sou · GTB338 · 2006-01-01 00:00:00 — Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning får användas endast i förundersökning där någon är skäligen misstänkt för ett visst brott och åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen om brottet (27 kap. 20 § första stycket RB). Uttrycket synnerlig vikt för utredningen behöver inte nödvändigtvis avse att avlyssningen skall ge avgörande bevisning som kan leda till en fällan- de dom. Synnerlig vikt för utredningen inrymmer däremot ett kva- litetskrav beträffande de upplysningar som avlyssningen kan ge. Det får inte vara fråga om obetydliga detaljer som man både kan ha och mista. Uttrycket omfattar även ett krav på att utredningsläget skall göra avlyssningen nödvändig (prop. 1988/89:124 s. 44 f.). Tillståndstiden får inte bestämmas längre än nödvändigt och får inte överstiga en månad, såvitt gäller tid som infaller efter beslutet, alltså vid framtida uppgifter eller realtidsuppgifter (27 kap. 21 § andra stycket RB). Tiden kan dock förlängas på begäran av åklaga- ren. Domstolens beslut om tillstånd går enligt 30 kap. 12 § RB ge- nast i verkställighet. Från tillämpningsområdet undantas telemeddelanden som en- dast befordras eller har befordrats inom ett telenät som med hän- syn till sin begränsade omfattning och omständigheterna i övrigt får anses vara av mindre betydelse från allmän kommunikations- synpunkt (27 kap. 20 § andra stycket RB). Därmed avses bl.a. sy- stem för snabbtelefoner, porttelefoner, PC-nät och liknande ut- rustning inom eller intill en bostad, hörslingor för hörselskadade eller interna system för personsökning i form av fasta installatio- ner. Även interna telekommunikationer på mindre arbetsplatser via t.ex. PC-nät utgör telenät av mindre betydelse. Motsatsen gäller vanligtvis beträffande sådana telenät som är uppkopplade mot och används för kommunikation via allmänt tillgängliga telenät eller större företagsnät. Detsamma gäller fristående datorer som är för- Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet sedda med modem och datorer i t.ex. små interna nätverk som via andra nätverk kommunicerar med varandra eller med t.ex. elektro- niska anslagstavlor, informationsdatabaser eller andra informa- tionssystem. Om kommunikationen endast sker internt inom ett slutet nät bör det krävas att nätet är av större omfattning för att en tvångsåtgärd skall få äga rum. Frågan om ett telenät skall anses vara av mindre betydelse prövas utifrån en samlad bedömning av de oli- ka omständigheter som rör ett telenäts betydelse från allmän kommunikationssynpunkt. Då kan bl.a. antalet anslutningar, geo- grafisk spridning och hur utrustningen fungerar och används ha betydelse (prop. 1994/95:227 s. 27 och 31 och Fitger, Rättegångs- balken 2 s. 27:41). 2.4.4Beslag och editionsföreläggande avseende telemeddelanden Det har i praxis förelegat en osäkerhet huruvida generella tvångsmedel i kan användas för att hämta in upp- gifter som finns om telemeddelanden hos operatörer. Det har före- kommit att de brottsutredande myndigheterna har berett sig till- gång till uppgifterna med hjälp av reglerna om husrannsakan och beslag i 27 och 28 kap. RB eller genom att utverka editionsföreläg- gande enligt 38 kap. 4 § RB. Det rör alltså sådana fall där det annars finns regler om utlämnande av uppgifter enligt telelagen och nume- ra lagen om elektronisk kommunikation (SOU 1998:46 s. 71 och JO 1997/98 s. 47 ff., jfr avsnitt 2.6). Regeringen har uttalat att uppgifter om telemeddelanden, eller, som det be- nämns i 6 kap. 20 § första stycket 3 LEK, uppgifter som angår ett särskilt elektroniskt meddelande, hos operatörer inte kan hämtas in med stöd av editionsföreläggande och husrannsakan i förening med beslag i fall där annars dessa andra regler för utfående av upp- gifter gäller, att detta får anses följa redan av allmänna principer och att något lagstiftningsbehov därför inte finns (prop. 2002/03:74 s. 45 f.). Det bör nämnas att regeringens uttalande inte avser möjligheten för de brottsutredande myndigheterna att genomföra t.ex. hus- rannsakan i förening med beslag hos annan än operatör för att få fram uppgifterna. Det kan t.ex. röra sig om innehållet i en telefon- svarare som enbart den enskilde förfogar över eller band med in- spelade telemeddelanden som förvaras av den enskilde (SOU 1998:46 s. 373). Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet När det gäller uppgifter som finns både hos den enskilde och hos operatören kan dessa göras åtkomliga för de brottsutredande myn- digheterna på båda sätten, dvs. antingen genom t.ex. hemlig tele- övervakning eller beslag eventuellt i kombination med husrannsa- kan hos den enskilde. Teleövervakningsuppgifter hos den enskilde kan finnas t.ex. i en nummerpresentatör eller i en mobiltelefon (t.ex. uppgift om inkomna eller utgående samtal och senast slagna nummer). Uppgifterna finns även i operatörens system (SOU 1998:46 s. 373). I sekretesslagen finns bestämmelser som formellt ger de brottsut- redande myndigheterna vissa möjligheter att utan domstolspröv- ning hämta in uppgifter om telemeddelanden. Förutsättningarna för att få tillgång till uppgifter om telemeddelanden skiljer sig mel- lan sekretesslagens regler och . I sekretesslagen finns bestämmelser om sekretess som gäller för myndigheter som driver televerksamhet. I 9 kap. 8 § andra stycket sekretesslagen föreskrivs att sekretess gäller för en uppgift som an- går ett särskilt telefonsamtal eller annat telemeddelande hos en myndighet som driver televerksamhet. En uppgift som angår miss- tanke om brott får emellertid lämnas till en myndighet som har att ingripa mot brottet, om det är föreskrivet fängelse för brottet (14 kap. 2 § fjärde och femte styckena sekretesslagen). Såväl innehållet i ett telemeddelande som uppgifter om ett telemeddelan- de, t.ex. när och mellan vilka abonnemang som meddelandet har utväxlats, torde kunna lämnas ut (jfr SOU 1992:70 s. 328 och prop. 1992/93:200 s. 311). Det är den utlämnande myndigheten som prö- var om det enligt sekretesslagen finns förutsättningar för att lämna ut en uppgift till den brottsutredande myndigheten. Bestämmelser- na i sekretesslagen är inte begränsade till att gälla endast uppgifter som har anknytning till en person som är misstänkt för ett brott. Sedan som myndighet upphörde att bedriva verk- samhet har möjligheten att med stöd av sekretesslagen hämta in uppgifter om telemeddelanden kommit att i princip sakna praktisk betydelse för de brottsutredande myndigheternas verksamhet. I stället fick telelagen och senare lagen om elektronisk kommunika- tion den betydelse som sekretesslagen tidigare hade. Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet 2.6Telelagen och lagen om elektronisk kommunikation Telelagen infördes i samband med att verksamheten i överfördes till . Bestämmelserna om tystnadsplikt i telela- gen skulle enligt regeringen utgöra en huvudsaklig motsvarighet till vad som gällde enligt sekretesslagen för verksamhet (se prop. 1992/93:200 s. 162 ff.). presenterade ett förslag till nytt re- gelverk för elektronisk kommunikation i syfte att modernisera ge- menskapens lagstiftning på området. Förslaget lades fram mot bak- grund av den snabba tekniska och marknadsmässiga utvecklingen. Kommissionens förslag behandlades av och rå- det. Det regelverk som senare beslutades omfattar flera direktiv, bl.a. direktivet (2002/21/EG) om ett gemensamt regelverk för elek- troniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (ramdi- rektivet), direktivet (2002/20/EG) om auktorisation för elektro- niska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (auktorisa- tionsdirektivet, direktivet (2002/19/EG) om tillträde till och sam- trafik mellan elektroniska kommunikationsnät och tillhörande faci- liteter (tillträdesdirektivet), direktivet (2002/22/EG) om