sou · GTB3108 · 2006-01-01 00:00:00 — SWIFT driver ett datorbaserat system för internationell betalningsförmedling via teleförbindelser mellan cirka 1 500 del- ägarbanker och vissa andra godkända deltagare. Totalt är över 7 600 finansiella företag i runt 200 länder anslutna, och skickas över nio miljoner meddelanden inom systemet. Nätverket inkluderar endast förmedling av information. Någon clearing- eller avvecklingsfunktion finns inte inom systemet, utan detta sker i annan ordning. SWIFT har vidare medverkat till att standarder utvecklats som underlättar kommunikationen mellan banker och andra finansiella företag. Som exempel kan nämnas BIC-koderna, som blivit en världsomspännande standard för identifiering av finansiella institutioner vid telekommunikation. BIC står för och kallas ibland SWIFT-adress. Bestämmelser om överföringar inom EU finns i Europa- parlamentets och rådets förordning (EG) nr 2560/2001 av om gränsöverskridande betalningar i euro.10 Förordningen gäller bara betalningar i euro, men EU-länder som inte har infört euron som valuta har möjlighet att ansluta landets valuta till förordningen. Av lagen (2002:598) om avgifter för vissa gränsöverskridande betalningar framgår att den svenska kronan skall omfattas av denna reglering. Förordningen gäller inte endast överföringar mellan banker utan även kortbetalningar och kontant- uttag i bankautomater. I förordningen slås principen om lika avgift fast. Detta innebär att en betalning i euro eller svenska kronor som sker till ett EU- land som infört euron som valuta inte får kosta mer än vad samma bank tar ut för motsvarande betalning inom landet. Görs exempelvis en överföring i euro från till får således avgiften för överföringen inte överstiga vad den franska banken tar ut för motsvarande överföring inom . Enligt förordningen skall en kund på begäran underrättas om sitt internationella bankkontonummer (Account Number, ). En kund som önskar göra en betalning till utlandet skall inte behöva ange mer än mottagarens IBAN- nummer. är alltså en standardiserad metod som gör det lättare att genomföra utlandsbetalningar. Europeiska kommissionen ser över förordningen. Översynen beräknas vara avslutad . Ytterligare bestämmelser om överföringar inom EES-området finns i lagen (1999:268) om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Lagen gäller endast överföringar, dvs. betalningsuppdrag som en kund lämnar till en bank om att ett visst belopp skall överföras till ett angivet konto. Lagen innehåller bl.a. bestämmelser om vilken information som banken skall lämna kunden före och efter överföringen samt hur en betalningsöverföring får ta. Lagen bygger på EG:s direktiv om gränsöverskridande betalningar, vilket är under omarbetning.11 Ett förslag till nytt direktiv antas komma att läggas fram . 10EGT L 344, 28.12.2001, s. 13–16. 11Europaparlamentets och rådets direktiv /5/EG av om gräns- överskridande betalningar (EGT L 43, , s. 25–30). Det finns cirka 100 företag i världen som ställer ut resecheckar. I domineras marknaden av , och Visa. Utställare av resecheckar är ett bolag i det land i vars valuta resechecken är utställd. I säljs endast resecheckar i utländsk valuta. Det innebär att det alltid sker en valutaväxlingstransaktion vid försäljning av resecheckar i . Resecheckar säljs av bl.a. banker och valutaväxlingsföretag. Resecheckar säljs i utställarens namn. Avtalsparter är kunden och utställaren av resechecken. Banken eller valutaväxlingsföretaget säljer resechecken för utställarens räkning. En resecheck som är utställd för betalning i utställarens egna kontor är ett skuldebrev. Är resechecken betalbar även i andra kontor är den en anvisning. En resecheck som är en anvisning innebär en uppmaning av en person till en annan att betala en penningsumma till en tredje. En resecheck är inte kopplad till ett konto och är inte överlåtbar. Resecheckar är inte reglerade i lag. Avtalsvillkoren mellan kunden och utställaren innehåller bl.a. bestämmelser om att kunden har