sou · GTB398 · 2006-01-01 00:00:00 — Undantag från principen att veterinär skall anlitas finns också i de ovan nämnda föreskrifterna om operativa ingrepp, bl.a. i fråga om kastrering av vissa djur samt för olika former av identitetsmärkning och andra mindre ingrepp såsom slipning av tänder på svin och avlägsnande av övertaliga spenar på kalvar. Även i fråga om smittsamma djursjukdomar är rätten att behandla djur begränsad. Den som inte är behörig att utöva veterinäryrket får inte mot ersättning behandla sjukdom på vilken epizootilagen 1972:122 s. 10 och prop. 1987/88:93 s. 56 ff. 1987/88:93 s. 57 och prop. 2001/02:93 s. 17. Reglering av området för djurens hälso- och sjukvård och närliggande områden (1999:657) eller zoonoslagen (1999:658) är tillämplig (5 § första stycket behörighetslagen). Den som bryter mot denna bestäm- melse döms för smittfarligt kvacksalveri till böter eller fängelse i högst (37 § första stycket behörighetslagen). Bestämmelsen har funnits med sedan den första veterinära behörighetslagens tillkomst (lagen 1965:61 om behörighet att utöva veterinäryrket m.m.). Som motivering angavs att det är av allmänt intresse att hindra kvacksalvare från att behandla djursjukdomar som är särskilt smittfarliga för omgivningen. Det ursprungliga förslagets lydelse, som innebar att även undersökning skulle omfattas, infördes inte, vilket motiverades med att kvacksalvaren givetvis först måste undersöka patienten för att kunna efter måttet av sin förmåga fastställa sjukdomens natur av behandlingsförbjuden eller inte (prop. 1965:7, s. 8). Bestämmelsens förbud gäller bara för den som mot ersättning behandlar sjukdomarna, vilket innebär att en djurägare enligt bestämmelsen inte är förhindrad att behandla det egna djuret. Enligt epizootilagens bestämmelser har dock djurägaren en skyldighet att genast kontakta veterinär vid misstanke om en sådan sjukdom. Veterinärer har som enda yrkesgrupp inom djurens hälso- och sjukvård, förskrivningsrätt13. Detta innebär emellertid inte att bara veterinärer får tillföra djur läkemedel. Exempelvis får veterinärer tillhandahålla läkemedel till annan personal och till djurägare enligt de s.k. (se avsnitt 2.5.1). En djurägare som har fått ett läkemedel mot recept har naturligtvis också rätt att ge djuret detta. Vissa läkemedel får emellertid bara användas av veterinär, vilket bl.a. framgår av föreskrifter om användning av vissa substanser som innehåller hormoner14. 136 § föreskrifter (LVFS 1997:10) om förordnande och utlämnande av läkemedel m.m. 14Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 2004:76) om villkor för eller förbud mot användning av vissa substanser vid behandling av djur. Reglering av området för djurens hälso- och sjukvård och närliggande områden 2.5Bestämmelser om ansvar och delegering av veterinära uppgifter Någon allmän reglering av möjligheterna för veterinärer att delegera uppgifter till annan personal finns inte och inte heller bestämmelser om ansvarsfördelningen vid eventuell delegering. I motiven till djurskyddslagen görs dock vissa uttalanden om möjligheterna att efter veterinärens anvisningar låta annan utföra behandlingar och i fråga om tillhandahållande av läkemedel finns föreskrifter om möjligheterna att delegera vissa uppgifter. 2.5.1Delegering i samband med läkemedelshantering föreskrifter om veterinärers läkemedelshantering, de s.k. C15-föreskrifterna15, är de enda bestämmelser som uttryck- ligen reglerar veterinärers rätt att delegera vissa arbetsuppgifter. Föreskrifterna innehåller ingen uttrycklig bestämmelse om vem som har ansvaret för en behandling som delegerats, men det är underförstått att veterinären som tillhandahållit läkemedlet har ansvaret, oavsett vem som utför åtgärden. Föreskrifterna har reviderats, vilket har inneburit att de gamla föreskrifternas bestämmelser har förtydligats och att praxis som har utvecklats på området har inarbetats i föreskrifterna. De nya bestämmelserna trädde 2003. Avsikten med de nya föreskrifterna är att ge ledning och