sou · GTB316 · 2006-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen har behandlats utförligt i avsnitt 12.6. I tredje stycket behandlas finansieringen av de ersättningar som betalas ut i händelse av ett ersättningsfall. Kostnaderna för dessa utbetalningar och myndighetens övriga kostnader i anledning av ersättningsfallet skall finansieras i efterhand, dvs. först sedan ersättningsfallet inträffat. Till de sistnämnda kostnaderna bör kunna hänföras samtliga kostnader som myndigheten haft i anledning av en konkurs. Dit hör de kostnader som myndigheten haft för att t.ex. utreda om någon investerare har rätt till ersättning från skyddet. Dessa kostnader kan bli relativt omfattande beroende på antalet berörda investerare och de omständigheter i institutet som lett till att det försatts i konkurs. Även om utredningen slutligen leder fram till att någon ersättning inte behöver betalas ut från skyddet, bör det alltså vara möjligt för myndigheten att finansiera utredningskostnaderna genom avgifter enligt 29 § tredje stycket. Om ett ersättningsfall inträffar som medför att investerarskyddet tas i anspråk skall, som nämnts, kostnaderna för utbetalda ersätt- ningar finansieras i efterhand av de institut som tillhör skyddet och har skyddade tillgångar. För att kostnaderna skall kunna fördelas mellan instituten behöver få in uppgifter om de skyddade tillgångar som finns hos instituten. Det individuella institutets avgift beror på hur mycket skyddade tillgångar som finns hos institutet jämfört med samtliga skyddade tillgångar. Denna proportionalitetsregel gäller enligt 29 § andra stycket andra meningen lagen om investerarskydd. Genom den nu föreslagna paragrafen förpliktas varje institut som tillhör in- vesterarskyddet och som har skyddade tillgångar att en gång lämna uppgifter om dessa tillgångar. I 13 § 2 bemyndigas att föreskriva när sådana uppgifter skall lämnas till myndigheten (se nedan). Syftet med bestämmelsen är att myndigheten genom att ta del av uppgifterna skall få möjlighet att en gång följa upp och stämma av investerarskyddets åtagande. Detta får anses bidra till ökad beredskap hos myndig- heten. Paragrafen motsvarar 30 § lagen om investerarskydd och behandlar de situationer när skyddet börjar eller upphör att gälla under löpande kalenderår. I paragrafen bemyndigas att meddela närmare föreskrifter om de uppgifter som konkursförvaltaren skall lämna vid ett ersättningsfall (punkten 1). Punkten 2 motsvarar 10 a § i IGN:s instruktion och avser avgiftsuttaget. Enligt punkten 3 be- myndigas att meddela närmare föreskrifter om de uppgifter som skall lämnas till myndigheten enligt 32 § lagen om investerarskydd. I det ligger inte bara att föreskriva när upp- gifterna skall lämnas utan också hur och i vilken form detta skall ske. 13.5Lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 8 kap. 24 § En redaktionell ändring av paragrafen har gjorts till följd av att föreslås bli ansvarig för administrationen av ersättningssystemen. Beträffande bakgrunden till bestämmelsen hänvisas till prop. 1996/97:23 Sekretess i Insättningsgaranti- nämndens verksamhet. 13.6Lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse 3 kap. 4 §, 6 kap. 8 d § och 9 § Eftersom den nu gällande lagen om insättningsgaranti föreslås bli upphävd och ersatt med en ny lag, har paragraferna justerats så att de hänvisar till den lagen. 13.7Lag om ändring i marknadsföringslagen (1995:450) Genom ändringen i andra stycket blir det möjligt för Konsument- ombudsmannen att med stöd av 39 § denna lag väcka talan om marknadsstörningsavgift mot ett företag som inte uppfyller infor- mationsplikten, enligt 20 § lagen om investerarskydd, när den gäller ett erbjudande som inte är riktat bara till andra än konsumenter. 13.8Lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:1229) 55 kap. 2, 4, 5 §§ En redaktionell ändring av paragraferna har gjorts till följd av att föreslås bli ansvarig för administrationen av ersättningssystemen. Eftersom den nu gällande lagen om insätt- ningsgaranti föreslås bli upphävd och ersatt med en ny lag, har paragraferna justerats så att de hänvisar till bestämmelser i den lagen. 