sou · GTB349d3 · 2006-01-01 00:00:00 — Eftersom de personer som vistas här med stöd av direktivet inte kommer att behöva uppehållstillstånd kommer dock regeln om återkallelse att sakna betydelse såvitt gäller dem. Detsamma gäller för övrigt för samtliga andra grunder som i 2 kap. 9-12 §§ UtlL anges för återkallande av uppehållstillstånd. Sammanfattningsvis innebär ett genomförande av direktivets regler att avlägsnanden grundade på hänsynen till allmän ordning eller säkerhet även i fortsättningen kommer att kunna ske genom utvisning enligt 4 kap. 7 § UtlL eller 1 § LSU, eller genom avvis- ning enligt 4 kap. 1 § första stycket 6 eller 2 § första stycket 2, 3 eller 4 UtlL. I detta avseende är det således inte nödvändigt med författningsändringar för att uppfylla direktivets krav. 12.1.3Beslut om avlägsnande p.g.a. hänsyn till folkhälsan Utredningens bedömning: Artikel 29 föranleder inga författningsändringar. I detta avsnitt behandlas artikel 29. I 3 kap. 5 d § UtlF finns en bestämmelse om beviljande av uppe- hållstillstånd för sådan utlänning som är bosatt men inte medborgare i en EES-stat eller i och som under vissa förutsättningar skall arbeta tillfälligt i . Enligt bestämmelsen skall uppehållstillstånd beviljas, om inte allmän ordning, säkerhet eller hälsa talar emot det. Därutöver finns det inte, varken i utlänningslagstiftningen, smittskyddslagen eller i annan för- fattning, regler som på grund av hänsynen till folkhälsan kan begränsa en utlännings rätt att vistas i landet. Grundläggande regler om begränsning av rätten till inresa och uppehåll Den ovan nämnda bestämmelsen i UtlF avser uppehållstillstånd och kan redan av det skälet inte komma i konflikt med artikel 29. Artikeln saknar även i övrigt betydelse för svenskt vidkommande och några författningsändringar behövs inte. 12.1.4Beslut om avlägsnande på andra grunder Utredningens förslag: 3 kap. 5 c § UtlF, som avser återkallande av uppehållstillstånd och som kommer att sakna tillämpnings- område, bör upphävas. I UtlL finns flera bestämmelser som på något sätt avser avlägsnanden på andra grunder än hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Delar av 4 kap. 1 och 2 §§ samt 3 § UtlL har i viss utsträckning behandlats i tidigare avsnitt. Enligt 4 kap. 1 § första stycket 3 UtlL får en utlänning avvisas om det vid hans ankomst till framkommer att han tänker besöka något annat nordiskt land men saknar erforderligt tillstånd att resa in dit. Vidare kan enligt 4 kap. 2 § andra stycket UtlL en utlänning avvisas om det har begärts av den centrala utlännings- myndigheten i ett annat nordiskt land och det kan antas att han annars beger sig till det landet. Som berörts tidigare kan utvisning enligt 4 kap. 3 § UtlL ske bl.a. av den utlänning som har fått sitt uppehållstillstånd återkallat. Återkallelse kan ske, förutom med stöd av 2 kap. 9–12 § UtlL, med stöd av 3 kap. 5 c § UtlF. Den senare regeln gäller dem som anges i 5 a §, som grundar sin vistelserätt på gemenskapsrätten och som inte försörjer sig eller annars saknar medel för sitt uppehälle. Dessutom kan återkallelse ske beträffande de familjemedlemmar som anges i 5 b § och som inte längre har anknytning till en medborgare i en EES-stat eller i . Bestämmelsen i 4 kap. 1 § första stycket 3 UtlL har sin grund i den ännu gällande nordiska passöverenskommelsen. Genom överens- kommelsen blev varje nordiskt land skyldigt bl.a. att avvisa Grundläggande regler om begränsning av rätten till inresa och uppehåll utlänningar som saknar inresetillstånd till ett annat nordiskt land som utlänningen tänker besöka. Enligt sin ordalydelse är bestämmelsen inte begränsad till att avse endast de utlänningar som ankommer till för omedelbar genomresa till det andra nordiska landet, utan gäller även gentemot sådana utlänningar som avser att vistas i innan de fortsätter till det andra landet. Även 4 kap. 2 § andra stycket UtlL har sin grund i den nordiska passöverenskommelsen, men torde ha liten praktisk tillämpning. Någon egentlig