stöd till veterinären i syfte att uppnå en mer optimal läkemedelsanvändning. I föreskrifterna regleras möjligheterna att överlåta viss läkemedelsanvändning till anställd personal eller till djurägaren/ djurhållaren som har genomgått en särskild utbildning. Den s.k. C15-utbildningen omfattar drygt en dags undervisning och ger bl.a. grundläggande kunskaper om djurs anatomi och fysiologi samt kunskap om olika aspekter på läkemedelsanvändning, såsom hur djuren påverkas, biverkningar, karenstider m.m. Djursjukvårdare med djursjukvårdarexamen från SLU samt veterinärstudenter med utbildning anses uppfylla kravet på utbildning utan att ha genomgått den särskilda utbildningen (se 28 a § C15-före- skrifterna). 15 Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 2002:57) om veterinärs rätt att förskriva och tillhandahålla läkemedel i anslutning till djursjukvård och djurhälsovård, senast ändrad genom SJVFS 2004:16. Reglering av området för djurens hälso- och sjukvård och närliggande områden Enligt föreskrifterna skall veterinären alltid som huvudregel genomföra undersökning och bedömning av djuret eller djur- gruppen innan förskrivning eller tillhandahållande av läkemedel sker till personal med C15-utbildning. Vid administrering (tillförsel av läkemedel till djuret) av vissa läkemedel (vaccin, läkemedel för avlivning samt vissa medel som har en sederande (lugnande) eller allmänanestetisk (bedövande) effekt) skall veterinär vara närvarande, vilket innebär att veterinär skall finnas snabbt tillgänglig för djuret, ha en god kontroll över behandlingen och kunna hantera eventuella komplikationer. Veterinärer får också tillhandahålla läkemedel till anställd personal för uppföljande behandling på djursjukhus eller djurklinik, samt, utan föregående veterinärundersökning, läkemedel för vaccinering av kalv mot ringorm och för lokalbedövning inför avhorning av kalv, till husdjurstekniker. I föreskrifterna regleras vidare begränsningar i fråga om den mängd läkemedel som får förskrivas i anslutning till en konsultation liksom möjligheterna att lämna ut jourdos av föreskrivna läkemedel. Vidare regleras möjligheten att förskriva vissa läkemedel utan föregående undersökning, samt att delegera läkemedelsanvändning till djurhållare som har genomgått C15- utbildningen. Delegerad läkemedelsanvändning kan inte beviljas till alla djur, bl.a. är sällskapdjur, häst och mjölkproducerande djur inte inkluderade. 2.5.2Delegering av andra arbetsuppgifter Enligt vad som sagts ovan skall veterinär alltid anlitas när operativa ingrepp skall utföras på djur (se avsnitt 2.4.1). Även för åtgärder som faller under begreppet annan behandling skall veterinär anlitas om behandlingen kan orsaka ett lidande som inte är obetydligt. Efter veterinärens anvisningar får dock sådana arbetsuppgifter utföras av annan (prop. 1987/88:93 s. 57). Vem som i sådana fall har ansvaret för hur behandlingen utförs framgår varken av lagtexten eller av motiven. Som angetts ovan (se avsnitt 2.4.1) finns vissa undantag från kravet att veterinär skall anlitas. Undantagen förutsätter inte generellt att en veterinär har delegerat arbetsuppgiften, åtgärden får utföras helt utan veterinär inblandning. Reglering av området för djurens hälso- och sjukvård och närliggande områden I djurskyddsförordningens bestämmelse som gäller avhorning av nötkreatur och getter anges emellertid att en veterinär, sedan bedövning lagts av denne, får låta någon annan som veterinären finner lämplig utföra avhorningen. Denna bestämmelse tycks förutsätta någon form av delegering av veterinären. Hur ansvaret för avhorningen då fördelas anges inte. Veterinärer är den enda yrkesgrupp inom djurens hälso- och sjukvård som står under en särskild offentlig tillsyn. och centrala tillsynsansvar över veterinärerna följer av 7 § andra stycket behörighetslagen och 3 § veterinärinstruktionen där det stadgas att har tillsyn över den veterinära yrkesutövningen inom besiktnings- veterinärorganisationen medan veterinärerna vid annan veterinär