13.9Lag om ändring i lagen (2001:1227) om självdeklarationer och kontrolluppgifter 10 kap. 8 § 4 En redaktionell ändring av paragrafen har gjorts till följd av att föreslås bli ansvarig för administrationen av ersättningssystemen. 13.10Lag om ändring i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse 4 kap. 4 § 3 och 15 kap. 17 § tredje stycket Eftersom den nu gällande lagen om insättningsgaranti föreslås bli upphävd och ersatt med en ny lag, har paragraferna justerats så att de hänvisar till den lagen. 13.11Lag om ändring i lagen (2004:299) om inlåningsverksamhet Eftersom den nu gällande lagen om insättningsgaranti föreslås bli upphävd och ersatt med en ny lag, har paragrafen justerats så att den hänvisar till den lagen. 13.12Förordning om ändring i förordningen (1996:596) med instruktion för Bestämmelsen om att får fullgöra kanslifunk- tionen åt IGN utgår till följd av förslagen att lägga ned IGN och låta bli ansvarig för administrationen av er- sättningssystemen. I paragrafen har gjorts ett tillägg med innebörd att Finansinspek- tionen skall samråda med i frågor av betydelse för insättningsgarantin enlig den nya lagen om insättningsgaranti och för investerarskyddet enligt lagen om investerarskydd. 13.13Förordning om ändring i förordningen (1999:1134) om belastningsregister En redaktionell ändring av paragrafen har gjorts till följd av att föreslås bli ansvarig för administrationen av ersättningssystemen. 13.14Förordning om ändring i förordningen (1999:1135) om misstankeregister Bestämmelsen har justerats så att den är tillämplig även på ersätt- ning från insättningsgarantin. Ändringen innebär att uppgift om misstanke om brott för vilket åtal väckts, skall kunna lämnas om det begärs av , i fråga om den som myndig- heten överväger att betala ut ersättning till enligt såväl lagen om investerarskydd som lagen om insättningsgaranti. Jag har starka invändningar mot den finansieringslösning som utre- daren föreslår. Enligt min mening är det av konkurrensskäl inte möjligt för det svenska insättningsgarantisystemet att tillämpa en finansieringslösning som avviker markant från den lösning som används i andra länder. Jag kan heller inte ställa mig bakom att ett finansieringssystem utformas utan att man använder den fond som byggts upp i nuvarande system. Istället för den föreslagna finansieringen i form av en renodlad statlig försäkringslösning förespråkar jag en finansieringslösning enligt internationell modell där inbetalda medel fonderas och avgiften tas bort när fonden uppnått en förutbestämd storlek. Eftersom den svenska fonden är stor i internationell jämförelse anser jag att avgiften för den svenska insättningsgaranti- avgiften omgående bör tas bort. I de fall en avgift tas ut från de institut som omfattas av garantin anser jag, i likhet med utredaren, att en sådan avgift ska differentieras beroende på den risk som respektive institut tillför systemet. Nedan redogörs mer utförligt för mina invändningar mot utre- darens förslag. Ett svenskt system måste fungera i en internationell konkurrensmiljö Det är viktigt att notera att utredaren föreslår ett svenskt insätt- ningsgarantisystem som i åtminstone två avseenden skiljer sig från i princip alla andra system, såväl inom EU som i länder utanför EU. Det ena unika inslaget i ett nytt svenskt system skulle vara att den avgift som banker och andra finansiella företag betalar inte påver- kas av hur mycket som betalats in och fonderats inom Det andra unika inslaget skulle vara att den försäkrings- mässiga prissättningen av garantin kan komma att medföra mycket stora skillnader i de avgifter som tas ut av de företag som omfattas av garantin. I princip alla svenska banker möter konkurrens från utländska banker. Konkurrensen mellan svenska och utländska banker ut- spelar sig såväl i där ett tjugotal utländska banker