rätt till återbetalning av det belopp som kunden har betalat för resechecken. Sådan rätt till återbetalning föreligger i de fall kunden förlorat resechecken, t.ex. vid stöld. Därutöver har kunden alltid rätt att återinlösa en check som inte utnyttjats. Avtalsvillkoren innehåller vidare uppgifter om vad kunden skall iaktta vid förlust av en resecheck, t.ex. skyldighet att spärranmäla checken. Resecheckar kan användas i de flesta länder och har obegränsad giltighetstid. Betalningsförmedling utförs inte endast av banker. Som exempel på en alternativ betalningsförmedlare kan nämnas , Inc. (Western Union), ett amerikanskt bolag som tillhandahåller finansiella och kommunikativa tjänster för privatpersoner och företag i hela världen samt är ett internationellt nätverk för förmedling av betalningstransaktioner. Western Union är representerat av 196 000 servicekontor i mer än 190 länder. I är servicekontoren ofta valutaväxlings- kontor eller tobaksaffärer. Genom Western Union kan man skicka en betalning till en person som befinner sig utomlands . En betalningstransaktion går till så att betalaren uppsöker närmaste Western Union-agentur och betalar det belopp som skall skickas jämte en avgift. Beloppet erläggs kontant och i förskott. Även den mottagande Western Union-agenten, som skall ombesörja ut- betalningen till betalningsmottagaren, skall i regel göra en kontantutbetalning. 3.1Vad är ett kontokort? Begreppet kontokort brukar användas för kort som är kopplade till ett tillgodohavande eller kreditutrymme hos kortutgivaren samt kan användas för betalning av varor och tjänster på olika säljställen liksom ofta även kontantuttag. Ett kontokort ingår alltid i ett betalningssystem, varför en kontokortstjänst kan beskrivas som en betalningstjänst. Själva kontokortet utgörs vanligtvis av en plastbricka. Kortet är i allmänhet ett bevis om att den person som är namngiven på kortet innehar eller disponerar ett konto hos kortutgivaren, vars namn i regel framgår av kortet. Som konto räknas i detta sammanhang inte endast ett inlåningskonto utan även andra avräkningar mellan kortinnehavaren och kortutgivaren, t.ex. ett kreditutrymme i form av köpgräns, limit eller vanlig kredit. Innehavet av kortet ger kontohavaren tillgång till ett antal tjänster som tillhandahålls av kortutgivaren. Förutom möjlighet att betala för varor och tjänster samt ta ut pengar från en uttags- automat kan kortet t.ex. ge rätt till reseförsäkring eller rabatt hos vissa säljföretag. Enligt allmänna råd om kontokort och automattjänster avses med kontokort ett kort som har utfärdats av ett kreditinstitut och som kan användas i automat eller som betalningsmedel.1 Ett kontokort kan enligt samma allmänna råd ge tillgång till ett eller flera konton med eller utan kredit. Kortet förutsätter vidare en avtalsrelation mellan kortutgivare och kort- innehavare samt kan vara förenat med flera olika funktioner. Ett kontokorts fysiska utformning och flera andra förhållanden som rör kontokort styrs av internationella standarder, vilka har utfärdats av Internationella standardiseringsorganisationen (ISO) 1 allmänna råd om kontokort och automattjänster, FFFS 2000:9. och införlivats som svensk standard av (). Standardisering utgör en förutsättning för att kontokort skall kunna användas på olika säljställen och i uttagsautomater i hela världen. Alla kontokort har ett kortnummer, som består av högst 19 siffror. I regel identifierar de första sex siffrorna kortutgivaren. SIS tilldelar kortutgivaren siffror för kortutgivaridentitet enligt en särskild standard. Den sista siffran i kortnumret kallas kontroll- siffra. Siffrorna mellan dessa kallas kort- eller kontosiffror och bestäms av kortutgivaren. Antalet utestående kontokort i var 2002 cirka 15,3 mil- joner, vilket i genomsnitt innebär cirka två kontokort per invånare . I hela världen beräknas det finnas över två miljarder utgivna kontokort. Antalet kontokorttransaktioner i uppgick till 883 miljoner, eller 98 transaktioner per