yrkesutövning står under tillsyn. Länsstyrelserna har ett regionalt tillsynsansvar över veterinärer vilket framgår av 4 § förordningen (2002:864) med länsstyrelse- instruktion, där det anges att uppgifter omfattar bl.a. distriktsveterinärorganisationen, tillsynen över denna och andra praktiserande veterinärers verksamheter samt ledning och samordning av åtgärder mot djursjukdomar. Inom länsstyrelserna är det länsveterinären som ansvarar för bl.a. den regionala veterinärtillsynen. Tillsynsansvaret innefattar den veterinära yrkesutövningen vid djursjukhus, enskilda djurkliniker, veterinär- mottagningar och hos distriktsveterinärerna, men inte besiktnings- veterinärerna. , och länsstyrelserna har anmälningsrätt till i frågor om disciplinansvar, medan endast har sådan anmälningsrätt i frågor om återkallelse av legitimation eller annan behörighet. Liksom all verksamhet som innebär hantering av djur står verksamhet inom området för djurens hälso- och sjukvård också under tillsyn i enlighet med djurskyddslagstiftningen. För att driva verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård behövs emellertid inget tillstånd såsom fallet är med många andra verksamheter där Reglering av området för djurens hälso- och sjukvård och närliggande områden djur hanteras, exempelvis ridskolor och kennlar m.m.16 Tillstånds- pliktiga verksamheter utgör också särskilt utpekade tillsynsobjekt, vilket inte exempelvis djursjukhus gör. hade ansvar även för denna tillsyn men har övertagit tillsynsansvaret (24 § djurskyddslagen). Även här har läns- styrelserna ett regionalt tillsynsansvar. Det är emellertid miljö- och hälsoskyddsnämnden (eller motsvarande) i den kommun där till- synsobjektet är beläget som utövar den operativa tillsynen. En särskild av disciplinfrågor inom djurens hälso- och sjukvård har funnits då en sådan nämnd inrättades inom den nybildade Veterinärstyrelsen. Beträffande motiven för en sådan disciplinnämnd angavs att det med säkerhet skulle visa sig värdefullt att få såväl lekmanna- och rättssynpunkter som veterinärmedicinska synpunkter beaktade i disciplinära frågor, särskilt sådana frågor som berör enskilds rätt. När Veterinärstyrelsen upphörde överfördes tillsynen över veterinärer till Lantbruksstyrelsen. Där inrättades som motsvarade den tidigare disciplinnämnden inom Veterinärstyrelsen. förändrades nämndens sammansättning. När Lantbruksstyrelsen upphörde kom den särskilda att utgöra en enhet inom och ändrades namnet till . är en egen myndighet, men nämndens verksamhet finansieras via anslag. uppgift och organisation framgår av behörighetslagen, huvudsakligen i 18–35 §§. De frågor som prövas av anges i 13–17 §§. Det gäller frågor om disciplinansvar, dvs. erinran och varning, frågor om återkallelse 16 Jfr 16 § djurskyddslagen och föreskrifter (DFS 2004:5) om kravet på tillstånd enligt 16 § djurskyddslagen (1988:534) för hållande m.m. av häst, hund, katt och övriga sällskapsdjur. Reglering av området för djurens hälso- och sjukvård och närliggande områden av legitimation och andra behörigheter samt frågor om veterinärernas rätt att förskriva alkohol och narkotika (18 §). består av en ordförande, som skall vara eller ha varit domare, och fem ledamöter, varav två skall vara veterinärer. De övriga ledamöterna skall utses bland personer som har insikter i djurhållning och som kan anses företräda allmänhetens intressen. Ledamöterna, liksom ersättare för dem, utses av regeringen. Nämnden är beslutför med ordföranden och minst fyra andra ledamöter. Ordföranden får ensam fatta vissa beslut som anges i 20 § andra stycket behörighetslagen. behandlar anmälningar mot legitimerade veterinärer för händelser som har inträffat i deras yrkesutövning. Vad som prövas är den eller de veterinärmedicinska åtgärder som veterinären utfört för att diagnostisera, undersöka eller behandla ett djur. Journalföring och intygsskrivning anses också som veterinärmedicinska uppgifter och kan därför prövas. är inte behörig att pröva om en djurägare har rätt till