bedriver verksamhet som utanför landets gränser där framför allt de större svenska bankerna är aktiva. Eftersom insättningsgarantisystemet i enlighet med gällande EG-direktiv grundas på hemlandsprincipen har sättet att finansiera systemet stor betydelse för bankernas kost- nader och internationella konkurrensvillkor. I direktiven till utred- ningen anges också att konsekvenser av den ökade integrationen av den finansiella sektorn inom EU ska analyseras. De stora skillnader som finns mellan ländernas insättnings- garantisystem innebär, precis som utredaren konstaterar, att det är svårt att göra helt korrekta jämförelser mellan systemen och de långsiktiga kostnader som instituten har för finansieringen. För att belysa de problem som kan uppstå kan dock en konkret jämförelse göras mellan det svenska och det danska systemet. Båda dessa system är utformade på sådant sätt att de institut som omfattas betalar en årlig avgift till en fond och att denna avgift reduceras då fonden uppnått en viss storlek. Det finns emellertid två väsentliga skillnader. Den ena är att den av staten målsatta storleken för den danska fonden är väsentligt mindre än för den svenska fonden. Den andra skillnaden är att man för danska banker reducerar avgiften till noll när fonden uppnått den målsatta nivån (dessutom låter man fondens avkastning reducera bankernas avgifter vilket i praktiken innebär årliga återbetalningar till ban- kerna) medan det svenska systemet innebär att svenska banker betalar avgift (av sina garanterade insättningar) även när fonden uppnått den målsatta nivån. Skillnaden mellan det svenska och det danska systemet innebär att filialer till danska banker (till exempel svenska filial som är den femte största banken i ) konkurrerar i Sve- rige utan att betala avgift för insättningsgaranti medan svenska banker betalar en årlig avgift på i genomsnitt . Dess- utom tvingas svenska bankers filialer i betala 0,1 procents avgift till det svenska systemet medan deras danska konkurrenter inte betalar någon avgift alls. Över åren har de svenska bankerna byggt upp en fond medan den danska fonden uppgår till (mot- svarande ). betalade svenska bankerna nära i avgift. Enligt min mening visar detta exempel tydligt hur konkurrens- villkoren i både och utomlands snedvrids av skillnader i finansieringen av insättningsgarantisystemen. Exemplet visar också på nödvändigheten att utforma det svenska systemet så att inte svenska banker missgynnas i förhållande till sina utländska kon- kurrenter. Jag kan därför inte ställa mig bakom utredarens resone- mang om internationella konkurrensaspekter i kapitel 8.5, och framför allt inte slutsatsen att avgiftsskillnader mot övriga länder i princip inte bör påverka utformningen av det svenska systemet, oavsett vad avgiftsskillnaderna beror på. I när tillskapandet av en gränslös europeisk finansmarknad har högsta prioritet inom EU är det inte rimligt att just insättningsgarantisystemet ska utformas utan att ta stor hänsyn till motsvarande system i viktiga konkurrentländer. är det naturligtvis inte möjligt att enbart genom kon- struktionen av det svenska systemet skapa jämlika villkor mellan banker inom EU. Det är därför av största vikt att den vid den pågående översynen av EG-direktivet avseende insättningsgaranti arbetar för en europeisk harmonisering även av finansieringen av insättningsgarantisystemen och för en ordning där bankerna kan verka över gränserna utan att drabbas av orimliga konsekvenser till följd av olikheter i de nationella insättnings- garantisystemen. I avvaktan på en mer långtgående EU-harmoni- sering är det på kort sikt också nödvändigt att finna lösningar på de problem som tydliggjorts i och med Nordeas planerade ombildning till europabolag. Avgiften måste tas bort eller reduceras när tillräckligt mycket medel fonderats Utredningens genomgång av hur insättningsgarantisystemen finan- sieras i andra länder visar att det finns två huvudmodeller. Den ena modellen innebär att man genom att