sou · GTB388d4 · 2006-01-01 00:00:00 — Uppsatserna förefaller vara en blandning av en beskrivning av hur det faktiskt ser ut på den plats, där barnen bor, och ett uttryck för en önskan om något därutöver. Med hjälp av sin språkliga och rumsliga förmåga att tänka ab- strakt konstruerar mellangruppens uppsatsskrivare, 13–, en sammanhängande föreställning om en bostad. Innehållsmässigt ligger fokus nu inte på förhållanden utomhus utan på bostaden in- omhus. Bostaden beskrivs ofta systematiskt. Hos de äldsta uppsatsskrivarna, 16–, är det språkliga sammanhanget fullständigt. Texterna har ibland en litterär karaktär. En författarpersonlighet träder fram och visar att det är hennes fö- reställning man som läsare möter i uppsatsen. I dessa uppsatser framträder ett tidsmedvetande hos de unga, de blickar både bakåt mot tidigare generationer och sin egen uppväxt och framåt. De ut- trycker olika projekt för sina liv. Dessa livsprojekt har ofta en refe- rens i den egna barndomen och uppväxtmiljön. 3.3Uppväxtmiljöns prägling av individens föreställningar Detta tyder på att de platser där vi växer upp har stor betydelse för oss, troligen därför att det är här vi börjar utveckla vår förståelse av omvärlden. De utgör den personliga första referensen, med vilken andra platser sedan jämförs (1998). Dessa första platser är viktiga också därför att de är intimt förknippade med familjen och relationerna till föräldrarna och syskonen. För den unge indi- viden hör dessa upplevelsemässigt samman, föräldrarna och platsen där man lever tillsammans. Studier visar att det är först som den unge indivi- den självständigt tar ställning till föräldravärlden, föräldrarnas sätt att leva och därmed sin uppväxtmiljö (2000 a & b; Trondman 2000). Då har individen utvecklat en tydlig och själv- ständig identitet, vilket gör detta ställningstagande möjligt. Samti- digt är detta ställningstagande präglat av individens uppväxtmiljö, familjeförhållanden och erfarenheter. 3.4Bostaden och boendemiljön – utgångspunkterna för barnets självständiga utforskande av omvärlden Bostadens närmiljö, bostadsgården, den egna trädgården eller bostadsgatan, utgör den plats utanför den invanda miljön inomhus, där barnet på egen hand kan börja röra sig och själv undersöka och upptäcka vad som finns utanför bostaden och hemmet. Föräldrar vistas här tillsammans med sina barn när de är små men låter barnen efterhand få vistas allt ute på egen hand i den omedel- bara närmiljön. När barnet kan visa att det kan klara av att vara ute själv låter föräldrarna det röra sig allt längre bort från bostaden. Etappvis utvidgas på detta sätt barnets aktionsradie och ökar barnets kunskap om omvärlden. Bostadens grannskap, dagis, lekplatser, vägarna till och från dessa olika platser utgör barnets värld utomhus. I skolåldern tas ett nytt stort steg mot en vidgad omvärldskän- nedom och detta sker efterhand allt mindre under föräldrarnas överinseende och skydd. Skolan och skolgården blir en ny fysisk och social värld, som barnen möter, med stor betydelse för deras förmåga att orientera sig, hitta och använda platser att vara på utomhus liksom att hantera nya sociala kontakter. Här träffar de barn som de tidigare inte har känt och som kommer från andra platser än där de själva hör hemma (1993, 1995). 3.5Bostadens utemiljö – ett frirum för barn och unga Barn i 10- till 12-års åldern vistas i regel mycket utomhus, därför att utemiljön är intressant och spännande för dem. De utvecklar i denna ålder ofta en enastående platskännedom. Jämfört med hur vuxna relaterar sig till fysisk miljö gör barn i dessa åldrar det på ett intensivt och ingående sätt. De lägger märke till detaljer och kvali- teter hos platser, som ofta går vuxna förbi. De hittar också egna platser, frirum, där vuxna inte uppehåller sig och som vuxna be- traktar som ointressanta, överblivna och utan någon funktion. , som beskrivit hur viktiga frirum är för skolbarn, ka- rakteriserar dem som platser som inbjuder ens egna tankar att fin- nas till---, där