sou · GTB354d4 · 2006-01-01 00:00:00 — Kriminalvårdens godkännande bör alltid inhämtas om den dömde skall lämna boende- eller sysselsättningsorten. Den som medges frigång bör vara placerad vid särskilda avdelningar som är inrättade för att underlätta utslussningen (särskilda utslussningsenheter). En sådan placering motverkar otillåtna kontakter och otillåten införsel av föremål. Om den dömde fullgjort vad som ankommer på honom eller henne skall dock den omständigheten att det råder platsbrist på utslussningsenheterna inte förhindra frigång. Den får då beviljas från annan lämplig anstaltsplats. Någon bestämmelse om placeringen i lag kan inte anses nödvändig, utan detta får anses falla inom ramen för kriminalvårdens kompetensområde. Om det efter att beslutet om frigång meddelats framkommer att det inte längre finns förutsättningar för frigång skall tillståndet återkallas och den dömde återföras till anstalt. Så kan t.ex. bli fallet om sysselsättningen kan tillhandahållas eller om den dömde inte följt villkoren för frigången. Vid misskötsamhet skall tiden utanför anstalt inte anses som avräkningsbar tid. Som tidigare framgått måste dock skälig hänsyn tas till vad den dömde undergått till följd av vistelsen utanför anstalt. Av betydelse vid denna bedömning är i vilken utsträckning som den dömde vistats i anstalt, drogkontroller, kontaktfrekvens och kontakternas art, särskilda inskränkningar som vistelseförbud på annan ort osv. Det kan inte uteslutas att det efter verkställighetstidens slut visar sig att den dömde begått brott under frigången. Det finns då inte möjlighet att förverka någon villkorligt medgiven frihet och det bör inte heller gå att i efterhand förlänga eller räkna om verkställighetstiden. Istället bör den omständigheten att brott begåtts under verkställighet av fängelsestraff beaktas vid straffmätningen. Kommitténs förslag och bedömning: En intagen skall kunna få tillstånd att vistas i ett familjehem eller i ett hem för nödvändig vård och boende (vårdvistelse). En förutsättning för vårdvistelse skall vara att den intagne befinner sig på en förhöjd nivå i förmånssystemet. Vårdvistelse skall inte få beviljas om det finns risk för att den intagne kommer att begå brott, undandra sig straffets fullgörande eller på annat sätt missköta sig under vistelsen utanför anstalt. Vistelsen skall som regel äga rum i omedelbar anslutning till villkorlig frigivning som behövs för vården. Beslut om vårdvistelse skall vara förenat med villkor om vad som skall gälla för vistelsen utanför anstalt. Ställning skall tas till vilken kontroll som skall förekomma under vårdvistelsen. Om den dömde på eget bevåg avbryter vistelse på familjehem- eller annan institution skall endast en tredjedel av den tid som den dömde vistats utanför anstalt anses som verkställd tid, om det inte finns särskilda skäl. 27.4.1Möjligheten till vistelse vid särskilda hem för vård och boende skall finnas kvar Många som tas in i anstalt lider av missbruksproblem och beteendestörningar. Vård och behandling för dessa problem kan och bör i viss utsträckning ges i anstalt. Den vård som kan tillhandahållas där är emellertid inte alltid tillräcklig. Vidare kan övergången från anstalt till frihet medföra särskilda svårigheter för ifrågavarande kategori intagna. Det finns därför enligt 34 § KvaL möjlighet att före villkorlig frigivning vistas i särskilt boende. Den vistelse som äger rum inom ramen för 34 § KvaL sker främst på behandlings- och familjehem. Vården som bedrivs på dessa hem kan ofta lindra de missbruksproblem och beteende- störningar som många intagna brottas med. Hemmen kan också i de flesta fall erbjuda en bättre vårdmiljö än kriminalvårds- anstalterna. Det finns goda skäl att anta att hemmen vid en samlad bedömning kan uppvisa bättre resultat än anstalterna när det gäller att minska risken för återfall i brott, även om det inte finns någon forskning som visar detta. kan vården ske under kontrollerade former med ett förhållandevis högt inslag av