ta ut avgifter på förhand byg- ger upp en fond och att denna avgift tas bort eller reduceras då fonden uppnått en i förväg målsatt nivå. Den andra modellen inne- bär att inga avgifter tas ut på förhand utan man förlitar sig på finan- siering efter att skadefall inträffat. Det försäkringsmässiga lösning som föreslås för det svenska systemet innebär att den direkta koppling mellan fondstorlek och avgiftsuttag som finns i flertalet nationella system tas bort. Som nämns ovan innebär exempelvis system att avgiften sätts ned till noll då fonden uppnått den målsatta nivån. Motsvarande gäller för . Även i många andra EU-länder tas avgiften bort eller sänks kraftigt när fonden uppnått en viss nivå. Vidare kan nämnas att man i det amerikanska systemet satt ned avgiften till noll för av alla banker efter det att fonden nått upp till den målsatta nivån. En första konsekvens av det nya finansieringssystem som före- slås i betänkandet är att den fond på som byggts upp av svenska banker sedan systemets start inte tillgodo- räknas det nya systemet. Av de banker som betalat in i vissa fall till fonden upplevs en sådan föränd- ring närmast som en konfiskation av inbetalda medel. Enligt min åsikt borde istället utgångspunkten för utarbetandet av en ny finan- sieringsprincip ha varit att den fond som byggts upp ska används på samma sätt som i flertalet andra nationella system, dvs. när fonden uppnår en i förväg fastställd storlek ska avgiften tas bort eller redu- ceras. Vidare anser jag att man i utformningen av det svenska finan- sieringssystemet måste ta hänsyn till att de system som finns i vår omvärld vanligtvis har en direkt koppling mellan avgiftens storlek och fondens storlek. Enligt min åsikt finns stor risk för att det föreslagna försäkringsmässiga systemet kommer att bli en evig beskattning av svensk bankverksamhet. Vi kan komma att få en situation där svenska banker år betalar en avgift till insätt- ningsgarantisystemet och där den föreslagna garantireserven byggs på till en storlek som ligger skyhögt över fondstorleken i andra länder. Detta talar naturligtvis inte till fördel i den pågå- ende integrationen av den finansiella sektorn inom EU. Stora svårigheter att sätta en försäkringsmässigt riktig avgift Även fast jag i grunden ställer mig bakom principen att de avgifter som en bank betalar för insättningsgarantin ska spegla den risk som banken tillför systemet så ser jag stora problem i den renodlade försäkringslösning som föreslås i betänkandet. Visserligen kan det i teorin framstå som tilltalande att låta de institut som täcks av garantin betala en riktig försäkringspremie, men enligt min mening finns det så många problem att förslaget i praktiken är svårt att genomföra. Bland annat saknas det svensk historik som kan ligga till grund för att beräkna sannolikheten för att en bank går i konkurs och för att uppskatta hur stor del av en förlust som kan återvinnas efter en konkurs. De praktiska problemen blir tydliga i de exempel som presenteras i kapitel 10. Dessa visar bland annat att valet av modell för att beräkna en försäkringsmässig avgift ger mycket olika utfall för de enskilda instituten. Dessutom kan avgif- tens storlek komma variera kraftigt över tiden. Min slutsats är således att utredaren underskattar problemen med att utforma en fungerande avgiftsmodell, alldeles särskilt som en sådan modell enligt min uppfattning också måste fungera i den internationella konkurrensmiljö där bankerna bedriver verksamhet. Med utgångspunkt i att många utländska banker som direkt kon- kurrerar med svenska banker antingen har nollavgift eller betalar en mycket låg avgift för insättningsgarantin kan en kraftigt riskdiffe- rentierad avgift i få mycket negativa konsekvenser för svenska bankers konkurrenskraft. I det fall konkurrensen kommer från exempelvis danska banker kan situationen bli att svenska ban- ker, som enligt utredningens beräkningar i kapitel 10 i många fall kan komma att tvingas betala avgift som är fem till tio