som skall finnas vad gäller kraven på de intagna på olika avdelningar. När det gäller olika former av påverkansprogram är det givetvis viktigt att endast den som har behov av ett visst program sysselsätts i sådan verksamhet. En väsentlig faktor vid bedömning av den intagnes behov av programmet bör givetvis vara huruvida den intagne är motiverad till att delta i programverksamheten. När det gäller de s.k. narkotikaplatserna görs en viss skillnad mellan utbudet av påverkansprogram på behandlingsavdelningar och motivationsavdelningar. På behandlingsavdelningarna är programmen ofta längre och mer krävande än på motivationsavdelningarna. På behandlingsavdelningarna skall ett narkotikainriktat program till- handahållas. Det är i praktiken Våga Välja eller s.k. 12-stegs program. Krav på sådana påverkansprogram finns inte på motivations- avdelningar. Där förekommer främst kortare motivations- eller informationsprogram. Genom en mer konsekvent differentiering av påverkansprogram mellan olika avdelningar kan man koncentrera mer kostsamma och tidskrävande program till avdelningar med ett högre utbud av förmåner. Med hänsyn till att intagna på grundnivån har ett stort behov av omhändertagande är det dock mycket viktigt att de får möjlighet att delta i ett visst grundutbud av påverkansprogram, som riktar sig framför allt mot dessa intagna. När det gäller påverkansprogram är differentieringen av programmen därför i första hand en fråga om att rikta ett visst program mot de intagna som det kan antas kunna få effekt för. Möjligheten att få högre ersättning för visst arbete eller viss annan sysselsättning kan ha stor betydelse för den intagnes skötsamhet. Det framgår t.ex. av den enkätundersökning kommittén genomfört bland intagna i anstalt. Det finns ett visst utrymme att utge en högre ersättning till intagen som bedömts ha gjort en särskilt god insats och tagit särskilt stort ansvar utöver vad som annars gäller. Denna ersättning är, enligt föreskrifterna, avsedd att vara en uppmuntran till goda insatser och bör utges restriktivt och efter noggrant övervägande. Det finns, enligt kommitténs uppfattning, inte något hinder mot att införa ett mer konsekvent system med differentierade ersättningsnivåer. Ersättningen är som framgår av avsnitt 13.2 knuten till att den intagne deltar i sysselsättning i enlighet med vad som framgår av verkställighetsplanen. Eftersom kraven på den intagne är högre på högre nivåer i förmånssystemet är det rimligt att den som befinner sig på en högre nivå i detta system också får högre ersättning för sitt deltagandet i viss sysselsättning än en intagen som befinner sig på en lägre nivå. Inom förmånssystemet bör det därför vara lämpligt att successivt erbjuda intagna högre ersättning efterhand som de avancerar i förmånssystemet. För att i möjligaste mån garantera att intagna får lika lön för lika arbete bör grundlönen vara densamma för alla intagna. På de högre nivåerna bör dock ett förmånstillägg utbetalas vid sidan av grundersättningen. Det av kommittén i avsnitt 13.2 utvecklade kravet på att del- tagande i studier och påverkansprogram i ersättningshänseende blir jämställt med arbete gäller givetvis även för intagna på en förhöjd nivå i förmånssystemet. Den högre ersättningsnivån måste därför tillämpas för såväl arbete som studier och deltagande i påverkans- program. Det belopp som intagna får inneha i anstalt skulle i och för sig kunna ingå i ett förmånssystem i syfte att förmå intagna att söka sig till allt öppnare verkställighetsformer. har en sådan skillnad gjorts mellan slutna och öppna anstalter genom att kontantinnehavet begränsats till /vecka på sluten anstalt och till /vecka i öppen anstalt. Se vidare avsnitt 14.2.1. Med hänsyn till kommitténs förslag att intagna i princip endast skall ha tillgång till de medel de uppbär från kriminalvården kan medelsinnehavet inte i sig utnyttjas i belöningssyfte. Det är därför endast nivån på ersättningen från kriminalvården som kan användas för att förmå intagna att kvalificera sig för högre nivåer i förmånssystemet. I praktiken innebär detta emellertid också en ökning av det disponibla beloppet vid förflyttning till högre nivå. Som närmare beskrivits i avsnitt 14.4 föreslår kommittén en kraftig inskränkning i rätten att inneha egna tillhörigheter på bostads- rummet. Även mängden tillhörigheter föreslås bli begränsad. Enligt kommitténs förslag skall intagna endast ha rätt att inneha enklare tillhörigheter på bostadsrummen. Bedömningen av vilka enkla tillhörigheter som intagna får inneha med hänsyn till ordning och säkerhet kommer att kunna leda till olika resultat beroende på vilken säkerhetsrisk som förknippas med den enskilde. Som regel kommer de intagna som vistas på en viss avdelning också att ha en likartad säkerhetsprofil. Det tillåtna innehavet av personliga tillhörigheter kommer då också att kunna variera mellan olika avdelningar. På en avdelning där det ställs höga krav på intagnas skötsamhet måste det antas att säkerhet och ordning kan upprätthållas även om vissa undantag görs från generella regler om tillhörigheter. Det bör vara möjligt att tillåta de intagna på sådan avdelning att ta in något fler personliga tillhörigheter än vad som är möjligt på en avdelning där intagna inte klarar av sådana höga krav. Förutsatt att det är fråga om enklare tillhörigheter bör således något fler tillhörigheter kunna tas in på en avdelning för intagna som befinner sig på en förhöjd nivå i förmånssystemet än på en avdelning för intagna som befinner sig på grundnivån. På en förhöjd nivå kan t.ex. de intagna medges att ta in egna böcker medan intagna på grundnivån med hänsyn till riskerna ur ordnings- eller säkerhetssynpunkt endast får möjlighet att läsa de böcker och andra tidskrifter som tillhandahålls av anstaltens biblioteksservice. Med det nya regelverket blir det aldrig aktuellt för intagna att ta in egna TV- och radioapparater eller bandspelare i anstalten. Detta med hänsyn till att de inte kan betraktas som enklare tillhörigheter och dessutom är en potentiell säkerhetsrisk, se vidare avsnitt 14.4. TV, radio och bandspelare får därför endast hyras eller lånas av anstalten. 