ersättning eller skadestånd efter en felbehandling och kan inte heller ta upp frågor av mer allmän karaktär såsom exempelvis räkningar från veterinärer eller missnöje med veterinärens bemötande. Behörig att göra anmälan ifråga om disciplinpåföljd är tillsynsmyndigheterna, veterinärens arbetsgivare eller den som har lidit skada till följd av veterinärens yrkesutövning. Frågor som rör återkallelse av legitimation eller annan behörighet får tas upp på anmälan av eller den veterinär som saken gäller. Processen är skriftlig men sammanträde kan hållas om det är till fördel för utredningen. Anmälaren och veterinären uppträder som likställda parter. skall bedöma om veterinären har brustit i sin yrkesutövning och ta ställning till om veterinärens åtgärder varit i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet och i övrigt utförts i enlighet med behörighetslagen. Om en veterinär på ett anmärkningsvärt sätt har brustit i sin yrkesutövning och handlandet har påverkat eller äventyrat syftet med veterinärens arbetsinsats, kan bestämma påföljden till en erinran eller en varning. misstag medför inte någon Reglering av området för djurens hälso- och sjukvård och närliggande områden Vid allvarliga fel i veterinärmedicinskt hänseende eller om veterinären i övrigt har handlat oförsvarligt med avseende exempelvis på journalföring eller intygsskrivning, missbrukat för- skrivningsrätten eller brustit i personlig vandel kan legitimationen återkallas. Om beslutet har gått någon av parterna emot, kan den parten överklaga beslutet till Länsrätten i . Även Jord- bruksverket, i egenskap av tillsynsmyndighet för veterinärkåren, har rätt att överklaga beslut. Länsrättens beslut överklagas till kammarrätten i . Kastrering är ett ingrepp som faller under djurskyddslagens bestämmelser om operativa ingrepp på djur. Kastrering som utförs på friska djur är inte ett veterinärmedicinskt befogat ingrepp och därför som huvudregel inte tillåtet. Undantag kan dock meddelas om det finns särskilda skäl. I förarbetena till djurskyddslagen (prop. 1987/88:93 sid. 27). uttalades bl.a. att kastrering av friska djur även fortsättningsvis skulle vara tillåtet när det av ekonomiska och praktiska skäl anses nödvändigt att göra djuren mer lättskötta eller, beträffande vissa slaktdjur, få ett bättre kött. I fråga om kravet på att anlita veterinär för operativa ingrepp angavs att undantag från detta krav exempelvis skulle kunna göras beträffande kastrering av vissa djur eftersom detta ansågs kunna tillåtas förekomma i lika stor utsträckning som dittills hade skett. omfattas av djurskyddslagen och i fråga om kastrering av ren har undantag meddelats i 25 § andra stycket djurskyddsför- ordningen, vilket innebär att kastrering får ske utan att det finns veterinärmedicinska skäl och utan att veterinär anlitas. Den nuvarande regleringen innehåller inget krav på att renen ges bedövning i samband med ingreppet. Frågan om bedövning skall användas får därför avgöras utifrån den generella skyldigheten att tillse att djur inte utsätts för onödigt lidande (2 § djurskyddslagen). Om en veterinär utför ingreppet skall denne utföra sitt arbete i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet, vilket också kan Reglering av området för djurens hälso- och sjukvård och närliggande områden ha betydelse för frågan om bedövning skall användas vid kastrering av ren. Lekmän som utför kastreringar har emellertid inte någon rätt att själv bedöva djuret, utan är i så fall beroende av att ha en veterinär närvarande. 