man känner sig hemma och dit man gärna återvän- der (aa s. 19). Sådana platser kan tilltala barn, just därför att de här känner sig fria från vuxenvärldens överinseende (1990). Ofta upptäcker och använder barnen platserna tillsammans med sina kamrater för lekar eller för att bara vara på. Barn kan på sådana platser uppleva en stark känsla av frihet. Denna frihetskänsla har dels med upplevelsen av frihet från föräldravärlden, dess re- striktioner och kontroll, att göra, dels med att barnen känner att de nu kan klara sig själva ute. Att favoritplatser utomhus kan ha stor känslomässig betydelse för barn och unga har visats av , Kyttä och Hartig (2002). I deras undersökning angav alla barn, , att de hade en favoritplats och beskrev dess betydelse för att kunna pour out troubles, reflect on personal matters, to clear ones mind and feel free and relaxed (, Kyttä & Hartig aa s. 395). Det påtagligt fysiska intresset för omvärlden avtar när barnen blir äldre, utvecklar ett mera socialt intresse för sin omvärld och intar ett mera distanse- rat, kognitivt präglat, förhållningssätt till omvärlden. 3.6Socialt och kulturellt påverkade mönster för ungas förhållningssätt till fysisk omgivning En förändring i tonåringars sociala beteende beror på att utveck- lingen går från att göra till att vara tillsammans. Den centrala driv- kraften bakom detta är de fysiska, psykiska och sociala föränd- ringar som är förknippade med pubertet och adolescens (Anders- son aa s. 248, författarens markering). , som har studerat hur tonåringar, , använder utemiljön i sina bostadsområden och i staden för sitt umgänge med varandra, påpe- kar att det är utomhus som det offentliga livet blir synligt. För in- dividen att lära sig om och bli delaktig i det offentliga livet handlar det om att våga testa gränser och göra nya saker. Om att pröva frihet och självständighet och se sig själv i ett nytt ljus. Det handlar om social kompetens och en förmåga att fungera kollektivt (An- dersson aa s. 252). Det är detta ungdomar prövar ut i kontakterna med andra ungdomar. Genom dessa kontakter utvecklar de sin egen syn på omvärlden, föräldrarna, skolan och sina tankar om hur de själva vill bli som vuxna. Härigenom skapar de en egen social identitet – som individer och som grupp. Ungdomar i alla kulturer tillbringar mycket tid med att prata med varandra. Ungdomars intresse för offentligheten handlar främst, menar , om att träffa andra ungdomar, men på ett nytt sätt än tidigare när de var yngre, och att utpröva roller och relationer till varandra såsom de unga vuxna som de håller på att utvecklas till. Utemiljön spelar alltså en stor roll för ungdomars socialisering. Det vi ser är ett fält av åldersrelaterad interaktion. Vidare domineras interaktionen av kommunikation ansikte mot ansikte. Ungdomarna befinner sig i direkt, fysisk kontakt med varandra. Det de gör är också påtagligt relationsinriktat: de pratar, skojar och har roligt tillsammans. --- Slutligen sker detta på platser som präglas av öppenhet och till- gänglighet. Det är på stadens allmänna platser, på kommunikationsytor eller i samlingslokaler som ungdomarna möts (aa s. 7, författarens markering) För de ungdomar i undersökning som bor i förorts- områden utgörs i hög grad det lokala offentliga livet av platser som består av natur eller grönområden (aa s. 141). Han menar att vad som gör grönområdena i dessa bostadsområden så användbara för ungdomarna är att de kombinerar närhet, avskildhet och tillgänglighet (aa s. 142, författarens markering). 