materiell grund för avvisning anges inte i den senare bestämmelsen, som således kan bli tillämplig på vilken person som helst som enligt en annan nordisk utlänningsmyndighet bör avvisas från . Enligt vår bedömning är det inte påkallat med någon ändring av de ovan nämnda bestämmelserna, som dock bör tillämpas med beaktande av rörlighetsdirektivets föreskrifter om tillåtna grunder för beslut om avlägsnande. Det är tveksamt om en utlänning som enligt gemenskapsrätten har rätt att vistas i kan avvisas endast på den grunden att han eller hon saknar rätt att vistas i ett annat nordiskt land, som han eller hon tänker besöka. Om utlänningens vistelse i avser endast genomresa till det andra nordiska landet ligger det dock närmare till hands att avvisning kan ske. 3 kap. 5 c § UtlF fyller fortsättningsvis ingen funktion eftersom de berörda personerna inte kommer att ha sådant uppehålls- tillstånd. För övrigt är det inte behövligt att konstruera en annan regel om avlägsnande utifrån de i bestämmelsen angivna grunderna. Detta eftersom direktivets bestämmelser om uppehållsrätt i sig uttömmande anger vilka krav som får ställas för dessa personers vistelse i landet, så länge fråga inte är om hänsynen till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Dessa bestämmelser har beaktats i andra delar av betänkandet, se t.ex. avsnitt 8 och 9. 3 kap. 5 c § UtlF bör därför upphävas utan att ersättas av någon liknande regel. Grundläggande regler om begränsning av rätten till inresa och uppehåll 12.2Skyldigheten att återta en person som utvisats från annan medlemsstat Utredningens bedömning: I denna del föranleder rörlighets- direktivet ingen ändring av svensk rätt. I avsnittet behandlas artikel 27.4. Den som är svensk medborgare har en ovillkorlig rätt att resa in i . Såvitt gäller utlänningar som kan ha fått s.k. främlingspass utfärdat i , får artikeln anses ha den innebörden att inte kan vägra utländsk myndighet att verkställa ett utvisningsbeslut till . Artikeln torde däremot inte utgöra hinder mot att därefter avvisar eller utvisar personen, om grund därför föreligger enligt svensk rätt. Enligt vår bedömning är inga författningsändringar i denna del påkallade. 12.3Återreseförbud i vissa fall Utredningens förslag: I 4 kap. 14 § UtlL införs en begränsning av möjlighet att förena vissa beslut om avlägsnande med förbud för utlänningen att återvända till . Såvitt gäller regeringens möjlighet att meddela sådana förbud lämnas inget författningsförslag, men vår bedömning i frågan bör uppmärksammas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. I avsnittet behandlas artikel 15.3. Om en utlänning avvisas eller utvisas kan beslutet förenas med återreseförbud. Sådant förbud att återvända till eller utan tidsbegränsning är enligt 4 kap. 14 § UtlL obligatoriskt när domstol förordnar om utvisning på grund av brott. Enligt samma bestämmelse får , när verket beslutar om avvisning eller utvisning, förena beslutet med ett tidsbegränsat förbud att återvända till . Om beslutet om avlägsnande meddelas av kan även nämnden enligt 7 kap. 5 § andra stycket UtlL förena beslutet med förbud att Grundläggande regler om begränsning av rätten till inresa och uppehåll Detsamma gäller om det är regeringen som beslutar sedan ärendet överlämnats dit. Artikel 15.3 förskriver att den som avlägsnats från en medlemsstat på andra grunder än hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa, inte får förbjudas att återvända. Denna regel utgör hinder mot en del av de förbud som kan meddela enligt nu gällande rätt. möjligheter att meddela sådana förbud bör därför inskränkas till att avse fall i vilka beslutet om avlägsnande grundats på allmän ordning eller säkerhet. Sådana fall är avvisning enligt 4 kap. 1 § första stycket 6 eller 2 § första stycket 2, 3 eller 4 UtlL. 4 kap. 14 § UtlL bör innefatta en sådan begräns- ning, som inte behöver gälla andra utlänningar än dem som om- fattas av direktivets regel. Enligt nu gällande rätt kan, som nämnts ovan, förbud att