2.9Andra regleringar om djurhälsa Några andra lagar som har betydelse för verksamheten inom området för djurens hälso- och sjukvård är lagen (1985:342) om kontroll av husdjur m.m. (husdjurskontrollagen), lagen (1992:1683) om provtagning på djur, m.m. (provtagningslagen), epizootilagen (1999:657) samt zoonoslagen (1999:658). Dessa lagar innehåller bestämmelser som riktar sig både till djurhållare och till veterinärer. Med stöd av dessa lagar har bl.a. meddelat ett stort antal föreskrifter. Denna lag har som syfte att främja animalieproduktionen och djurs lämplighet för avel i näringsverksamhet samt att förebygga sjukdomar hos djur. Med stöd av lagen och tillhörande förordning17 får regeringen eller meddela föreskrifter om bl.a. hälsokontroller och om avel (semin- och embryoverksamhet m.m.), samt ge organisationer på jordbruksnäringens område eller andra sammanslutningar rätt att anordna hälsokontroller. Med stöd av lagen har meddelat ett flertal föreskrifter om organiserad hälsokontroll samt gett näringens organisationer i uppdrag att anordna dessa (bl.a. Svensk Mjölk, Svenska Djurhälsovården och Svensk Fågel). godkänner organisationens plan och riktlinjer för verksamheten. I varje besättning som är ansluten till en organiserad hälsokontroll skall det finnas ett journalföringssystem i vilket sjukdomsutred- ningar och rådgivning skall föras in. Veterinärer som anlitas i en ansluten besättning skall föra in iakttagelser och behandlingar som är av betydelse för hälsokontrollen. Alla som har djur för vilka kontroll anordnats enligt lagen har rätt att få djuren anslutna till kontrollen och djur som omfattas av kontrollen får överlåtas under särskilda beteckningar som är 17 Förordning (1985:343) om kontroll av husdjur m.m. Reglering av området för djurens hälso- och sjukvård och närliggande områden förbehållna sådana djur (3 och 4 §§ husdjurskontrollagen). Regeringen kan bestämma att särskilda slaktavgifter får tas ut för djur som inte är anslutna (5 § husdjurskontrollagen). Inom området för avel har meddelat ett stort antal föreskrifter om seminverksamhet och om hantering av ägg och embryon för avelsändamål. För sådan verksamhet fordras tillstånd av och det skall finnas en för verksamheten ansvarig veterinär. I lagen finns också bestämmelser om sanktioner mot den som bryter mot föreskrifter som meddelats med stöd av lagen, samt bestämmelser om tillsyn. Provtagningslagens syfte anges inte i själva lagen. I de inledande paragraferna räknas i stället upp vilka bestämmelser som finns i lagen, nämligen bestämmelser om kartläggning och kontroll samt åtgärder för att förebygga och hindra smittspridning av smitt- samma djursjukdomar, bestämmelser om kontroll av vissa ämnen och restsubstanser (främst läkemedel) i djur och djurprodukter samt bestämmelser om märkning och registrering av djur. Lagen innehåller också bestämmelser som kompletterar vissa EG- rättsakter om animaliska biprodukter som inte är avsedda att användas som livsmedel. Enligt förarbetena skall lagen ge en grund för att dels dokumentera sjukdomsfrihet eller förekomsten av vissa sjukdomar som är föremål för bekämpning eller omfattas av kontrollprogram, dels organisera en obligatorisk hälsoövervakning. Med stöd av lagen och den tillhörande förordningen18 får regeringen, samt dels och dels utfärda föreskrifter inom en rad områden. Föreskrifter får meddelas om provtagning eller undersökning av djur i syfte att kontrollera förekomsten av vissa ämnen och restsubstanser i djur och djurprodukter () samt i syfte att kartlägga förekomst av, fastställa frihet från eller kontrollera vissa smittsamma djursjukdomar och smittämnen hos djur (). Dessa åtgärder får vidtas även utan samtycke av djurägaren. har bl.a. beslutat om ett 18 Förordningen (1998:134) om provtagning på djur, m.m. Reglering av området för djurens hälso- och sjukvård och närliggande områden antal föreskrifter om obligatorisk hälsoövervakning och hälsokontroll, samt om hygien och hälsa vid produktion av mjölk. får också besluta om skyldighet att anmäla och rapportera smittsamma djursjukdomar (se nedan) och om djurhållarens skyldighet i fråga om att anmäla verksamhet, anmäla misstanke om djursjukdom till en veterinär, föra register över behandling med läkemedel och bevara journaler som rör sådan behandling, samt att iaktta krav på hygien i djurhållningen. Enligt lagen kan meddela föreskrifter eller besluta i enskilt fall om en rad åtgärder (exempelvis om hantering, isolering och avlivning av djur) dels