frihetsinskränkning som är kännbart för den enskilde. Det finns därför all anledning att även framöver tillåta vistelse vid särskilda hem som kan erbjuda vård eller annan behandling. Med stöd av 34 § KvaL finns det också möjlighet till vistelse på folkhögskola och militärförläggning. Möjligheten att studera vid folkhögskola används mycket sällan och behovet kan inte anses särskilt stort. Detta gäller i synnerhet som möjligheterna till studier är stora på anstalt eller genom frigång. Vistelse på militärför- läggning förekommer inte alls och det förefaller tveksamt om dömda bör få vapenutbildning. Enligt kommitténs mening finns det inte längre anledning att ha kvar möjligheten till vistelse på folkhögskola och militärförläggning som del av verkställighet av fängelsestraff. Vistelsen bör pågå som behövs för vården. Vårdvistelse kan dock inte anses lika ingripande som vistelse i anstalt. Vid bestämmande av vårdvistelsens längd och den skall inledas måste hänsyn tas till att förtroendet för påföljdssystemet inte äventyras. Vid bedömningen av i vad mån vårdvistelse skall beviljas och vilka villkor som skall ställas för vårdvistelsen bör därför i viss mån beaktas hur ingripande och kännbar vårdvistelsen är för den dömde. Vård som är förenad med skyldighet för den dömde att vistas vid ett hem under hela eller stora delar av dygnet, att underkasta sig drogkontroller och att delta i sysselsättning och programverksamhet kan exempelvis vara väl så ingripande och kännbar som vistelse i anstalt. Sådana villkor kan tala för att tillstånd ges till vårdvistelse. Är det å andra sidan fråga om vård med få skyldigheter och låg kontrollnivå kan det vara mer tveksamt om vårdvistelse bör beviljas. I sist nämnda fall kan eventuellt någon annan utslussningsform övervägas. Vårdvistelsen bör ha föregåtts av någon form av verksamhet i anstalt, som är relaterad till den dömdes problem. Den dömde måste också visa sig motiverad att ta itu med dessa. Vidare bör den dömde ha visat förmåga att klara av korta perioder utanför anstalt, t.ex. vid permission. Vårdvistelse bör därför inte annat än i undantagsfall komma ifråga förrän av straffet har verkställts i anstalt. Det kan emellertid inträffa att det redan vid inledningen av straffavtjänandet är uppenbart att en vårdvistelse är lämplig och att nödvändiga förberedelser har vidtagits. Så kan t.ex. vara fallet om den dömde varit frihetsberövad före domen. Det bör emellertid framhållas att det inte bör förekomma att vårdvistelse inleds i nära anslutning till straffav- tjänandet om domstol har valt att inte döma till s.k. kontraktsvård. Det framstår som mindre lyckat ur vårdsynpunkt om den som beviljats tillstånd till vårdvistelse vid en institution skulle behöva komma tillbaka till anstalten efter vårdtidens slut. Som regel bör därför vårdvistelsen planeras in för verkställighet i anstalt. Något absolut krav för detta bör dock inte gälla eftersom vården i någon enstaka gång bör kunna ges på ett tidigare stadium av verkställigheten. Det kan också förekomma att den dömde bör tillåtas att pröva på vistelse vid ett hem under korta och återkommande perioder innan en längre vistelse planeras in. Med nuvarande tillämpning inleds ofta vården på hemmet före planerad tidpunkt för villkorlig frigivning och den avslutas först därefter. På så vis kan den dömde få vård som behövs som kravet på att vården skall vara ingripande och kännbar tillgodoses. Något egentligt hinder att planera in vården på hemmet så att den avslutas i samband med den tidpunkt för villkorlig frigivning som annars skulle gälla (normalt två tredjedelar av strafftiden) finns emellertid inte. Som regel bör därför vårdvistelsen planeras in så att den är avslutad när villkorlig frigivning normalt skall ske. Det bör då tillses att vården innehåller ingripande och kännbara moment. En omfattande möjlighet att få vistas utanför hemmet kan t.ex. inte accepteras. Om den dömde behöver lång vårdtid och det med hänsyn till strafftiden och vårdens innehåll framstår som