återvända i vissa fall meddelas även av eller regeringen. Inte heller dessa myndigheter skall kunna meddelas förbud om återvändande i förening med ett beslut om avlägsnande som inte är grundat på allmän ordning eller säkerhet. Eftersom instans- och processordningen i utlänningsärenden är föremål för genomgripande översyn – vilket berörs särskilt i avsnitt 15 – lämnar utredningen inget författningsförslag utöver det som berör . Frågan bör dock uppmärksammas i det fortsatta arbetet med ny instansordning m.m. 13Skydd mot avvisning och utvisning p.g.a. hänsyn till allmän ordning eller säkerhet I avsnitt 13 behandlas artikel 28. Enligt sin lydelse avser artikeln utvisning av hänsyn till allmän ordning och säkerhet, men som påpekats i avsnitt 12.1.1 torde artikeln vara tillämplig även på vissa avvisningsfall. 13.2Beaktande av personliga förhållanden Utredningens bedömning: Sådana hänsyn som enligt 4 kap. 10 § första stycket UtlL skall tas till utlänningens anknytning till det svenska samhället, bör tas även inför vissa avvisnings- beslut samt inför utvisningsbeslut enligt lagen om särskild utlänningskontroll. Regler om detta införs i en ny 2 a § i 4 kap. UtlL samt genom en utökad hänvisning i 5 § LSU. Innebörden av artikel 28.1 är att den beslutande myndigheten måste beakta den berörda personens personliga förhållanden innan man av hänsyn till allmän ordning m.m. beslutar att avlägsna denne. När det gäller beslut om avlägsnande enligt svensk rätt finns liknande regler endast i 4 kap. 10 § första stycket UtlL. Denna bestämmelse anger särskilt vissa omständigheter som skall beaktas när domstol överväger att utvisa en utlänning enligt 7 §; d.v.s. när fråga är om utvisning p.g.a. brott. Domstolen skall därvid ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhället och särskilt beakta: om utlänningen har barn i och, om så är fallet, barnets behov av kontakt med utlänningen, hur kontakten har varit och hur den skulle påverkas av att utlänningen utvisas, Skydd mot avvisning och utvisning p.g.a. hänsyn till allmän ordning eller säkerhet utlänningens övriga familjeförhållanden, och hur länge utlänningen har vistats i . En regel liknande den ovan angivna finns i 2 kap. 9 § UtlL, som dock inte direkt avser beslut om utvisning eller avvisning, utan beslut om återkallande av uppehållstillstånd. Eftersom denna regel fortsättningsvis inte kommer att vara relevant för dem som i stället för uppehållstillstånd kommer att ha någon form av uppehållsrätt, berörs regeln inte ytterligare. Den ovan återgivna regeln i 4 kap. 10 § första stycket UtlL måste anses uppfylla de krav som artikel 28.1 ställer. Såvitt gäller utvisning p.g.a. brott saknas således anledning att komplettera bestämmelserna. Som framgått av tidigare avsnitt kan dock hänsynen till allmän ordning eller säkerhet föranleda andra beslut om avlägsnande. Även avvisning enligt 4 kap. 1 § första stycket 6 eller 2 § första stycket 2, 3 eller 4 UtlL eller utvisning enligt 1 § LSU kan förekomma. För de senare fallen saknas regler om beaktande av utlänningens personliga förhållanden. Artikel 28.1 får dock anses omfatta även sådana beslut om avlägsnande av en utlänning. Svensk rätt uppfyller således inte i alla avseenden de krav som artikeln ställer. För att uppfylla artikelns krav även såvitt gäller andra nu aktuella beslut om avlägsnanden än utvisning enligt 4 kap. 7 § UtlL, bör regeln i 10 § första stycket omfatta alla sådana beslut. När det gäller avvisning enligt 4 kap. 1 § första stycket 6 eller 2 § första stycket 2, 3 eller 4 UtlL, i den mån bestämmelserna avser hänsynen till allmän ordning eller säkerhet, kan en sådan regel införas i en ny 2 a §. När det gäller utvisning enligt LSU kan en hänvisning göras i 5 § nämnda lag, som redan nu innehåller hänvisningar till vissa regler i UtlL. Hänvisningen bör ha innebörden att de hänsynstaganden som avses i 4 kap. 10 § första stycket UtlL skall göras även vid handläggning enligt LSU. Varken i fråga om avvisning enligt UtlL eller utvisning