för att förebygga och hindra spridning av smittsamma djursjukdomar samt dels beträffande djur som kan antas innehålla ämnen eller restsubstanser som kan skada människors hälsa. meddelar föreskrifter eller beslut om åtgärder i fråga om djurprodukter som kan antas innehålla ämnen eller restsubstanser som kan skada människors hälsa Med stöd av lagen har meddelat föreskrifter om märkning, journalföring och registrering av djur, djurhållare och anläggningar för djur, samt om identitetshandlingar för djur. Uppgiften att föra register och utfärda identitetshandlingar får överlåtas till organisationer. I lagen finns slutligen bestämmelser om tillsyn och sanktioner. Dessa bestämmelser gäller emellertid endast föreskrifter som har meddelats med stöd vissa av lagens bestämmelser, vilket bl.a. innebär att veterinärens skyldighet att anmäla smittsamma djursjukdomar (se nedan) inte omfattas. 2.9.3Bestämmelser om smittsamma djursjukdomar De allvarligaste smittsamma sjukdomarna hos djur regleras i epizootilagen, som gäller allmänfarliga djursjukdomar som kan spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa, och i zoonoslagen, som gäller sjukdomar och smittämnen hos djur som kan spridas naturligt mellan djur och människa och som inte omfattas av epizootilagen. Vilka sjukdomar som faller under lagarna anges i föreskrifter som meddelas av Jordbruksverket19. 19 Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 1999:102) om epizootiska sjukdomar respektive Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 1999:101) om zoonotiska sjukdomar. Reglering av området för djurens hälso- och sjukvård och närliggande områden Som ett komplement till dessa lagar finns vissa bestämmelser i provtagningslagen. De sjukdomar som omfattas av epizootilagen finns normalt inte i och syftet med samhällets åtgärder vid ett sjukdomsutbrott är att utrota sjukdomen. En del av de sjukdomar som omfattas av zoonoslagen (främst salmonella) finns normalt i och det saknas realistiska möjligheter till utrotning. Samhällets åtgärder skall då syfta till att förebygga och begränsa förekomsten av dessa sjukdomar. I de båda lagarna finns bestämmelser om hur misstänkta och konstaterade fall av sjukdomar som faller under respektive lag skall hanteras och vilka åtgärder som skall vidtas. Enligt epizootilagen skall en djurhållare som misstänker att ett djur i dennes vård har drabbats av en epizootisk sjukdom anmäla detta till en veterinär (2 §). En veterinär som har anledning misstänka att ett fall av en sjukdom som omfattas av lagen har inträffat skall göra en undersökning för att fastställa sjukdomens art och i övrigt göra vad som är nödvändigt för att förhindra att smitta sprids. Veterinären skall vidare skyndsamt underrätta och (3 §). Enligt zoonoslagen har den som yrkesmässigt håller djur en skyldighet att vidta åtgärder för att zoonoser skall kunna förebyggas och bekämpas (2 §). Skyldigheten innebär bl.a. att djuren skall undersökas på djurhållarens bekostnad. Liksom vid epizootiska sjukdomar skall en veterinär som har anledning misstänka att ett fall av zoonos har inträffat, göra en undersökning för att fastställa sjukdomens eller smittämnets art, förhindra att smitta sprids samt skyndsamt underrätta Jordbruks- verket och (3 §). har tillsyn över efterlevnaden av lagarna och kan bl.a. besluta om vitesföreläggande mot den som inte uppfyller sina skyldigheter enligt lagen (13 § epizootilagen och 10 § zoonos- lagen). I 20 § epizootilagen och 12 § zoonoslagen finns straff- bestämmelser, bl.a. om djurhållaren underlåter att göra anmälan eller följa veterinärens föreskrifter om exempelvis spärrförklaring. Veterinärens skyldigheter är däremot inte straffsanktionerade. I 3 a § provtagningslagen finns ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om bl.a. veterinärs skyldighet att anmäla misstänkta eller inträffade fall av smittsamma sjukdomar. Denna bestämmelse är ett komplement till epizooti- och zoonoslag- stiftningen. Den tar sikte på sjukdomar om vilka kunskaperna är