gånger så hög som dagens avgift, ska konkurrera med en dansk bank som inte betalar någon avgift alls för insättningsgarantin. Särskilt yttrande av Per och I utredningens uppdrag ingår att se över insättningsbegreppet och om möjligt formulera det så att det nära ansluter till andra EU-län- ders definitioner. Utredningen har inte lyckats med den uppgiften. Av insättningsgarantinämndens rapport till regeringen framgår att den svenska definitionen av insättnings- begreppet är snävare än övriga länders. Sålunda tillmäts inte insätt- ningens uppsägningstid betydelse i dessa länder på det sätt som görs i . Av nämndens rapport framgår också att de flesta andra länder har en definition av insättningsbegreppet som ligger närmare ordalydelsen i insättningsgarantidirektivet än den svenska definitionen. Enligt utredningens uppfattning skulle det vara önskvärt att koppla insättningsbegreppet till den nya bankrörelsedefinitionen med innebörd att endast transaktionsmedel skulle vara skyddade. Utredningen finner emellertid att en sådan begränsning inte skulle vara förenlig med EG-direktivet. I linje med ambitionen att endast skydda transaktionsmedel, och i syfte att dra en tydligare gräns mellan skyddade och oskyddade insättningar, föreslår utredningen dock att insättningar som har en uppsägningstid överstigande men som är disponibla mot en uttagsavgift fortsättningsvis inte skall omfattas av garantin. Utredningens förslag innebär att insättningsbegreppet snävas in i förhållande till hur det nu tolkas. Det primära syftet med insättningsgarantin är att stärka konsu- mentskyddet för allmänhetens insättningar i banker (och även i kreditmarknadsföretag och vissa värdepappersbolag). Genom garantin erbjuds konsumenterna ett säkert placeringsalternativ som kan användas för skiftande ändamål. Utredningens förslag innebär en försämring av detta skydd. Vi har goda skäl att tro att den bundna inlåningen () på konto i bank i de flesta fall avser konsumenters vardagliga sparande för olika ändamål såsom bosparande eller sparande till en ny bil. En säker, långsiktig placering kan också vara angelägen för grupper som av olika skäl inte kan ta del i förvaltningen av sina tillgångar. Att det utanför bankernas inlåning kan erbjudas andra säkra sparformer är enligt vår mening inte ett tillräckligt skäl för att inskränka konsumentskyddet. Det är inte rimligt att begära att alla konsumentgrupper skall kunna ta till sig all information om hur deras sparkapital bäst kan förvaltas på ett säkert sätt. Detta gäller högst påtagligt i dagens samhälle där utbudet av finansiella tjänster ständigt förändras och där dessa är mer eller mindre komplexa och därmed svåra att förstå. Enligt vår mening bör insättningsbegreppet ändras i motsatt riktning mot vad utredningen föreslår. Vi förordar alltså att begränsningen till tillgodohavanden som är tillgängliga för insätta- ren med kort varsel tas bort. Härigenom skulle uppnås – utöver en förstärkning av konsumentskyddet – en tydligare gräns runt det skyddade området och ett betydande närmande till EG-direktivet och till vad som gäller i övriga länder. Det finns inte skäl att tro att statens åtagande skulle öka drama- tiskt om konsumentskyddet förstärktes på detta sätt. Av den sam- manlagda inlåningen om avsåg 475 miljarder sådana insättningar som skyddades av garantin. Det måste antas att en betydande del av mellanskillnaden består av inlåning från stora företag och andra institutioner, som på grund av beloppsbegränsningen ändå faller utanför garantin. Översyn av systemen för insättningsgaranti Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare skall – som huvuduppgift – göra en översyn av insättningsgarantisystemet med inriktning på att föreslå en fram- tida utformning av systemet. I anslutning till detta redovisas vilka effekter valet av garantimodell får för avgiftsuttag, fondstorlek och hur garantiavgifterna bör fördelas. Utredaren skall även se över frå- gor som rör investerarskyddet, varav en del är gemensamma