nödvändigt bör undantagsvis den dömde vara placerad vid hemmet även efter gängse tidpunkt för villkorlig frigivning. Det finns enligt nuvarande regelverk möjlighet att ställa upp villkor om att den dömde är skyldig att fullfölja vården efter tidpunkten för villkorlig frigivning. Enligt vad kommittén fått veta utfärdas sådana föreskrifter regelmässigt på en del håll i landet, medan det aldrig sker på andra håll. har haft uppfattningen att några villkor inte bör ställas upp, eftersom det då blir fråga om tvångsvård. Enligt kommitténs mening är det av mycket stor vikt att den dömde fullföljer den vård som bedömts nödvändig. Ett avbrott i vården måste i de allra flesta fall vara till nackdel för den dömdes rehabilitering. För att den dömde skall få erforderligt incitament till att fullfölja vården ligger det därför nära till hands att föreskriva en sådan skyldighet. Till detta kommer att den dömde fått förmånen av att få vistas utanför anstalt. Det måste framstå som svårförståligt för allmänheten om den dömde – innan påföljden är till fullo verkställd – fick ta sig själv rätten att avbryta en behandling, som han fått förmånen att påbörja istället för att verkställa straffet i anstalt. Enligt vad kommittén erfarit är det inte ovanligt att så sker. Kommittén är därför av uppfattningen att den dömde bör vara skyldig att fullfölja en påbörjad vårdvistelse. I detta sammanhang vill kommittén erinra om att straffet inte är till fullo verkställt förrän den av domstolen bestämda strafftiden löpt ut. Det kan här också framhållas att den dömde under vårdvistelsen fortfarande skall vara inskriven i anstalt. Som redan sagts bör tidpunkten för vårdvistelse på institution löpa ut som normal tidpunkt för villkorlig frigivning från anstalt inträder, två tredjedelar av strafftiden. Den dömde kan då lämna behandlings- eller familjehemmet. kan han eller hon fortsätta behandlingen i öppen vård och eventuellt ställas under övervakning. Löper vårdtiden ut innan minimitiden för villkorlig frigivning inträtt skall den dömde återföras till anstalt. Som redan sagts framstår detta som mindre lyckat och bör undvikas. Fråga är vad som skall gälla för det fall vården skall pågå efter det att den dömde skulle ha blivit villkorligt frigiven om han eller hon istället hade vistats i anstalt. De nuvarande reglerna om villkorlig frigivning är i princip obligatoriska och gäller även i dessa fall. Den dömde blir villkorligt frigiven och är inte längre placerad i anstalt. Som kommittén framhållit bör den dömde dock vara skyldig att fullfölja vården. Ett sätt att säkerställa detta skulle vara att göra det obligatoriskt att i samband med den villkorliga frigivningen ställa som villkor att vården fortsätter. Kommittén anser emellertid att det är tveksamt om en sådan regel utgör ett tillräckligt incitament till att fullfölja vården. Så är sannolikt endast fallet om åsidosättande av villkoret alltid skulle leda till ett undanröjande av den villkorligt medgivna friheten. Ett sådan kategorisk regel är emellertid artfrämmande för den prövning som normalt görs av åsidosättande av skötsamheten under den villkorliga frigivningen. Det är enligt kommitténs mening mer förenligt med det föreslagna regelsystemet att ha särskilda regler för villkorlig frigivning för de personer som har placerats på behandlings- eller vårdhem. Villkorlig frigivning skall anstå till dess vårdtiden är till ända. Vid planeringen av vårdtiden bör hänsyn också tas till att den dömde bör stå under viss kontroll och prövotid i frihet innan straffet är till fullo verkställt. Det bör därför som regel inte komma ifråga att planera för en vårdtid i kriminalvårdens regi som pågår ända till dess påföljden är till fullo verkställd. Det får givetvis inte vara möjligt för den dömde att kringgå bestämmelserna genom att begära att få avbryta vården, återgå till anstalt och därigenom bli aktuell för villkorlig frigivning enligt vanliga regler. Ett sätt att hantera detta är att föreskriva att den som avbryter