sou · GTB3103 · 2006-01-01 00:00:00 — Uppehållstillstånd skall beviljas den anhörige i samma omfattning som anknytningspersonen. Make till en EES-medborgare har rätt till uppehållstillstånd (3 kap. 5 b § första stycket UtlF). Enligt 3 kap. 5 b § tredje stycket UtlF gäller en rätt till femårigt uppehållstillstånd för make till an- knytningsperson som är medborgare i , , eller och maken inte har sådant medborgarskap. Rätten för make till medborgare i att få uppehållstillstånd följer av artikel 3 i bilaga I till avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemmar å ena sidan och å andra sidan om fri rörlighet för personer (3 kap. 5 b § fjärde stycket UtlF, jfr Propo- sition 2000/01:55 Avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan. Ett avtal inom sju sektorer, s. 42 ff.). Utlänningsförordningen reglerar inte villkoren för att sambor till medborgare i EES-länderna och i skall få uppehållstill- stånd. Sambor är därför hänvisade till att söka uppehållstillstånd enligt bestämmelserna i utlänningslagen (2 kap. 4 § UtlL). För barn till EES-medborgare och hans eller hennes make gäller att barn som är eller som är beroende av föräldrarna för sin försörjning har rätt till uppehållstillstånd. Barn till studerande skall ha en heltäckande sjukförsäkring om det inte omfattas av den svenska socialförsäkringen (3 kap. 5 b § första stycket 4 UtlF). För barn till medborgare i , som är arbetstagare, gäller också samma högsta åldersgräns för rätt till uppehållstillstånd. För vuxna barn krävs att föräldrarna skall vara underhållsskyldiga för dem för att de skall kunna få uppehållstillstånd i . I praktiken är det endast i undantagsfall som en förälder är underhållsskyldig för ett så gammalt barn, varför regleringen får anses något striktare än för unionsmedborgare. För barn till studerande schweiziska medbor- gare gäller generellt ett krav på att underhållsskyldighet föreligger gentemot barnet för att uppehållstillstånd skall ges (3 kap. 5 b § sista stycket UtlF, jfr prop. 2000/01:55 s. 44). Föräldrar till EES-medborgare eller till hans eller hennes make har under vissa villkor rätt till uppehållstillstånd i alla fall utom då anknytningspersonen är i för att studera (3 kap. 5 b § första stycket UtlF). En förutsättning för att föräldern skall få uppehålls- tillstånd är att han eller hon är beroende av EES-medborgaren eller hans eller hennes make för sin försörjning. Detta gäller dock inte föräldrar till EES-medborgare som varit egna företagare, upphört med sin verksamhet och omfattas av villkoren 3 kap. 5 a § fjärde stycket UtlF. Dessa har alltså rätt till uppehållstillstånd även om de inte är beroende av anknytningspersonen för sin försörjning. För att föräldrar till en anknytningsperson som slutat sin anställning eller upphört med företagandet på sätt som anges i 3 kap. 5 a § femte stycket, skall få uppehållstillstånd krävs – förutom att de är beroende av anknytningspersonen för sin försörjning – att de har tillräckliga medel för sin försörjning och, om de inte omfattas eller kommer att omfattas av den svenska socialförsäkringen, har en heltäckande sjukförsäkring. Förutsättningen för att en förälder till en person som tillhör kategorin i 3 kap. 5 a § sjunde stycket UtlF (den s.k. restgruppen) skall få uppehållstillstånd är att föräldern är försörjningsberoende av denna eller denne och, om den svenska socialförsäkringen inte gäller, de har en heltäckande sjukförsäkring. För föräldrar till anknytningsperson som är medborgare i och arbetstagare, gäller som förutsättning för att dessa skall beviljas uppehållstillstånd, att underhållsskyldighet föreligger gentemot föräldrarna (3 kap. 5 b § sista stycket UtlF). Europeiska unionens råd antog direktivet 2004/38/EG om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier. Direktivet skall vara genomfört i nationell rätt . Som skäl för direktivet anges att fri rörlighet för personer är en av de grundläggande friheterna på den inre marknaden. Unions- medborgarskapet bör