med insättningsgarantin, och föreslå hur de bör lösas. Utredaren skall analysera konsekvenserna för insättnings- garantin och investerarskyddet av den ökade integrationen av den finansiella sektorn inom EU. Utredaren skall vid sin översyn därutöver särskilt överväga –vilka placeringsregler som bör gälla för förvaltningen av medel som fonderas inom insättningsgarantisystemet, –vilka typer av insättningar som bör omfattas av insättnings- garantin och investerarskyddet, –om nuvarande ersättningsnivåer bör ändras, –under vilka förhållanden och när insättningsgarantin eller inve- sterarskyddet får tas i anspråk för utbetalning av ersättning, –hur obetalda avgifter skall hanteras av den som administrerar insättningsgarantin och investerarskyddet, –reglerna för betalning av avgifter till investerarskyddet, samt –hur verksamheterna med insättningsgarantin och investerings- skyddet bör organiseras. Utredaren skall föreslå nödvändiga författningsändringar. Uppdraget skall redovisas . Insättningsgarantin och investerarskyddet – allmänt Insättningsgarantin, som infördes genom lagen (1995:1571) om insättningsgaranti, innebär att kunders insättning i bank och vissa värdepappersbolag skyddas till maximalt per kund och företag. Investerarskyddet, som infördes genom lagen (1999:158) om investerarskydd, ger ett skydd upp till samma värde för finansiella instrument och medel som en svensk bank eller ett svenskt värdepappersbolag hanterar för kunders räkning. hanterar frågor om insättningsgarantin och investerarskyddet. Målet med insättningsgarantin är att bidra till konsumentskyddet avseende allmänhetens insättningar och till stabilitet inom det finansiella systemet. Investerarskyddet skall bidra till konsument- skyddet avseende värdepapper och andra medel som hanteras för kunders räkning. Till grund för lagstiftningen om insättnings- garantin och investerarskyddet ligger och rådets direktiv /19/EG av om system för garanti av insättningar respektive och rådets direktiv /9/EG av om system för ersättning till inve- sterare. Direktiven är s.k. minimidirektiv och anger vilka lägsta krav som de ersättningssystem som inrättas i medlemsstaterna måste uppfylla. uppgifter består i huvudsak av att besluta om de årliga avgifterna för de båda systemen, förvalta avgiftsmedlen, samarbeta med företrädare för utländska system samt hantera ersättningsfall. Insättningsgarantin och investerar- skyddet finansieras genom avgifter som betalas av de företag som omfattas av garantin respektive skyddet. För insättningsgarantin sker en fondering av avgifterna, med avdrag för Insättningsgaranti- nämndens administrativa utgifter. Inom investerarskyddet sker ingen fondering utan de avgifter som tas ut används uteslutande till att täcka nämndens administrativa utgifter. Utgifterna för Insätt- ningsgarantinämndens verksamhet finansieras dock via ett anslag på statsbudgeten. Avgifterna som tas ut från företagen för admi- nistrationen levereras därför till inkomsttitel på statsbudgeten. Statens övriga garantier hanteras av , , och (Sida). garantier till företag, projekt och verksamheter som staten anser vara av stor vikt och som annars kanske inte skulle kunna finansi- eras. Det är som bestämmer vilka garantier som får ställas ut. Garantimodellen infördes i anslutning till att den nuva- rande budgetlagen infördes och närmare bestämmelser om den finns i garantiförordningen (1997:1006). De statliga garantierna hos finansieras genom avgifter och skall lång- siktigt vara självfinansierande. Avgifterna sätts i förhållande till statens ekonomiska risk och kostnaderna för garantin. kan dock besluta att en garantitagare inte själv behöver betala avgiften. I dessa fall skall anslå pengar för avgiften på statsbudgeten. Närmare om insättningsgarantin enligt EG-direktivet Direktivet om insättningsgarantin anger att varje medlemsland skall inrätta ett eller flera obligatoriska system som garanterar en kunds sammanlagda insättningar i en bank eller annat kreditinstitut .