3.7Fysisk och social problematik konstaterar att det finns en koppling mellan uteoriente- rade ungdomar och social problematik. I tonåren blir det tydligt att det finns skillnader mellan barns och ungas sätt att värdera och an- vända fysisk miljö. Den trygghet, som platsförankringen och hem- hörigheten i boendemiljön ger den unga individen, kan bli till en instängdhet, när kontakterna med den vidare sociala omvärlden är få. Lieberg (2000) talar om tre olika mönster för ungdomars livs- stilsorientering med konsekvenser för deras användning av fysisk miljö. Ungdomar orienterade mot hem- och familjeliv använder inte den fysiska miljön som en plats att uppehålla sig på i någon större utsträckning, vilket inte heller ungdomar gör som är oriente- rade mot idrotts- och föreningsliv. För båda dessa grupper av ung- domar är det den sociala gemenskapen med andra som kommer i främsta rummet och de aktiviteter man delar med dem är inte alltid kopplade till utemiljön. Med ungdomar med en kamratorienterad livsstil förhåller det sig annorlunda. Denna grupp av ungdomar an- vänder utemiljön i grannskapet och offentliga platser för sitt um- gänge. Fysisk miljö har alltså en större betydelse för dem. För en del sådana grupper kan kamratgemenskapen och platsbundenheten resultera i en isolering från inte bara andra platser utan innebär en påtaglig social isolering och kan upplevas som en instängdhet i bostadsområdet. Sådana grupper av ungdomar återfinner man i bostadsområden med segregationsproblematik (2002). Lieberg påpekar att denna typ av ungdomsgrupp kan ha större svå- righeter än de andra att bli delaktiga i vad han kallar samhällsinteg- rationen. 3.8Fysisk och social problematik konstaterar att det finns en koppling mellan uteoriente- rade ungdomar och social problematik. I tonåren blir det tydligt att det finns skillnader mellan barns och ungas sätt att värdera och an- vända fysisk miljö. Den trygghet, som platsförankringen och hem- hörigheten i boendemiljön ger den unga individen, kan bli till en instängdhet, när kontakterna med den vidare sociala omvärlden är få. Lieberg (2000) talar om tre olika mönster för ungdomars livs- stilsorientering med konsekvenser för deras användning av fysisk miljö. Ungdomar orienterade mot hem- och familjeliv använder inte den fysiska miljön som en plats att uppehålla sig på i någon större utsträckning, vilket inte heller ungdomar gör som är oriente- rade mot idrotts- och föreningsliv. För båda dessa grupper av ung- domar är det den sociala gemenskapen med andra som kommer i främsta rummet och de aktiviteter man delar med dem är inte alltid kopplade till utemiljön. Med ungdomar med en kamratorienterad livsstil förhåller det sig annorlunda. Denna grupp av ungdomar använder utemiljön i grannskapet och offentliga platser för sitt umgänge. Fysisk miljö har alltså en större betydelse för dem. För en del sådana grupper kan kamratgemenskapen och platsbundenheten resultera i en isole- ring från inte bara andra platser utan innebär en påtaglig social iso- lering och kan upplevas som en instängdhet i bostadsområdet. Så- dana grupper av ungdomar återfinner man i bostadsområden med segregationsproblematik (2002). Lieberg påpekar att denna typ av ungdomsgrupp kan ha större svårigheter än de andra att bli delaktiga i vad han kallar samhällsintegrationen. Att de olika livsstilsorienteringar som Lieberg urskiljer hos olika grupper av tonåringar har en bakgrund i ungdomarnas upp- växt- och familjeförhållanden framstår som troligt och kan möjli- gen kopplas till exempelvis olika mönster hos barn att leka och an- vända den fysiska miljön i sina bostadsområden, något som i sin tur är relaterat till olika typer av familjeliv och relationer till föräld- rarna. I en undersökning om barns fritidsvanor från mitten och slutet av visades i en etnologisk undersökning att barn i olika socialgrupper och olika bostadsområden hade mycket olika fri- tidsvanor (1981). Medan mera välbeställda barn i villaför- orter lekte i mindre grupper med andra barn och använde mera av sin fritid för olika fritidsaktiviteter, ofta schemalagda och arrange- rade av föräldrarna, vilket innebar att deras barndom präglades i stor utsträckning av de ramar som deras föräldrar satte för dem, var barn i mindre välbeställda bostadsområden hänvisade till sig själva och varandra och till barnens egen värld. De välbeställda barnen var från början vana vid att röra sig på egen hand och tillsammans med sina föräldrar utanför sina bostadsområden