enligt LSU finns anledning att låta regeln avse andra utlänningar än medborgare i EES-stater eller i eller deras familjemedlemmar. SOU 2005:49 Skydd mot avvisning och utvisning p.g.a. hänsyn till allmän ordning eller säkerhet 13.3Stärkt skydd mot avvisning och utvisning Utredningens förslag: Den nu gällande regeln i 4 kap. 10 § andra stycket UtlL bör uttryckligen gälla även dem som har permanent uppehållsrätt. En liknande regel, med innebörden att synnerliga skäl måste föreligga för att avvisning av dem som har permanent uppehållsrätt skall kunna ske, bör för vissa avvisningsfall införas i en ny 4 kap. 2 a § UtlL. Även för utvis- ning enligt LSU måste synnerliga skäl föreligga om utlänningen har permanent uppehållsrätt, vilket kan framgå av en utökad hänvisning till UtlL i 5 § LSU. Såvitt gäller utvisning på grund av brott enligt 4 kap. 7 § UtlL anger 10 § andra stycket att synnerliga skäl därför måste föreligga bl.a. om det gäller en person som, när åtal väcktes, hade permanent uppehållstillstånd eller som då hade bott i . Bestämmelserna i 2 kap. 9 § UtlL – avseende återkallande av uppehållstillstånd – blir såsom angetts i avsnittet ovan inte aktuella för dem som i enlighet med direktivet kommer att ha uppehållsrätt i stället för uppehållstillstånd. Av artikel 28.2 följer att utvisning av den som har permanent uppehållsrätt förutsätter att fråga är om ett allvarligt hot mot allmän ordning eller säkerhet. Det kan här påpekas att enligt artikel 27.2 kan utvisning av en unionsmedborgare eller familjemedlem – även de som inte har permanent uppehållsrätt – ske endast om den personens beteende utgör ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse. Båda artiklarna förutsätter således att fråga skall vara om ett allvarligt hot i detta avseende, men eftersom artikel 28.2 skall utgöra ett förstärkt skydd mot utvisning krävs att det, i jämförelse med artikel 27.2, måste föreligga starkare skäl för utvisning av den som har permanent uppehållsrätt. Liksom artikel 28.1 kan 28.2 i princip anses avse både utvisnings och avvisningsbeslut. Regeln gäller som nämnts endast dem som har permanent uppehållsrätt. Sådan rätt skall som huvudregel förvärvas vistelse i den mottagande medlemsstaten, Skydd mot avvisning och utvisning p.g.a. hänsyn till allmän ordning eller säkerhet men direktivet anger också vissa undantag som innebär att uppehållsrätten kan bli permanent avsevärd tid . Undantagen har behandlats i avsnitt 11. Som dessa regler om förtida permanent uppehållsrätt är konstruerade kan i vissa fall en person få permanent uppehållsrätt redan efter en mycket kort vistelse i den mottagande medlemsstaten. Det kan t.ex. gälla en anhörig till en arbetstagare som förvärvar förtida permanent uppehållsrätt enligt artikel 17.1. Enligt artikel 17.3 kan den anhörige i den situationen själv förvärva permanent uppehållsrätt, utan att det kan ställas några krav på att denne skall ha vistats i landet . Det sagda innebär att avvisning enligt 4 kap. 2 § UtlL, som inte kan tillämpas mot den som har vistats i mer än , i sällsynta fall kan komma i fråga avseende en person som har permanent uppehållsrätt. Det stärkta skydd som avses i artikel 28.2 bör således omfatta såväl utvisning enligt 4 kap. 7 § UtlL och 1 § LSU som avvisning enligt 4 kap. 1 § första stycket 6 och 2 § första stycket 2, 3, eller 4 UtlL. Den befintliga regeln i 4 kap. 10 § andra stycket UtlL uppfyller i princip kravet i artikel 28.2, men måste anpassas så att den uttryckligen omfattar den utlänning som har permanent uppehålls- rätt. Detta eftersom permanent uppehållsrätt i vissa fall kan tillkomma en utlänning som inte har varit bosatt i . Fråga är vidare utlänningen skall ha permanent uppehållsrätt för att bestämmelsen skall vara aktuell. I övriga fall enligt andra stycket är det förhållandena för åtals väckande som avgör om synnerliga skäl för utvisning måste föreligga. Enhetligheten skulle gagnas av om även den nu aktuella frågan bedömdes på motsvarande sätt. Som artikel 