vara grundläggande status för medborgarna i medlemsstaterna när de utövar sin rätt att fritt röra sig och uppehålla sig. Det är därför nödvändigt att kodifiera och se över existerande gemenskapsinstrument som var för sig behandlar såväl arbetstagare, egenanställda som studenter och andra personer utan anställning för att förenkla och stärka rätten att fritt röra sig och uppehålla sig för alla unionsmedborgare. Syftet med det nya direktivet om fri rörlighet är att förenkla regelverket genom att slå samman de ovan nämnda direktiven till en rättsakt. Artiklarna 10 och 11 i förordning 1612/68 och ovan- stående direktiv upphävs. praxis har i stor ut- sträckning kodifierats i detta direktiv. Direktivet syftar vidare till att det skall bli enklare för unionsmedborgare att utnyttja rätten till fri rörlighet, att möjligheterna att begränsa rätten till vistelse skall regleras tydligare samt att rörlighet och bosättning för unionsmed- borgares familjemedlemmar skall underlättas avsevärt, oavsett med- borgarskap. Grundprincipen är att unionsmedborgarna skall kunna röra sig fritt mellan medlemsstaterna på ungefär samma villkor som när medlemsstaters medborgare flyttar och byter bostad eller arbets- plats i de egna länderna. Även om direktivet i stora delar kodifierar gällande regelverk innehåller det förändringar. Familjebegreppet utvidgas till att även gälla registrerad partner om mottagande medlemsstat erkänner registrerade partner i sin lagstiftning (artikel 2). Familjemedlem definieras på följande sätt. Make (eller maka), registrerad partner, barn som är eller som är beroende av unionsmedborgaren eller dennes eller dennas make för sin försörjning, och underhållsberättigade föräldrar. Dess- utom skall medlemsstaterna underlätta inresa och uppehåll för andra familjemedlemmar, oavsett medborgarskap, om de i det land från vilket de har kommit är beroende av eller bor hos den unions- medborgare som har primär uppehållsrätt eller om det av allvarliga hälsoskäl absolut krävs at unionsmedborgaren personligen tar hand om familjemedlemmen. Inresa och uppehåll skall vidare underlättas för den partner med vilken unionsmedborgaren har ett varaktigt vederbörligen bestyrkt förhållande (artikel 3). Nuvarande regler om krav på uppehållstillstånd efter tre månaders vistelse avskaffas. Medlemsstaterna får själva avgöra om ett system med registrering av unionsmedborgare och unionsmedborgares familjemedlemmar som själva är unionsmedborgare skall införas i stället för uppehållstillstånd. Familjemedlemmar som följer med eller ansluter sig till en unionsmedborgare som uppfyller villkoren för uppehållsrätt skall också ha rätt att uppehålla sig i landet. En medlemsstat skall utfärda ett uppehållskort till unionsmed- borgares familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlems- stat om den planerade vistelsen överstiger . Fristen för ansökan får inte understiga från ankomstdagen. Om personen som berörs underlåter att ansöka om uppehållskort får han eller hon åläggas proportionerliga och icke-diskriminerande sanktioner (artikel 9). Uppehållsrätten för unionsmedborgares familjemedlemmar som inte är medborgare i en medlemsstat skall intygas genommatt en handling som kallas uppehållskort för en unionsmedborgares familje- medlem utfärdas senast efter ansökan (artikel 10). Liksom tidigare får medlemsstaterna begränsa den fria rörlig- heten för unionsmedborgare och deras familjemedlemmar, oavsett medborgarskap, av hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa (artikel 27). Regeringen tillsatte en särskild utredare med uppgift att föreslå hur direktivet skall genomföras i . Utredaren lämnade sitt betänkande Unionsmedborgares rörlighet inom EU (SOU 2005:49). 