capita, motsvarande ett transaktionsvärde på 406 miljarder kronor.2 Kortbetalningarnas andel av de icke-kontanta betalningarna har ökat från 1990 till 2003. Kortbetalningarnas andel av det totala transaktionsvärdet uppgick dock endast till , vilket förklaras med att kort ofta används för små beloppstransaktioner. Användningen av kontokort i är högre än i de flesta EU-länder, men är lägre än i de andra nordiska länderna.3 3.2Olika typer av kort Kontokorten brukar delas in i tre kategorier: debetkort, betalkort och kreditkort. Gränsdragningen mellan dessa kategorier är emellertid långt ifrån tydlig, då åtskilliga kombinationer och varianter av de olika kategorierna förekommer. Kontokorten kan även delas in i interna (slutna) och generella (öppna, eller externa) kort. Förs det konto till vilket kortet är knutet av ett säljföretag eller ett till säljföretaget knutet faktureringsföretag och kan kortet endast användas hos säljföre- taget, är fråga om ett internt kontokort. Kortets funktion är då 2Sveriges riksbank, Den svenska finansmarknaden , s. 99. 3Lars och , Kortbetalningar i , Penning- och valutapolitik 2/2003, riksbank, s. 29. närmast att för säljföretagets anställda utpeka kortinnehavaren som berättigad till kontodebitering. Ett kort som är knutet till ett konto hos en kortutgivare, som genom avtal har knutit flera säljföretag till sig, brukar kallas ett generellt kontokort. Vid betalning med ett debetkort debiteras beloppet kortinne- havarens tillgodohavande på ett konto, inte sällan ett löne- eller pensionskonto. Ett debetkort som är knutet till ett inlåningskonto hos en bank brukar benämnas bankkort. Ett sådant konto kan vara förknippat med en viss möjlighet till kredit. Debetkort kan även användas för kontantuttag från uttags- automat. Det finns vissa begränsningar på hur stora belopp som kan tas ut vid varje uttag och/eller . Bankkort som endast kan användas för att ta ut kontanter i uttags- automater brukar kallas uttagskort, automatkort eller bankomat- kort. De flesta bankkort kan även användas för betalning eller kontantuttag utomlands. Detta sker genom att de knyts till någon av de internationella varumärkessammanslutningarna Visa eller MasterCard. Dessa beskrivs närmare i avsnitt 3.4.5. Ett betalkort innebär i allt väsentligt en fakturatjänst. Sker inköp med ett betalkort betalar säljföretaget en ersättning till kortutgivaren, som i gengäld ombesörjer faktureringen av kunden och tar över kreditrisken. Betalkort ger således kortinnehavaren en viss möjlighet till kredit. Krediten kan vara begränsad till ett visst belopp eller obegränsad. Betalning för gjorda inköp sker i ett sammanhang, i regel en gång eller . Ett betalkort är ibland, men inte alltid, knutet till ett bankkonto. Kortföretaget debiterar kortinnehavaren en årsavgift, men tar i regel inte ut någon ränta. Betalkort är vanligtvis generella och riktar sig inte sällan till företag. Denna typ av kort används ofta för löpande kostnader i samband med resor och representation. Betalkorten förekommer även i olika klasser, t.ex. silver, guld och platina, med varierande möjlighet till kredit samt tillgång till förmåner av olika slag och bonuspoäng. Som exempel på betalkort kan nämnas American Express, Eurocard och samt flera kort som ges ut av bensinbolag. Betalkort brukar på engelska kallas charge cards eller T&E, som är en förkortning för . Ett kreditkort ger innehavaren kredit upp till ett bestämt belopp. Vid betalning påförs ett skuldkonto för avbetalningskredit. Betalning sker till skillnad från beträffande betalkort i allmänhet genom delbetalningar, vanligtvis med tillägg för ränta beräknad för inköpet. I vissa fall skall hela beloppet betalas på fakturans förfallodag. Många kort är kombinerade betal- och kreditkort. Det förekommer också kombinationer av debet- och kreditkort. Vid inköp dras det debiterade beloppet från innehavarens konto så länge det finns medel på detta. Finns inte medel på kontot påförs beloppet i stället ett skuldkonto. Kreditkort utfärdas