och hade många olika sociala kontakter. De mindre välbeställda barnen saknade i stor utsträckning sådana sociala kontakter. Själva familjesituationen var otrygg för dem och innebar en osäkerhet om framtiden. Kän- nedomen om världen utanför bostadsområdet var begränsad. Deras föräldrar kunde inte hjälpa dem att orientera sig i den vidare om- världen. Som formulerar det Fattigdomen stänger in dem i förorten (1981 s. 217). Bostaden och bostadsmiljön representerar stora värden för barn. Det är platsen för hemhörighet i en konkret fysisk bemärkelse lik- som i en symbolisk bemärkelse, eftersom den är associerad med föräldrarna, familjen och uppväxten. Den har stor utvecklingsmäs- sig betydelse för barn som ett frirum och kan ses som en utveck- lings- och lärandemiljö fysiskt, psykiskt och socialt. Innebörden av utemiljön skiftar med barnens ålder och utveck- lingsfas men behåller sitt värde upp i tonåren. Det är i tonåren som boendemiljöns värde för individen prövas – som en plats att tryggt lämna bakom sig för nya erfarenheter eller som en plats som stänger henne inne och håller henne tillbaka i vidare kontakter med omvärlden utanför familjen och bortom barndomen. (2002), Öppna rum. Om ungdomarna, staden och det offentliga livet, , uni- versitet (1981), Barn och barn. Om barns olika vardag, Bonnes, M. & Secciaroli, G. (1995), Environmental psychology. A psychosocial introduction, , K., Kyttä, M. och Hartig, T. (2002), Restorative experi- ence, self-regulation, and childrens places preferences i Jour- nal of Environmental Psychology (2002), 22, 387–398 Lieberg, M. (2000), Ungdom i småort. Om ungdom, identitet och lokala livsformer, Asplundbiblioteket rapport , Insti- tutionen för arkitektur, (1993), Skolgården – barnens frirum, forskningsrapport , , (1990), Childhoods domain. Play and place in child development, , , , M. (1990), Barns boendeföreställningar i ett utveck- lingspsykologiskt perspektiv, forskningsrapport , , (1994), Vårt behov av grönska. Några aktuella miljöpsykologiska forskningsresultat, R14:1994, Byggforsk- ningsrådet, (1998), Den fysiska miljöns betydelse för vårt meningsskapande i Barndomens platser – miljöns betydelse för identitetsutvecklingen, red. M. , Stiftelsen , (2000a), Känslan för platser. En jämförande utveck- lingspsykologisk studie av barns och ungdomars värdering av fysisk miljö i och , del 1: Landsbygdsbarn, Kulturgeografiskt seminarium 1/00, (2000b), Rummet som plats. En jämförande utveck- lingspsykologisk studie av barns och ungdomars värdering av fysisk miljö i och , del 2: Stadsbarn, Kultur- geografiskt seminarium 4/00, (2002), Instängd på platsen. En miljöpsykologisk analys av upplevelsen att växa upp och bo i ett segregerat bostadsområde, meddelande 113, Kulturgeografiska institutio- nen, (1995), Skolgården – det gränslösa uterummet, En antologi (under utgivning ), red. Jo- , M. och Küller, M., , Trondman, M. (2000), Att flytta eller stanna, det är frågan? Om barns och ungdomars föreställningar om att vilja bo kvar i eller att flytta i Vi flytt . Om befolkningsflyttning- arna i , red. G. Graninger, G. . , för samhällsbyggande, skrift XIV 2000, /, Barns perspektiv och perspektiv på barn som informanter Den konvention för barnets rättigheter, som FN antagit omfattar ett perspektivskifte i synen på barn jämfört med det tidigare dokumentet från . Från att ha setts som pas- siva objekt för vuxnas agerande och i behov av vuxnas ansvars- tagande skrivs det fram en kombination av tänkande kring barn som både objekt och subjekt. Barn framställs som aktörer med rätt till delaktighet i beslut som rör deras liv. Det är detta som ger barn rätt till information och rätt att få göra sin röst hörd. Från att i sitt utanförskap som omyndiga ha utgjort ett självklart exempel i dis- kussion om medborgarskapsbegreppets gränser, inkluderas barn nu i frågor kring demokrati och medborgerliga rättigheter. Barns medborgarskap och aktiva deltagande kan dock ha flera olika innebörder. Medan uttrycker ett