2.2Återkallelse av uppehållstillstånd som beviljats på grund av anknytning Visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd får återkallas om ut- länningen medvetet har lämnat oriktiga uppgifter som varit av be- tydelse för att få tillståndet eller medvetet förtigit omständigheter av sådan betydelse (2 kap. 9 § första stycket UtlL, 7 kap. 1 § NUtlL). Den som medvetet lämnat oriktig uppgift eller medvetet förtigit uppgift kan straffas för detta (10 kap. 2 § 2 UtlL, 20 kap. 6 § 2 NUtlL). Återkallelse får också ske om det finns andra särskilda skäl, i fråga om uppehållstillstånd dock endast om utlänningen ännu inte rest in i (2 kap. 9 § andra stycket UtlL, 7 kap. 2 § NUtlL). Andra särskilda skäl kan i fråga om visering vara att utlänningen redan vid inresan visar sig sakna medel för sitt uppe- hälle här eller ägnar sig åt annan verksamhet i än som förutsatts. I fråga om uppehållstillstånd kan särskilda skäl vara att förutsättningen för tillstånd har förändrats väsentligt och detta inte orsakats eller bort förutses av utlänningen (se G. Wikrén – H. Sandesjö, a.a. s. 123 f.). SOU 2005:103 Nuvarande förhållanden m.m. Vid bedömningen av om ett uppehållstillstånd bör återkallas för en utlänning som har rest in i skall hänsyn tas till utlän- ningens anknytning till det svenska samhället och till om andra humanitära skäl talar mot att tillståndet återkallas. Därvid skall särskilt beaktas utlänningens levnadsomständigheter och familje- förhållanden samt hur länge utlänningen har vistats i (2 kap. 9 § tredje stycket UtlL, 7 kap. 4 § NUtlL). Bestämmelsens utformning motsvarar vad som gäller vid utvisning på grund av brott (4 kap. 10 § UtlL, 8 kap. 11 § NUtlL). Huruvida utlänningen har familj här respektive i hemlandet kan ha betydelse, liksom t.ex. ålder, arbetsförhållanden, utbildning och andra sociala förhållan- den. Om han eller hon har vistats här med uppe- hållstillstånd, får återkallelse ske bara om det finns synnerliga skäl. Uppehållstillstånd får återkallas också om utlänningen har registrerats på spärrlistan i Schengens informationssystem, SIS (2 kap. 10 § UtlL, 7 kap. 5 § NUtlL). I finns bestämmelser om registrering på spärrlista (se Proposition 1999/2000:64 Polissamarbete m.m. med anledning av an- slutning till Schengen s. 121 ff. och lagen [2000:344] om Schengens informationssystem). En utlänning får registreras på spärrlista om det finns beslut om det av en nationell myndighet eller domstol enligt landets lagstiftning och beslutet är grundat på att utlän- ningen utgör ett hot mot allmän ordning och säkerhet eller på att han eller hon har avvisats eller utvisats. Enligt en relativt ny bestämmelse (2 kap. 10 a § UtlL, 7 kap. 6 § NUtlL) kan ett uppehållstillstånd för tredjelandsmedborgare åter- kallas i ytterligare en situation. Bestämmelsen är tillämplig på inne- havare av uppehållstillstånd, vare sig dessa rest in i eller inte. Uppehållstillstånd får, enligt bestämmelsen, återkallas om det är så att ett beslut om avvisning eller utvisning av utlänningen har meddelats i en stat tillhörande Europeiska unionen eller i eller och beslutet är grundat på att det föreligger ett allvarligt hot mot den allmänna ordningen eller den inre säkerheten och på att utlänningen i den beslutande staten har dömts för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse , eller att utlänningen är skäligen misstänkt för att ha begått ett grovt brott eller att det finns starka skäl som tyder på att han avser att begå ett sådant brott. Detta gäller dock inte om det är fråga om sådan familjemedlem till en medborgare i en stat tillhörande Europeiska unionen eller till en medborgare i eller som utövat sin rätt till fri rör- lighet enligt de regler som gäller inom unionen. Med familjemed- lem förstås i detta sammanhang: make, maka eller sambo, barn som är beroende av föräldern för sin försörjning samt förälder som är beroende av barnet för sin försörjning. Ett uppehållstillstånd får inte återkallas enligt denna bestämmel- se innan samråd har skett med den stat som har beslutat om av- visning eller utvisning. Ett uppehållstillstånd kan enligt gällande utlänningslag återkallas på grund av utlänningens bristande vandel (2 kap. 11 § UtlL). Om utlänningen har rest in i landet, får ett uppehållstillstånd