ofta med anledning av att en kund ingår avtal om avbetalningsköp. Korten är således inte sällan knutna till olika butikskedjor, som ger ut sådana kort för att tjäna pengar på kreditgivning, öka försäljningen och stärka kundernas lojalitet till säljföretaget. Korten är alltså ofta interna. Co-branded cards och affinity cards Vissa kort utfärdas av en bank och är knutna till en internationell varumärkesorganisation som Visa eller MasterCard, men ges ut i samarbete med ett större säljföretag vars namn och logotyp finns på kortet. Sådana kort brukar kallas co-branded cards. Som exempel kan nämnas Statoil MasterCard, som är försett med båda dessa företags logotyper. Kortet kan genom knytningen till MasterCard användas för inköp och kontantuttag i olika länder, som innehavaren omfattas av särskilda villkor som gäller för vissa Statoil-kunder, t.ex. bonusprogram. Vidare finns s.k. affinity cards. Dessa kort är generella men riktar sig till en viss målgrupp. Affinity cards innebär inte sällan att innehavaren erbjuds rabatter på vissa typer av inköp, som en mindre del av transaktionsbeloppet betalas till en tredje part som innehavaren önskar stödja, t.ex. en välgörenhetsorganisation eller ideell förening. Användningen av olika typer av kort genomfördes av alla kontokorttrans- aktioner i med bankkort. Övriga transaktioner skedde till större delen med betalkort. Kreditkort med rullande kredit- arrangemang används endast i liten utsträckning i , men är betydligt vanligare i t.ex. de anglosaxiska länderna.4 Som kontokort räknas endast kort som är kopplade till ett bankkonto eller något liknande avräkningsförfarande hos en kortutgivare. Som exempel på kort som används för betalning men inte utgör kontokort bör särskilt nämnas förbetalda kort, som på olika sätt kan användas för köp av varor och tjänster. Förbetalda kort används i första hand för betalning av vissa standardiserade tjänster, t.ex. i telefon- och parkeringsautomater. När kortinnehavaren gör inköp med hjälp av det förbetalda kortet avräknas det inladdade beloppet. De flesta förbetalda kort är av engångskaraktär. Principiellt är dessa kort närmast att jämställa med kuponger eller polletter. Vissa förbetalda kort går att ladda upp med ny köpkraft. Sådana kort brukar kallas elektronisk plånbok. Som exempel kan nämnas det s.k. , som lanserades för att ersätta sedlar och mynt främst vid inköp . Försöket med blev inte någon framgång och har lagts ned. 4 och , a.a., s. 30 f. 3.3Vissa rättsliga frågor angående kontokort Kontokortet är inte ett skuldebrev, då det inte ger uttryck för någon bestämd penningfordran. Det är vidare personligt och får inte överlåtas. Kontokortet kan närmast beskrivas som en legitimationshandling med begränsade rättsverkningar.5 av kortet är dock inte tillräckligt för att identifiera innehavaren, utan vissa föreskrivna kontroller måste göras. Är samtliga angivna förutsättningar uppfyllda har kortinne- havaren befogenhet att kräva prestation av säljföretaget enligt kortavtalet. Kontokortet är således ett betalningsmedel, och i vissa fall även ett kreditmedel. Är fråga om ett generellt kontokort följer innehavarens rätt till prestation av det anslutningsavtal som har ingåtts mellan kortut- givaren och säljföretaget. Detta avtal kan alltså åberopas av kort- innehavaren i enlighet med principerna för tredjemansavtal. När det gäller interna kontokort följer samma rätt av det kontoavtal som har ingåtts mellan kortinnehavaren och säljföretaget. När kortinnehavaren genomför en transaktion med kontokortet upprättas en köpnota, vilken godkänns av kortinnehavaren antingen genom namnunderskrift eller knapptryckning. Är fråga om ett internt kontokort innebär godkännandet att kortinne- havaren erkänner en skuld gentemot säljföretaget, varvid köpnotan får karaktären av ett skuldebrev. Vid en transaktion med ett generellt kontokort riktar sig kortinnehavarens godkännande i stället mot kortutgivaren, som i transaktionsförhållandet blir borgenär. Fordringen behöver