22.2.5Föremål som tillhör anstalten Med hänsyn till att i princip alla föremål som intagna med det nya regelverket får inneha är föremål som tillhör anstalten bör givetvis tillgången till sådana tillhörigheter ingå i förmånssystemet. Så kan t.ex. en större mängd CD- och DVD-skivor, datorspel och böcker tillåtas på avdelningar för intagna som befinner sig på en förhöjd nivå i förmånssystemet än på grundnivån. Kommittén har erfarit att intagna värderar TV och radio på bostadsrummet högt. I en rimlig levnadsnivå bör givetvis ingå möjlig- het att se på TV och lyssna på radio och den bör gälla för alla intagna. Den grundläggande rätten för intagna att se på TV och lyssna på radio är tillgodosedd redan genom att detta finns tillgängligt i gemenskapsutrymmena. Intagna har således möjlighet att se på TV fram till dess att inlåsning sker, dvs. till på sluten anstalt och till på öppen anstalt, se vidare nedan, avsnitt 16.2.5. Kommittén har mot denna bakgrund övervägt att föreslå att möjligheten att ha TV och radio på bostadsrummet kan ingå i förmånssystemet. Det skulle således endast vara intagna som befinner sig på en förhöjd nivå i förmånssystemet som skulle ha möjlighet att ha TV och radio på rummet. Med hänsyn till att i princip alla intagna tillåts ha TV och radio på bostadsrummet och att detta är den enda egentliga kommunikationen med omvärlden som intagna på sluten anstalt har efter inlåsning har kommittén emellertid stannat för att inte föreslå att man tar bort möjligheten för intagna på grundnivån att ha TV och radio på rummet. När det gäller TV-utbudet finns dock möjligheter att göra en annan bedömning, se följande avsnitt. Här bör dock tilläggas att om en intagen förstör egendom som han eller hon fått hyra eller låna av anstalten kan ordnings- eller säkerhetsskäl utgöra grund för att vägra ett fortsatt innehav av sådana tillhörigheter. Intagnas grundläggande behov av olika TV-kanaler får anses tillgodosett genom basutbudet, dvs. kanal , 2 och 4. Inom ramen för förmånssystemet bör det vara möjligt att erbjuda ett större utbud av kanaler för intagna som befinner sig på en förhöjd nivå i förmånssystemet än för intagna som befinner sig på grundnivån. Det bör dock framhållas att det aldrig kan bli fråga om att visa pornografiska program eller program med tydliga våldsinslag. Det bör av ekonomiska skäl inte heller bli aktuellt att tillhandahålla betalkanaler. Av säkerhetsskäl är intagna skyldiga att bära anstaltskläder. Kravet på anstaltskläder tillämpas emellertid inte strikt på samtliga an- stalter längre. Möjligheten att bära egna kläder bör, enligt kommitténs mening, endast kunna vara en förmån som är tillgänglig på de högsta nivåerna i förmånssystemet, dvs. på nivå 3 och 4. Endast på sådana avdelningar bör det finnas utrymme att med hänsynen till ordning och säkerhet låta intagna inneha och bära egna kläder. På övriga nivåer bör intagna således bära anstaltskläder under programtid. Ett sätt att motivera intagna till att leva ett socialt välordnat liv efter verkställigheten är att motivera dem till att sköta vardagliga sysslor och klara sig på egen hand (se avsnitt 10.2). eftersträvas nu i ökad grad inom samtliga anstalter (se KVS riktlinjer 2002:6). kan ha olika innehåll men kan innebära att intagna själva får ansvara för t.ex. inköp, matlagning, klädvård, lokalvård, miljövård, fritidsaktiviteter och ev. också för hushållsbudgeten. Det ligger i sakens natur att självförvaltningen får ett bredare innehåll efter hand som intagna är motiverade till och har förut- sättningar för att ta ett ökat ansvar för sin verkställighet. På de öppna utslussenheter om sex platser som har byggts till på fem anstalter finns en väl utvecklad självförvaltning. Intagna får där följa med personal ut och handla som ett led i utslussningen och den sociala träningen. KVA finns avdelning Rödjan, en öppen avdelning med lägenhetsliknande boende där fyra eller fem intagna delar på en lägenhet. Inköpsresor med personal görs också på Båtshagen, den öppna kvinno- avdelningen vid KVA Hinseberg. Även självförvaltningen bör kunna utgöra en belöning i det avseendet att den är mer utvecklad på en avdelning med ett högre utbud av förmåner än grundnivån. En viss nivåskillnad kan göras av självförvaltningens innehåll mellan avdelningar på olika nivåer. Det bör dock tilläggas att möjligheten till självförvaltning också ställer stora krav på den intagne. Ett basutbud av fritidsaktiviteter skall, som närmare beskrivits i avsnitt 15.2.1, vara tillgängligt för samtliga intagna. Fler och mer intressanta fritidsaktiviteter bör dock kunna ha betydelse som belöningar för intagna.