återkallas 1.om han bedriver sådan verksamhet som kräver arbetstillstånd utan att ha sådant tillstånd, 2.om han handlat på ett sådant sätt att det finns allvarliga anmärkningar mot hans levnadssätt, eller 3.om det med hänsyn till hans tidigare verksamhet eller i övrigt kan antas att han kommer att bedriva sabotage, spioneri eller olovlig underrättelseverksamhet i eller i något annat nordiskt land. Återkallelse enligt denna bestämmelse får ske endast om frågan har väckts innan utlänningen har varit bosatt här med uppehållstillstånd. Syftet är att det av utlänningens bosättning här skall vara möjligt att vägra tillstånd för fortsatt vistelse, om det finns allvarliga anmärkningar i fråga om utlänningens levnadssätt. I den nya utlänningslagen har möjligheten, enligt punkten 2 ovan, att återkalla ett uppehållstillstånd tagits bort (7 kap. 3 § NUtlL). Härutöver gäller enligt 3 kap. 5 c § UtlF att uppehållstillstånd får återkallas för anhöriga till EES-medborgare, om anknytningen till EES-medborgaren bryts och den anhörige inte har rätt att stanna i på någon annan grund. Uppehållstillstånd för EES-med- borgare får även återkallas om han eller hon inte försörjer sig eller annars saknar egna medel för sitt uppehälle. Ett permanent uppehållstillstånd skall slutligen återkallas om utlänningens bosättning i upphör (2 kap. 12 § UtlL, 7 kap. 7 § NUtlL). Återkallelse av uppehållstillstånd beslutas av . Uppehållstillstånd som har beviljats av /får återkallas endast av departementet/Regeringskans- liet (2 kap. 13 § UtlL, 7 kap. 8 § NUtlL). Andra EU-länder ställer krav på att försörjningen för efterföljande familjemedlemmar skall vara tryggad innan uppehållstillstånd för dessa beviljas, såvida det inte är fråga om personer som har rätt till uppehållstillstånd enligt EG-reglerna. och har en tradition av liknande regler.1 har inget krav på att den som får uppehållstillstånd som anhörig skall ha sin försörjning tryggad och bostad ordnad. Tidi- gare har dock funnits ett visst försörjningskrav. utlänningslag (1954:193) angavs inte under vilka förut- sättningar uppehållstillstånd fick meddelas. antog riks- dagen riktlinjer för utlänningspolitiken (prop. 1968:142, SU 196, rskr. I propositionen gavs vissa riktlinjer för förvaltnings- myndigheternas tillståndsprövning. Beträffande annan invandring än arbetskraftsinvandring anförde departementschefen följande.2 Invandringen av arbetskraft för med sig en ungefär lika stor invandring av familjemedlemmar som inte avser att förvärvsarbeta i . Trots det angelägna i att invandrarnas familjer hålls samman kan det finnas anledning att i någon mån avgränsa den krets av familjemedlemmar som bör tillåtas att invandra tillsammans med huvudmannen. Make och oförsörjda barn till utlänning som har tillstånd att vistas och arbeta här bör om bostadsfrågan är löst beviljas vistelsetillstånd utan prövning av deras försörjningsmöjligheter. Motsvarande bör gälla utlänningens eller hans makes föräldrar eller annan nära släkting, men bara om föräldrarna eller släktingen är väsentligt beroende av den här- varande utlänningen för sin försörjning och utlänningen har ekono- miska möjligheter att svara för försörjningen. I fråga om övriga anför- vanter bör vanliga regler gälla för prövningen av vistelsetillstånd. Praxis utvecklades i nära anslutning till dessa riktlinjer.3 För att få uppehållstillstånd krävdes i regel att utlänningens försörjning var tryggad antingen genom eget arbete eller på annat sätt. Om utlän- ningen kunde få arbetstillstånd ansågs försörjningskravet uppfyllt. Utlänningens make eller sambo och hemmavarande barn samt sista länken-fall beviljades regelmässigt uppehållstillstånd utan prövning 1Uppgiften hämtad från SOU 2002:13 s. 82. 