inte efter inlösen överlåtas från säljföretaget till kortutgivaren, med denuntiation till kortinnehavaren, för att kortutgivaren skall få sakrättsligt skydd för fordringen. En godkänd köpnota fungerar således närmast som en anvisning, som ställs ut av kortinnehavaren med kortutgivaren som utbetalare och säljföretaget som betal- ningsmottagare.6 Med en anvisning (assignation) avses en anmaning av en person, anvisaren, till en annan, utbetalaren, att betala en summa pengar till en tredje, mottagaren. Anvisningen innebär subsidiärt en betal- 5Hugo och , Skuldebrev, växel och check, 7 uppl., s. 141, jfr även , Anvisningar och kreditkort, 1971, s. 46. 6Tiberg och Lennhammer, a.a., s. 141 f., och , a.a., s. 45 f. ningsutfästelse av anvisaren, för det fall att utbetalaren inte skulle betala. Kontokortets legitimationsverkningar gäller endast kortinne- havaren och annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda detta. Kortet är alltså inte ett legitimationspapper i skulde- brevsrättslig mening. Kortet är vidare inte ett presentationspapper, då det kan ersättas utan dödningsförfarande.7 Inte heller är kortet ett tekniskt värdepapper, då det inte är oundgänglig bärare av en rättighet.8 När en transaktion med kontokort genomförs aktualiseras alltså i vart fall tre avtalsrelationer: förhållandet mellan kortutgivare och kortinnehavare, mellan kortinnehavare och säljföretag samt mellan kortutgivare och säljföretag.9 I de allra flesta fall aktualiseras ytterligare en avtalsrelation, nämligen den mellan kortutgivaren och den s.k. inlösaren. Inlösarens uppgifter och rättsliga ställning diskuteras i avsnitt 3.4.4. Förhållandet mellan kortutgivaren och kortinnehavaren, det s.k. täckningsförhållandet, regleras genom kontoavtalet. , som i regel är ett av kortutgivaren framställt standardavtal, innehåller en utförlig reglering av kortinnehavarens och kortut- givarens respektive rättigheter och skyldigheter. Det är villkor i dessa avtal som bestämmelsen i 34 § konsumentkreditlagen (1992:380) om en kontohavares betalningsansvar vid obehörig användning av kontokort tar sikte på. diskuteras mer utförligt i avsnitt 3.5. Vid kreditköp får köparen enligt 16 § andra stycket konsument- kreditlagen mot kreditgivarens krav på betalning framställa samma invändningar på grund av köpet som han kan göra mot säljaren. Har en transaktion skett med kreditkort kan således kortinne- havaren hålla inne betalningen till kortutgivaren med hänvisning till fel i levererad vara, under förutsättning att kortinnehavaren hade kunnat göra samma åtgärd gällande gentemot säljföretaget. Förhållandet mellan kortinnehavaren och säljföretaget, det s.k. valutaförhållandet, är i princip ett vanligt köpförhållande. 7Jfr 1 § lagen (1927:85) om dödande av förkommen handling. 8Tiberg och Lennhammer, a.a., s. 141 f. och 146. 9Tiberg och Lennhammer, a.a., s. 142 ff. innehavaren kan i förhållande till säljföretaget med stöd av köprättsliga bestämmelser göra invändningar om t.ex. fel i försåld vara. En avgörande skillnad mot köp som sker på annat sätt än med kontokort ligger i att säljföretaget i stället för att kräva kortinnehavaren på betalning har att vända sig till kortutgivaren. Det bör noteras att bestämmelsen i 14 § första stycket konsument- kreditlagen om krav på kontantinsats inte är tillämplig vid kreditköp med kontokort.10 Förhållandet mellan kortutgivaren och säljföretaget regleras genom anslutningsavtalet. I detta avtal anges bl.a. vilka kontroller som säljföretaget måste utföra beträffande kortinnehavarens behörighet och spärrning för att få ersättning av kortutgivaren. Kortutgivaren åtar sig å sin sida genom detta avtal att i för- hållande till säljföretaget acceptera alla köpnotor, förutsatt att det föreskrivna förfarandet har följts. Detta innebär att kortutgivaren har ådragit sig ett primäransvar för inlösen av dessa köpnotor. av någon anledning, t.ex. obestånd, vägra att lösa in en korrekt köpnota bär kortinnehavaren i allmänhet ett regressansvar i