vårdvistelse får vänta på villkorlig frigivning. Det är emellertid tveksamt om en sådan regel kan bli tillräckligt tydlig och förutsebar. Enligt kommitténs mening är det lämpligare att klargöra att vårdvistelse som avbryts endast till viss begränsad del skall räknas som verkställd tid. En liknande lösning har föreslagits av i betänkandet Ingripanden mot unga lagöverträdare (SOU 2004:122). I utredningens förslag till lag om verkställighet av sluten ungdomsvård föreslås att en eftervård under vissa förutsättningar fall skall ingå i verkställigheten. I sådana fall skall i strafftidsbeslutet avräknas från den framräknade dagen för verkställighetens slut på det särskilda ungdomshemmet. I linje med förslag anser kommittén att en tredjedel av den tid som den dömde vistats utanför anstalt skall avräknas som verkställd tid om han eller hon väljer att avbryta vårdvistelsen. Följande exempel kan ges. Den dömde skall enligt beslut vistas på ett familjehem . på hemmet, dagen före två tredjedelar av strafftiden, avbryter han vistelsen på eget bevåg. Enligt gällande regler skulle han återföras till anstalt och villkorligt friges dagen därpå. förslag får han dock endast tillgodoräkna sig av vistelsen utanför anstalt och i enlighet med detta vänta ytterligare på den villkorliga frigivningen. Hade han fullföljt behandlingen skulle han ha blivit villkorligt frigiven . kan kriminalvården planera för ytterligare åtgärder som kan anses erforderliga för att minska risken för att den dömde skall begå nya brott. Den nu angivna regeln kan inte gälla utan undantag. Finns det särskilda skäl bör hela vistelsetiden kunna räknas som verkställd tid. Den dömde kan ha varit föremål för mycket ingripande åtgärder . Han eller hon kan också ha gjort stora ansträngningar före och under vårdvistelsen samt ha haft fullt godtagbara skäl att avbryta vårdvistelsen. Det kan också förekomma att fortsatt vård uppenbart inte kan anses nödvändig. Risken för ny brottslighet och misskötsamhet under eventuell övervakningstid är då också låg. 27.4.3 Ansvaret för vårdvistelsen och samarbetet med andra myndigheter Det har varit en omdebatterad fråga vem av kriminalvården och kommunerna som skall ha kostnadsansvaret för § 34-vistelser. Med den nu skisserade ordningen ställer sig saken något enklare. Kriminalvården ansvarar för vården intill dess utskrivning från hemmet och villkorlig frigivning sker. Enligt kommitténs upp- fattning finns det inte anledning att befara att förslaget skulle leda till att kommunerna kommer att känna mindre ansvar för miss- brukarvården. Även om kriminalvården kommer att ha ansvaret för vården på familje- och behandlingshem kan det finnas behov av eftervård i kommunernas regi. Det kan t.ex. röra sig om kontakter med familjehemmet och öppen vård. Kostnaderna för sådana åtgärder åvilar ordinarie samhällsorgan. För att eftervården skall fungera krävs att kriminalvården före vårdvistelsen initierar kommunerna och andra samhälls- organ i arbetet och håller dem underrättade om vårdens fortskridande. Skall övervakning äga rum efter villkorlig frigivning är det viktigt att samordna berörda myndigheters resurser. För kriminalvårdens del kan det bli fråga om att för eftervårdstiden meddela särskilda föreskrifter om att den frigivne skall underkasta sig vård och behandling. Det måste dock stå klart vem som i så fall skall svara för kostnaderna för eftervården och vem som skall vara vårdgivare. Normalt är det kommunernas ansvar att svara för eventuella eftervårdskostnader och kriminalvården måste därför i förekommande fall se till att kommunerna påtar sig kostnads- ansvaret innan en särskild föreskrift meddelas för övervakningen. Frågan om hur ansvaret skall fördelas mellan hem- och vistelsekommun och vilken kommun som skall ansvara om den dömde inte haft någon hemkommun i kan inte lösas genom straffrättslig lagstiftning. Bedömningen måste istället ske utifrån socialtjänstregleringen (jfr JuU1986/87:32 s. 28 med hänvisning). Kriminalvården bör bevaka frågan