3Jfr SOU 1979:64 s. 64 f. och SOU 2002:13 s. 83 f. Inte heller skedde någon prövning av att bostadsfrågan var löst innan tillstånd beviljades för make och barn utan försörjning. När det gällde övriga utlänningar tilläts följande invandra utan prövning av deras egen försörjningsförmåga: 1) föräldrar eller släkt- ing som var väsentligt beroende av någon som bodde i för sin försörjning och denne hade ekonomiska möjligheter att svara för försörjningen eller 2) annan hjälpbehövande utlänning som åbero- pade synnerliga skäl för att få invandra hit främst om han eller hon hade stark anknytning hit. Fall av väsentligt beroende avsåg fram- för allt föräldrar. Dessa tilläts bosätta sig här om barnen i kunde visa att de redan tidigare hade försörjt föräldrarna i hem- landet, t.ex. genom att skicka medel till deras försörjning. Vidare fick barnet visa att det hade ekonomiska förutsättningar att svara för föräldrarnas försörjning i . Man utgick i regel från att föräldrarna skulle bo hos barnet här i landet och att bostadsfrågan därmed var löst. En uppluckring av försörjningskravet skedde i praxis så att ensam- stående föräldrar beviljades tillstånd om härvarande barn inte själva var beroende av kontinuerlig socialhjälp för sin försörjning, men utan prövning av om de klarade försörjningen av föräldrarna. Barnets försörjningsmöjligheter utreddes i allmänhet bara när föräldern sökte tillstånd första gången. Det medförde att ett barn som ansågs kunna svara för föräldrarnas försörjning fick ta hit dem, utan att någon prövning sedan skedde av att barnet verkligen för- sörjde dem. Den som däremot vid tillståndsprövningen bedömdes inte kunna svara för sina föräldrars försörjning fick avslag på sin begäran att få ta hit föräldrarna. Försörjningskravet har sedermera avskaffats. föreslog i sitt betänkande (SOU 1979:64) vissa änd- ringar i förhållande till uttalandena proposition. Kom- mittén ansåg det rimligt att även föräldrar som var väsentligt bero- ende av barnet eller barnen här i på annat sätt än för sin försörjning borde få möjlighet att bosätta sig här. Till skillnad mot dittillsvarande praxis borde det därför inte göras någon prövning av de härvarande barnens möjligheter att försörja föräldrarna. Denna prövning hade enligt kommittén ändå visat sig meningslös och orättvis, eftersom det inte fanns några möjligheter att se till att barnen verkligen försörjde föräldrarna (SOU 1979:64 s. 115). Det föredragande statsrådet ansåg de föreslagna ändringarna välgrun- dade och anslöt sig i propositionen Ny utlänningslag till vad kom- mittén hade anfört (prop. 1979:80:96 s. 39). Arbetsmarknads- utskottet hade inte något att erinra mot ändringarna av riktlinjerna (bet. AU 1979/80:27 s. 40). Något krav på att den som får uppehållstillstånd som anhörig skall ha sin försörjning tryggad och bostad ordnad har inte införts därefter. övervägde i sitt betänkande SOU 1995:75 (s. 164) om det för anhöriga utanför kärnfamiljen kan tas hänsyn till försörjningsförmågan i högre utsträckning och konsta- terade att många invandrare i har ett reellt försörjnings- ansvar för exempelvis föräldrar så länge dessa är kvar i hemlandet. En förutsättning för att tillstånd skulle beviljas anhöriga utanför kärnfamiljen kunde vara att den anhörige i åtar sig att garantera vederbörandes försörjning. Det borde dessutom framstå som klart att den i bosatte har ekonomiska förutsättningar att klara av utökad försörjningsbörda. Även bostadsfrågan borde vara tillfredsställande löst. Kommittén kom dock fram till att försörjningsansvar inte stämmer med de principer som i övrigt råder i det svenska samhället och att det kan anses vara oförenligt med de allmänna invandrarpolitiska målen att ha en särlagstiftning för invandrare i detta avseende. Flera remissinstanser ansåg emellertid att ett försörjningskrav borde införas eller att försörj- ningen i vart fall borde kunna vägas in vid bedömningen av om tillstånd bör beviljas eller inte. Regeringen förklarade sig därefter inte vara beredd att lägga fram förslag om någon form av försörjningskrav (prop. 1996/97:25 s. 115). Regeringen uttalade att frågan kräver en grundlig belysning i hela dess vidd, bl.a. beträffande vilka konsekvenser bristande försörjningsförmåga skall få när den inträffar