28.2 lyder ligger det dock närmare till hands att domstolen måste utgå från förhållandet för beslutet i utvisningsfrågan. Vi föreslår därför en bestämmelse med den innebörden. Som beskrivits ovan måste regler om stärkt skydd för den som har permanent uppehållsrätt införas även såvitt gäller vissa beslut om avvisning enligt 4 kap. 1 och 2 § UtlL samt utvisning enligt 1 § LSU. Dessa regler bör ha samma innebörd som den nya lydelsen av 4 kap. 10 § andra stycket UtlL i relevanta delar. Även vid beslut i de nu aktuella frågorna bör den relevanta tidpunkten, vid vilken utlänningen skall ha permanent uppehållsrätt, vara tidpunkten för beslutet. Har utlänningen vid det tillfället permanent uppehållsrätt måste således synnerliga skäl för avvisning eller utvisning föreligga för att beslut därom skall kunna fattas. SOU 2005:49 Skydd mot avvisning och utvisning p.g.a. hänsyn till allmän ordning eller säkerhet Såvitt gäller avvisningsfallen kan regeln införas i den nya 4 kap. 2 a § UtlL som föreslås i avsnitt 13.2. För LSU-fallen kan, på liknande sätt som föreslås i det avsnittet, en utökad hänvisning till UtlL göras i 5 § LSU. 13.4Mycket starkt skydd mot avvisning och utvisning Utredningens förslag: 4 kap. 10 § UtlL bör kompletteras på sätt att det måste föreligga tvingande hänsyn till allmän säkerhet för att utvisning på grund av brott skall få ske av en EES-medborgare m.fl. som har uppehållit sig i eller som är underårig. Detsamma bör enligt en ny 4 kap. 2 a § UtlL gälla för vissa avvisningsfall enligt 1 och 2 §§, samt för utvisning enligt LSU. För det senare fallet kan en utökad hänvisning till UtlL göras i 5 § LSU. Avsnittet behandlar artikel 28.3. I avsnittet ovan har berörts 4 kap. 10 § andra stycket UtlL, som innebär att det för utvisning av dem som har bott i måste föreligga starkare skäl än annars. Därutöver finns i 4 kap. 10 § fjärde stycket UtlL en särskild regel som avser endast de utlänningar som kom till innan de fyllde och som hade vistats här när åtal väcktes. En sådan utlänning får inte utvisas enligt 4 kap. 7 § UtlL, d.v.s. på grund av brott. Artikel 28.3 anger att det för två särskilda kategorier av unions- medborgare och familjemedlemmar måste föreligga mycket starka skäl – tvingande hänsyn till allmän säkerhet – för att utvisning skall kunna ske. Dessa kategorier är de personer som har uppehållit sig i den mottagande medlemsstaten under de tio föregående åren samt underåriga, om inte utvisning är nödvändigt för barnets bästa enligt konvention om barnets rättigheter. Enligt kommissionens förslag till direktivet skulle gälla ett absolut skydd mot utvisning redan om personen i fråga hade permanent uppehållsrätt eller var en underårig familjemedlem. En sådan ordning godtogs inte av rådet, som i den gemensamma Skydd mot avvisning och utvisning p.g.a. hänsyn till allmän ordning eller säkerhet ståndpunkten (nr 6/2004) i stället förordade den lydelse som i dessa delar blev den slutliga. Enligt vår bedömning kan uttrycket tvingande hänsyn anses innebära att det skall föreligga starkare skäl för utvisning än vad som i nu gällande rätt uttrycks med begreppet synnerliga skäl. Detta är i konsekvens med att vi föreslår att synnerliga skäl för utvisning måste föreligga beträffande dem som har permanent uppehållsrätt och eftersom artikel 28.3 avser ett än starkare skydd än så. I brist på ett inarbetat svensk uttryck i detta avseende bör direktivets uttryck tvingande hänsyn till allmän säkerhet kunna användas i den svenska författningstexten. De kategorier som skall omfattas av det stärkta skyddet är dels dem som har uppehållit sig i landet under de föregående tio åren, dels underåriga. Med underåriga förstås barn . Såvitt gäller underåriga görs ett undantag från kravet på tvingande hänsyn om utvisning skulle vara nödvändigt för barnets bästa enligt den s.k. . Enligt artikel 3.1 nämnda konvention skall, vid alla åtgärder som rör barn, barnets bästa komma i främsta rummet. Artikeln är en portalbestämmelse och avser att vägleda