så att det alltid står klart vilken kommun som ansvarar för den dömde. Beträffande övervakningen efter villkorlig frigivning i övrigt och samarbetet med andra myndigheter hänvisas till vad som sägs i avsnitt 27.7 resp. 6.2.8. Här kan inflikas att kriminalvårdens personal kan behöva lära sig mer om kommunernas och andra myndigheters uppgifter och sätt att arbeta. Den kunskap som t.ex. finns hos kommunerna vad gäller missbrukarvård bör kriminalvården försöka tillvarata och kriminalvården bör på motsvarande sätt vara generös med att dela med sig av egna erfarenheter. Det är möjligt att myndigheternas skilda roller, uppgifter och resurser medför att olika bedömningar görs i enskilda ärenden. Detta är inte önskvärt men måste ändå accepteras. En förutsättning för vårdvistelse bör vara att den vård och behandling som kan ges är lämplig med hänsyn till den dömdes behov. Det kan alltså inte anses tillräckligt att konstatera att den dömde har problem av visst slag utan en bedömning måste göras i varje enskilt fall om vården kan anses lämplig för den som är aktuell för åtgärden. Som tidigare framgått skall också en individuell plan göras upp för varje vistelse utanför anstalt. För den som har eller har haft missbruksproblem eller uppvisat beteendestörningar föreligger ofta en viss risk för misskötsamhet. För att syftet med utslussningen skall kunna uppnås måste en viss sådan risk accepteras. Vårdvistelse bör därför vara uteslutet endast när det finns påtaglig fara för att den dömde kommer att utöva brottslig verksamhet, undandra sig verkställigheten eller missköta vistelsen utanför anstalt. Så kan vara fallet när det på konkreta grunder framstår som i hög grad osannolikt att den dömde kommer att kunna klara av vistelsen utanför anstalt. Ett annat fall kan vara att det framkommer uppgifter som visar att den dömde planerar att avvika eller utöva brottslig verksamhet under vistelsen utanför anstalt. I likhet med vad som bör gälla för andra utslussningsformer bör tillstånd till vårdvistelse inte kunna beviljas om den dömde befinner sig på grundnivån i förmånssystemet. Det är av stor vikt att den verksamhet som bedrivs på hemmen är av god kvalitet. Det regionala upphandlingsförfarande som kriminalvården infört är väl ägnat att säkerställa sådan kvalitet. Kriminalvården bör fortsätta detta arbete samt följa upp och utveckla de krav som ställs på vårdgivarna vid upphandlingen. Enligt kommitténs mening bör man undvika att anlita vårdgivare som man inte tecknat ramavtal med. Om det undantagsvis förekommer måste en noga genomförd och dokumenterad kvalitetskontroll utföras. För vårdvistelsen bör ställas upp de villkor som kan anses nödvändiga i varje enskilt fall. Den dömde måste bli föremål för en betryggande tillsyn på hemmet och det även . En kontaktman bör finnas såväl på anstalten som hos vårdgivaren. Det måste också finnas vikarierande rutiner för kontaktmannaskapen. Vårdgivaren skall alltid vara skyldig att med jämna mellanrum lämna rapporter om utfallet av vården och rapportera förekommande misskötsamhet till kriminalvården. Det finns med hänsyn till detta inte anledning för kriminalvården att på egen hand upprätthålla någon rigorös kontroll under själva vistelsen utanför anstalt. Om förutsättningar för vårdvistelse inte längre föreligger skall tillståndet återkallas, t.ex. om vården kan tillhandahållas vid hemmet eller om den dömde inte uppfyllt villkoren för vistelsen utanför anstalt. Han kan t.ex. ha avvikit, utövat brottslig verksamhet eller missbrukat narkotika. Om tillståndet återkallas skall den dömde återföras till anstalt. Beroende på omständigheterna bör det inte finnas något hinder mot att den dömde på nytt kan få vistas vid hemmet. 