rättighets- perspektiv för dess egen skull, kan man i ett tillämpningsområde som skolan, se att det finns en nyttoaspekt som knyter an till sko- lans uppgift att fostra barn till medborgare i vuxenlivet1. Barns delaktighet kan därmed förlora sin karaktär av rättighet och mer bli ett redskap (bland andra) för fostran. Delaktigheten kan då också begränsas till skenbarhet eftersom övning, att i uppleva på låt- sas vad som på allvar ska komma senare, snarare än att reellt vara delaktig i kan ses som tillräckligt för fostran. Likaså kan den fostrande funktionen innebära att delaktighet villkoras med upp- 1 , barndom och barns rätt, i makt. fyllande av de krav som ställs i skolsammanhanget2. Till skillnad från tanken att delaktighet ger ansvarstagande medborgare som uttrycks i t.ex. demokratiutredningen , kan skolsystemet se ansvarstagande från elevernas sida som ett villkor för deras delaktighet3. Delaktighet blir en belöning för gott uppförande, alltså långt ifrån en given medborgerlig rättighet. Delaktighet för kunskapens skull Nyttoaspekter behöver dock inte ses som stridande mot rättig- hetsperspektivet. Demokrati och medborgerliga rättigheter kan motiveras av nyttan i form av ett bättre fungerande beslutsfattande i samhället4. Som grund för idén om barns delaktighet kan alltså ligga att de beslut som fattas om barns liv blir bättre om barns röst blir hörd. Den utredning som denna artikel är ett bidrag till handlar om barns boendesituation. Att hemsituationen och villkoren för barns boende hör till det som enligt berör barn, och alltså enligt konventionen bör omfattas av rätten till delaktighet, kan det knappast råda någon tvekan om. Man kan med fog hävda att barn i kraft av sin begränsade rörlighet på egen hand och den lokala förankring som oftast gäller barns sociala liv med jämnåriga, familj, barnomsorg, skolgång och organiserad fritid i betydligt högre grad än vuxna är knutna till sitt bostadsområde. Man kan därmed med goda skäl anta att konsekvenserna för barn av en flytt och än mer av hemlöshet dvs. avsaknad av en fast bostad, kan vara både annorlunda och mer omfattande än för en vuxen. Den högre graden av lokal förankring av ett sammansatt socialt liv kan också antas innebära att barn som regel har bättre kännedom om många aspekter av den lokala miljön som sådan och då inte minst förstås vad den betyder för barnet och dess relationer5, vilket i sin tur kan antas ha betydelse för så grundläggande livsaspekter som identitet och social status. Den demokratiska nyttoaspekten talar därmed för att i konsekvensbedömningen av beslut när det gäller barns boende är deras röst en viktig källa till kunskap. 2Se exempel i svårfångade delaktigheten i skolan. Ett ungdomsperspektiv på hinder och möjligheter. 3SOU 2000:1:En uthållig demokrati! ; , 2004; , 2005. 5Gill and the Culture of Childhood. Aldershot.Ashgate, 2004. som myndighet kan det i sammanhanget handla om både sådan nytta och att tillgodose barns rättigheter enligt . Mot denna bakgrund diskuteras i denna artikel frågan om olika sätt att se på barn som informanter. Avsikten är i första hand att utifrån en process där barn är informanter synliggöra olika per- spektiv och deras konsekvenser. Artikeln tar sin utgångspunkt i den aktuella utredningens problemfokus men förs i huvudsak på en mer generell nivå. De barn som är utsatta Den aktuella utredningen är sprungen ur en tidigare utredning om ekonomiskt utsatta barn6. Till den ekonomiska utsattheten kan höra en risk att av ekonomiska skäl behöva flytta till en billigare bostad eller att tvingas från sin bostad pga hyresskuld, vilket kan resultera i hemlöshet dvs. att barn saknar fast bostad. Till detta kan också höra att familjen splittras. Det är alltså barn som är utsatta vad gäller bostads- och familjesituationen som är i fokus här. Att vara utsatt innebär att problem förläggs utanför individen dvs. bar- nen själva ses inte som bärare av problem. Problemen finns och orsakas i barnens omgivning. Att vara utsatt är dock inte nödvän- digtvis