under vistelsen i och hur en grundtrygghet skall kunna garanteras för alla människor i vårt land som inte själva kan klara sin försörjning. lämnade uttalandet utan erinran (bet. 1996/97:SfU5, rskr. 1996/97:80). I sitt betänkande Vår anhöriginvandring (SOU 2002:13) lämnade ett förslag som innefattade försörjningskrav. En redogörelse för detta finns i nästa kapitel. I vissa situationer ställs krav på att den person som vill komma till skall ha tillräckliga medel och/eller sjukförsäkring. Detta gäller vissa kategorier av medborgare i EES-länderna och i . Enligt 3 kap. 5 a § femte–sjunde styckena UtlF åligger det pensio- närer (vissa som arbetat eller haft egen verksamhet i landet är undantagna), studerande och icke ekonomiskt aktiva att visa att de kan försörja sig och att de, om de inte kommer att omfattas av den svenska socialförsäkringen, har heltäckande sjukförsäkring. Av 3 kap. 5 b § UtlF framgår att försörjningskrav i vissa fall även ställs på anhöriga till ovannämnda medborgare. Kommitténs uppdrag i den del som redovisades i delbetänkandet Vår anhöriginvandring (SOU 2002:13) var att utreda utlänningslagens bestämmelser om anhöriginvandring till . Uppdraget omfatta- de tre huvudsakliga uppgifter. Kommittén skulle för det första utvär- dera effekterna av de ändringar av utlänningslagens bestämmelser om anhöriginvandring som trädde i kraft . För det andra skulle övervägas om den s.k. seriositetsprövningen vid arrange- rade äktenskap kan förbättras. Vidare skulle, mot bakgrund av utvär- deringen av de lagbestämmelser som trädde 1997 och med beaktande av utvecklingen inom EU, övervägas om utlänningslagens bestämmelser om anhörigas rätt att bosätta sig i behöver ändras, särskilt med hänsyn till personer med samtliga nära släktingar här (sista länken-fall). I de angivna uppgifterna ingick att göra jäm- förelser med de övriga nordiska länderna och andra relevanta länder samt att beakta möjligheten för nära anhöriga att hålla kontakt genom att visering och uppehållstillstånd för besök beviljas. Parallellt med kommitténs arbete var frågan om familjeåterföre- ning föremål för harmoniseringsarbete inom EU. Eftersom det arbetet fortfarande pågick kunde direktivförslaget inte beaktas i någon större utsträckning. Kommitténs utvärderingen av lagändringar och behovet av förändring Kommittén konstaterade att i fråga om makar och sambor innebar ändringarna ingen praktisk skillnad i förhållande till tidigare regler. Svenska regler och praxis överensstämde med internationella åtaganden och vad som enligt kommitténs mening kunde anses vara rimligt. Någon ändring föreslogs därför inte. Ändringarna 1997 beträffande barn innebar att åldersgränsen sänktes från till . Det infördes ett krav på att barnet skall vara eller ha varit hemmavarande hos föräldern. Detta krav hade en- ligt kommitténs bedömning gjort tillämpningen inflexibel. På grund härav och med hänsyn till förslaget till EG-direktiv om familjeåter- förening föreslog kommittén att kravet på att barnet är eller har varit hemmavarande skulle upphöra. Genom lagändringarna infördes för nära anhöriga utanför kärnfamiljen ett uttryckligt krav på att sökanden skall ha ingått i samma hushåll som anknytningspersonen i . Någon form av beroendeförhållande, som gör det svårt för släktingarna att leva åt- skilda, måste föreligga. Beroendeförhållandet måste ha förelegat redan i hemlandet. Släktingens ansökan om uppehållstillstånd måste göras relativt snart efter anknytningspersonens bosättning i . borttogs möjligheten att få uppehållstillstånd enbart på grund av att samtliga nära släktingar befinner sig i , sista länk-fall. Kommittén konstaterade att de nya reglerna innebar en skärpning för föräldrar, särskilt änkor eller änklingar, som vill förena sig med vuxet eller vuxna barn i . Kommittén påpekade vidare att om inte förutsättningarna för uppehållstillstånd enligt punkten 3 i 2 kap. 4 § första stycket UtlL är uppfyllda, kan uppehållstillstånd endast beviljas i undantagsfall, dvs.