vid tillämpning av konventionens övriga bestämmelser. Av artikel 9.1 skall konventionsstaterna säkerställa att barn inte skiljs från sina föräldrar – vilket kan bli följden av bl.a. utvisning av barnet – utom i de fall när berörda myndigheter har funnit att ett sådant åtskiljande är nödvändigt för barnets bästa. bestämmelser bör naturligtvis beaktas i de fall ett avlägsnande av en underårig kan komma i fråga, men såvitt gäller den svenska författningstextens lydelse torde det vara tillräckligt att återge vad rörlighetsdirektivet föreskriver i denna del. Den nu behandlande bestämmelsen ansluter till de ovan behandlade reglerna om stärkt skydd mot utvisning och avvisning. Såvitt gäller utvisning på grund av brott bör det av 4 kap. 10 § andra stycket UtlL framgå att sådana tvingande hänsyn måste föreligga i fråga om utvisning av en medborgare i en EES-stat eller i eller en familjemedlem som har uppehållit sig i de föregående tio åren. När det gäller underårigas stärkta skydd mot utvisning på grund av brott kan en regel därom införas som ett nytt femte stycke i samma paragraf. Liksom övriga behandlade bestämmelser om skydd mot utvisning torde artikel 28.3 avse även vissa avvisningsfall enligt 4 kap. 1 § och 2 § UtlL. Den nya 2 a § som föreslås i avsnitten 13.2 SOU 2005:49 Skydd mot avvisning och utvisning p.g.a. hänsyn till allmän ordning eller säkerhet och 13.3 kan omfatta även den nu aktuella bestämmelsen. För LSU-fallen kan, på samma sätt som angetts i de nu nämnda avsnitten, en utökad hänvisning till UtlL göras i 5 § LSU. På samma sätt som angetts i avsnitt 13.3 bör den relevanta tidpunkten – vid vilken utlänningen skall ha uppehållit sig i landet under de föregående tio åren, alternativt är – vara tidpunkten för beslutet i utvisnings- eller avvisningsfrågan. Har utlänningen vid det tillfället vistats i eller är han eller hon fortfarande underårig blir bestämmelsen om tvingande hänsyn tillämplig. 14Översättning och delgivning av beslut samt tidsfristen för verkställighet Artikel 30 innehåller vissa bestämmelser om delgivning av beslut om utvisning på grund av hänsyn till allmän ordning eller säkerhet. Genom hänvisningen i artikel 15.1 skall dock artikel 30 – och artikel 31 – avse alla beslut som begränsar den fria rörligheten, inte endast beslut grundade på hänsynen till allmän ordning, säkerhet eller folkhälsa. Det sagda innebär att artikel 30 och 31 torde avse i princip alla beslut om avvisning eller utvisning, oavsett om beslutet fattats av polismyndigheten, , domstol eller annan myndighet. Viss del av artikel 30.3 bör dock inte anses omfatta alla avvisningsbeslut, vilket framgår av avsnitt 14.3. Som angetts i avsnitt 5.2.3 krävs enligt svensk rätt att medborgare i vissa länder utanför EES-området och har visering när de reser in i . Ett beslut att inte utfärda visering för en sådan medborgare, om denne är familjemedlem i direktivets mening, kan sägas innebära en inskränkning av den fria rörligheten. Även ett sådant beslut omfattas därför av artiklarna 30 och 31. Detsamma gäller beslut enligt 2 kap. 9 § UtlL om återkallelse av visering. Översättning och delgivning av beslut samt tidsfristen för verkställighet Utredningens förslag: I en ny 2 kap. 13 a § UtlL införs en bestämmelse om delgivning dels av beslut att inte bevilja visering för en familjemedlem från tredje land, dels av beslut att återkalla sådan visering. Vidare införs en ny 4 kap. 16 § UtlL med bestämmelser om delgivning av samtliga beslut om avlägsnande enligt 4 kap., i den mån besluten avser EES- medborgare m.fl. Beslutet skall skriftligen delges den berörda personen på ett språk som han eller hon förstår. Genom hänvisning till UtlL införs i LSU en liknande regel avseende utvisning enligt den senare lagen. I avsnittet behandlas artikel 30. En del av artikel 30.3 behandlas även i det följande avsnittet. I nu gällande lydelser av UtlL och UtlF – och även i LSU – saknas bestämmelser med innebörden att delgivning av domar och beslut skall ske med part.