att vara ett offer. Utsatthet innebär en risksituation men risken behöver inte realiseras. Barnets roll som informant kan bland annat handla om att ge förutsättningar för ett beslutsfattande där barnet inte blir ett offer för de aktuella riskfaktorerna. Passiva eller aktiva offer? Offerstatus har i dagens samhällsdebatt en negativ klang. Att vara ett (värdigt) offer ses som en position präglad av passivitet, makt- löshet och beroende. Offret är ett objekt och fråntas därmed aktörsstatus, vilket kan ses som degraderande och identitets- kränkande. Denna diskussion som inte minst förekommer inom feministisk forskning om våldsutsatta kvinnor7, finns också i barn- domsforskningen där den knyts till den senare barndomsforsk- 6Ekonomiskt utsatta barn. 7T ex diskuterar i Att explicitgöra det implicit sagda – i självmordsnära kvinnors tal om offerskap, kön och sexualiserat våld. Sociologisk Forskning nr 3, 2003, s. 75hur föreställningar om det värdiga offret i förbindelse med könskulturella normer gör det svårt för kvinnor att hantera sin erfarenhet som offer. ningens ifrågasättande av synen på barn som not yets eller human becomings8. Ett sådant perspektiv tar fasta på vad barn ännu inte är eller kan och frånkänner därmed barn aktörsskap och kompetens medan den vuxne står för kompetens och ansvar för barnets utveckling och därmed får tolkningsföreträde när det gäller vad som är en god barndom9. Den sk nya barndomssociologin har som en av sina grundläggande ståndpunkter bland annat betonat ett intresse för barns aktörskap (agency): Rather than reinforce views of childrens incompetence by portraying them as victims, we have to develop methods which allow us to explore childrens capa- cities, needs and interests fr.o.m. their own point of view.10 Barn ses som aktörer som deltar i att skapa sin egen barndom11 och inom psykologin finns de som tar avstånd från tidigare forskning som inte tillerkänt barn kompetenser12. Dessa perspektiv problemati- seras å sin sida dels för att (ibland) demonisera vuxna och då sär- skilt föräldrar i en bild av generationsmotsättning dels för att till- mötesgå en vuxenvärlds intresse av att slippa ansvar och skjuta över det till de självständiga och kompetenta barnen som då får bära skulden för sina egna misslyckanden13. De polariseringar som dessa diskussioner landar i ska- par onödiga problem för den fortsatta utvecklingen av förståelsen av utsatta barn. En tydligare hantering av de relationella aspekterna kan förhoppningsvis leda förbi en del blindskär. För att återgå till frågan om offerstatus. Offerbegreppet är relationellt och handlar om att skuld förläggs, åtminstone delvis, utanför offret. Man är offer för omständigheter eller för andras gärningar, som då är gär- ningsmän. Offerskapet är inte oförenligt med aktörskap, vilket inte 8Jens Qvortrup Childhood Matters: An Introduction, Qvortrup, J. et al (eds) Childhood Matters. Social Theory Practice and Politics. Avebury, 1994, 1–23: s. 4; The sociology of childhood. 2/87. University centre of South Jutland, 1987, s. 5. 9För kritik av detta perspektiv se new Paradigm for the Sociology of Childhood? Provenace, Promise and Problems, i (red) Constructing and Reconstructing Chilhdood: Contemporary Issues in the Sociological Study of Childhood. press, 1990; . Symposium Förlag, 1990; (red) Childrens Childhood: Observed and Experienced. 1994; , Childhood. 10Nigel Ethics of with Children. 12. s. 336–348: 346 11Se tex : Girls and Boys in School. : Open university press: 1993; m fl. 12Dion Sommer Barndomspsykologi : Reitzlers forlag. 13Se tex A.-L. Individuella rättigheter; autonomi och beroende. Olika synsätt på barn i relation till Utbildning & Demokrati, Vol. 10. nr2 , 2001. s. 65–79. minst den victimologiska forskningen visat. Ett offer kan vara aktivt i det samspel med omgivningen som leder till offerskapet genom att försöka förebygga, tolka vad som sker, bidra till det, för- söka förhindra det, mildra konsekvenserna, hantera det för sina egna syften osv.