27.5Kontrollerat boende (halvvägshus) Kommitténs förslag och bedömning: En intagen skall kunna ges tillstånd att vistas i ett av kriminalvården kontrollerat boende, halvvägshus. Vistelsen skall planeras så att den kan pågå fram till villkorlig frigivning. Den bör inte pågå än . Vistelse i halvvägshus får inte beviljas om det finns risk för att den dömde kommer att begå nya brott, undandra sig straffets fullgörande eller på annat sätt missköta sig. Tillstånd till sådant boende får inte beviljas om den dömde befinner sig på grundnivån i förmånssystemet. För att vistelse i halvvägshus skall komma ifråga krävs vidare att minst hälften av strafftiden har avtjänats, dock . Beslut om vistelse i kontrollerat boende skall vara förenat med de villkor som skall gälla för vistelsen utanför anstalt. Ställning skall tas till vilka individuella kontrollåtgärder som skall företas. Hemmen skall kunna drivas av privata organisationer. Närmare föreskrifter om detta och hemmen i övrigt meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. 27.5.1Möjlighet till vistelse i halvvägshus bör införas Många intagna friges från slutna anstaltsförhållanden. Ett flertal av dessa torde sakna förutsättningar att ta ansvar för vistelse i egen bostad och de stränga krav på en strukturerad vardag som De saknar också de förutsättningar som krävs för utökad frigång. Många ur denna grupp torde inte heller ha något egentligt behov av vårdvistelse. För denna grupp intagna behövs bättre former för utslussning och incitament till att ta ansvar för sin återanpassning. I många länder finns särskilda övergångsboenden som syftar till att underlätta övergången från anstalt till frihet och som fungerar som sådant incitament. I finns vad som där benämns pensioner. har infört ett system med overgangsbolig. I används approved premises eller . har ett utvecklat system med särskilda institutioner. Och i finns s.k. halvvägshus för dömda med såväl långa som korta fängelsestraff. Gemensamt för dessa olika typer av övergångsboenden är att hemmen är placerade i samhällen, ofta mitt i bostadsområden. Den dömde bor som regel på hemmet. går han eller hon iväg till arbetet, skolan eller någon sysselsättning för att återkomma . Det kan också förekomma särskild programverksamhet på hemmen , kvällar och . Personal utövar tillsyn och kontrollerar att den dömde följer villkoren för vistelsen, bl.a. kontrolleras att de dömda passerat ut och in . Det förekommer att hemmen drivs såväl i statlig (, och ) regi som av privata organisationer (). I har tidigare förekommit s.k. frigångshotell som drevs av frivården. Frigångshotellen användes av frivården tillsammans med inackorderingshem och s.k. insprängda lägenheter för att tillgodose rent akuta behov hos dömda som saknade bostad på grund av bostadsbrist i vissa orter. hade de flesta frigångshotell försvunnit. Det berodde bl.a. på att de inte utnyttjades till fullo, att de utgjorde ett avsteg från normaliserings- principen och att man ansåg att resurserna kom till bättre användning i anstalterna. finns det ett par behandlingshem som betraktar sina institutioner som halvvägshus. Enligt vad kommittén erfarit fungerar de boenden som finns i andra länder förhållandevis väl och de erbjuder en smidig utslussningform. Många dömda är i stort behov av en ordnad bostad efter anstaltstiden. Kommittén anser därför att tiden är mogen att införa vistelse i halvvägshus som en strukturerad utsluss- ningsform även i . Med hänsyn till att vistelsen skall äga rum före villkorlig frigivning kan den inte sägas utgöra något avsteg mot normaliseringsprincipen. 27.5.2Förutsättningar för tillstånd till vistelse i halvvägshus Vistelse i halvvägshus bör inte få beviljas om det finns påtaglig risk för att vistelsen utanför anstalt skulle leda till fortsatt brottslig verksamhet eller annan allvarlig misskötsamhet. Vidare bör vistelse inte tillåtas om den dömde befinner sig på grundnivån i förmånssystemet. Det är lämpligt om vistelsen i boendet föregåtts av en tids vistelse under öppna förhållanden i anstalt eller i en särskild utslussingsenhet. Som regel bör den dömde ha nått upp till i vart fall nivå 3 i förmånssystemet. Något krav på detta bör dock inte ställas. Den dömde bör under alla förhållanden ha visat förmåga att klara av vistelse utanför anstalt.