förhållande till säljföretaget.11 3.3.3Reklamation, obestånd och förfalskning Vid ett generellt (externt) kontoköp är det som nämnts kortutgivaren som blir borgenär i förhållande till kortinnehavaren. Kortutgivaren kan därför inte utan stöd i anslutningsavtalet återdebitera säljföretaget, om kortinnehavaren efter en transaktion med t.ex. betalkort skulle vägra betala kortutgivaren på grund av påstått fel i varan. I anslutningsavtalen finns emellertid i regel en klausul som ger kortutgivaren rätt att debitera säljföretaget för skada eller förlust som kortutgivaren drabbas av med anledning av reklamation på grund av fel i en försåld vara.12 1991/92:83 s. 44 ff., se även allmänna råd om konsumentkrediter (KOVFS 2004:6), avsnitt 2.5.2. 11Tiberg och Lennhammer, a.a., s. 142. 12Tiberg och Lennhammer, a.a., s. 145. Eftersom kortutgivaren utfärdar kontokort endast efter att kundens kreditvärdighet har prövats är det i allmänhet kortut- givaren som står risken för kortinnehavarens insolvens. Detta innebär att kortutgivaren inte kan vägra inlösen av köpnotor med hänvisning till att kortinnehavaren blivit insolvent eller har försatts i konkurs. Vid utfärdande av kreditkort till en konsument följer kredit- givarens skyldighet att göra en kreditprövning av 5 a § konsument- kreditlagen. Enligt samma paragraf kan kreditprövningen under vissa förhållanden underlåtas. Har en transaktion genomförts med användning av ett förfalskat kontokort står kortutgivaren för den skada som uppstått, utom i fall då förfalskningen borde ha upptäckts av säljföretaget vid köpet.13 Säljföretaget har alltså under dessa förutsättningar möjlighet att av kortutgivaren få ersättning för transaktioner som har skett med användning av ett förfalskat kontokort. Kortut- givaren saknar i enlighet med allmänna principer möjlighet att hålla kortinnehavaren betalningsansvarig för sådana transaktioner. När det gäller förfalskning av köpnotor har i rättsfallet NJA 1992 s. 263 uttalat att om kortinnehavaren gjort antagligt att en köpnota är förfalskad, ankommer det på kortutgivaren att bevisa att den är äkta.14 anförde i samma rättsfall att denna princip skall tillämpas vid såväl innehålls- som underskriftsförfalskning av en köpnota. Betalningsförmedling med hjälp av kontokort bygger som tidigare nämnts på avtalsförhållanden mellan i vart fall tre aktörer: kort- utgivaren, kortinnehavaren och säljföretaget. I kortsystem där det ingår flera kortutgivare finns ytterligare en aktör som brukar kallas inlösare. Inlösaren har avtalsrelationer med 13Tiberg och Lennhammer, a.a., s. 145. 14Se avsnitt 5.1.1. säljföretaget och kortutgivarna. Ett enskilt säljföretag behöver därför inte ingå avtal med samtliga kortutgivare. Utöver dessa aktörer finns ett antal aktörer som brukar kallas servicebyråer. Dessa utför vanligtvis visst praktiskt arbete, t.ex. databearbetning och insamling av köpnotor. Utgivare av kontokort är i första hand bankerna. Kort som ges ut av bankerna är generella och kan i regel användas för alla slags inköp. I allmänhet är dessa kort knutna till någon av varumärkes- organisationerna Visa eller MasterCard. Många företag inom handeln ger numera ut generella kontokort. Utgivningen sker dock normalt i samarbete med en bank, som är den formella utgivaren av kortet. Bensinbolag har gett ut interna kontokort och har följts av allt fler företag inom dagligvaruhandeln. Sådana kort kan endast användas för betalning av köp av varor och tjänster som det kortutgivande företaget tillhandahåller. Kortutgivaren bestämmer, inom ramen för MasterCards eller , vilka villkor som skall gälla för kortets och kontots utnyttjande samt kortets utformning och utseende. Kortutgivaren för register över vilka kort som har utfärdats och fakturerar eller aviserar kontohavaren för gjorda inköp. Även sedan ett kort har överlämnats till en kortinnehavare förblir detta enligt avtalsvillkoren kortutgivarens egendom. Detta gör det möjligt för kortutgivaren att vid missbruk spärra eller dra in kortet.