samhälls- omfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektro- niska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (USO- direktivet) och direktivet (2002/58/EG) om behandling av person- uppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kom- munikation. För att genomföra EG-direktiven tillsatte regeringen en utredning, e-komutredningen. På grundval av utredningens arbete infördes lagen om elektronisk kommunikation. Lagen ersat- te telelagen och lagen om radiokommunikation. angav i sitt delbetänkande Lag om elektro- nisk kommunikation (SOU 2002:60 s. 267) att elektronisk kom- munikation ofta används som en samlande benämning på den verk- samhet som bedrivs inom det nya område som växer fram mot bakgrund bl.a. av konvergensutvecklingen och Internet och att en sådan beskrivning inte är speciellt klargörande. ansåg att begreppet elektronisk kommunikation behövde konkreti- seras ytterligare men konstaterade också att varken ramdirektivet eller de s.k. särdirektiven innehåller någon definition av begreppet. Däremot definieras vad som menas med elektroniska kommunika- tionsnät och elektroniska kommunikationstjänster i ramdirektivet. Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet gäller elektroniska kom- munikationsnät och kommunikationstjänster med tillhörande in- stallationer och tjänster samt annan radioanvändning (1 kap. 4 § första stycket LEK). I 1 kap. 7 § LEK definieras elektroniskt kommunikationsnät som system för överföring och i tillämpliga fall utrustning för koppling eller dirigering samt andra resurser som medger överföring av signaler, via tråd eller radiovågor, på optisk väg eller via andra elektromagnetiska överföringsmedier oberoende av vilken typ av information som överförs. Enligt samma bestäm- melse avses med elektronisk kommunikationstjänst en tjänst som vanligen tillhandahålls mot ersättning och som helt eller huvudsak- ligen utgörs av överföring av signaler i elektroniska kommunika- tionsnät (se även avsnitt 3.4). Till skillnad från telelagen är den nya lagen tillämplig inte endast på telefoni och datakommunikation utan även på utsändningar till allmänheten av program i ljudradio och TV. har i sam- band med att lagen om elektronisk kommunikation antogs beslutat om nya mål för sektorn elektronisk kommunikation. Enligt riksda- gens beslut är målen att enskilda och myndigheter skall få tillgång till effektiva och säkra elektroniska kommunikationer med största möjliga utbyte när det gäller urvalet av överföringstjänster samt deras pris och kvalitet. skall i ett internationellt perspektiv ligga i framkanten i dessa avseenden (prop. 2002/03:110 s. 101 f. och bet. 2002/03:TU6 s. 23 f.). Vissa bestämmelser i lagen om elektronisk kommunikation kny- ter an till regler om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Enligt 6 kap. 19 § LEK skall vissa verk- samheter bedrivas så att beslut om hemlig teleavlyssning och hem- lig teleövervakning kan verkställas och så att verkställandet inte röjs. Innehållet i och uppgifter om avlyssnade eller övervakade te- lemeddelanden skall göras tillgängliga så att informationen enkelt kan tas om hand. Med detta avses den s.k. anpassningsskyldigheten (se vidare avsnitt 6). I lagen om elektronisk kommunikation, liksom tidigare i telela- gen, finns också bestämmelser som ger de brottsutredande myn- digheterna vissa möjligheter att utan domstolsprövning hämta in bl.a. uppgifter som angår s.k. elektroniska meddelanden. Vid ut- lämnande av uppgifter enligt lagen om elektronisk kommunikation är det i princip fråga om samma typ av uppgifter som de brottsut- redande myndigheterna erhåller genom hemlig teleövervakning. I 6 kap. 20 § LEK finns följande bestämmelse om tystnadsplikt. Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet Den som i samband med tillhandahållande av ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikations- tjänst har fått del av eller tillgång till 1.uppgift om abonnemang, 2.innehållet i ett elektroniskt meddelande, eller 3.annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt med- delande, får inte obehörigen föra vidare eller utnyttja det han fått del av eller tillgång till. Sådan tystnadsplikt gäller inte i förhållande till den som har tagit del i utväxlingen av ett elektroniskt meddelande el- ler som på annat sätt har sänt eller tagit emot ett sådant med- delande. Tystnadsplikt i fråga om uppgifter som avses i första stycket 1 och 3 gäller inte heller i förhållande till innehavare av ett abonnemang som använts för ett elektroniskt medde- lande. Enligt 6 kap. 21 § LEK har operatörerna dessutom tystnadsplikt för uppgift som hänför sig till användning av vissa hemliga tvångsme- del, nämligen hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och kvarhållande av försändelser. Denna tystnadsplikt gäller även mot abonnenten. Det är främst genom de undantag från tystnadsplikten som re- gleras i 6 kap. 22 § första stycket 2 och 3 LEK som de brottsutre- dande myndigheterna har möjligheter att få uppgifter i olika hänse- enden. Bestämmelserna lyder på följande sätt. Den som tillhandahåller ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst och därvid har fått del av eller tillgång till uppgift som avses i 20 § första stycket skall på begäran lämna 2.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 och som gäller misstanke om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet el- ler någon annan myndighet som skall ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och det enligt myndig- hetens bedömning kan föranleda annan påföljd än böter, 3.uppgift som avses i 20 § första stycket 3 och som gäller misstanke om brott till åklagarmyndighet, polismyndighet el- ler någon annan myndighet som skall ingripa mot brottet, SOU 2005:38 Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , Uppgift om abonnemang, enligt 6 kap. 20 § första stycket 1 LEK, avser uppgifter som identifierar en abonnent och/eller ett abonne- mang, framför allt namn, titel, adress och abonnentnummer. Abonnent är enligt 1 kap. 7 § LEK den som har ingått avtal med en leverantör av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikations- tjänster om tillhandahållande av sådana tjänster. Även s.k. IP- adresser bör falla in under kategorin uppgift om abonnemang, oav- sett om IP-adressen är statiskt eller dynamiskt tilldelad (se nedan). Huruvida uppgift om den s.k. PUK-koden (Personal Unblocking , Personlig UpplåsningsKod) är uppgift om abonnemang eller annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande (se nedan) är något oklart i den praktiska tillämpningen. PUK-koden ingår exempelvis inte i meddelandet. Enligt vår mening talar det mesta för att PUK-koden inte kan räknas till annat än uppgift om abonnemang. IP-telefoni kan sägas vara telefoni som förmedlas med hjälp av Internetprotokoll. När t.ex. ett e-postmeddelande skickas på In- ternet tilldelas den uppkoppling som är aktuell när meddelandet skickas en IP-adress. Varje operatör disponerar ett visst antal IP- adresser, som lånas ut till abonnenterna. Detta kan ske på perma- nent basis (s.k. fasta eller statiska IP-adresser) eller dynamiskt, där abonnenten tilldelas en IP-adress varje gång uppkoppling sker mot operatören. En fast eller statisk IP-adress innebär alltså att IP- adressen är fast knuten till ett Internetabonnemang och att samma IP-adress därför tilldelas som uppkoppling sker. I är det vanligast med tilldelning av dynamiska IP-adresser när det gäller privata abonnemang. Uppgifterna om abonnemang skall som framgår av bestämmel- sen lämnas ut, om fängelse är föreskrivet för brottet och brottet enligt den brottsutredande myndighetens bedömning kan föranleda annan påföljd än böter. Annan uppgift som angår ett särskilt elektronisk meddelande, en- ligt 6 kap. 20 § första stycket 3 LEK, avser t.ex. uppgift om vilka som har deltagit i utväxlingen av ett elektroniskt meddelande samt när och utväxlingen ägde rum. Även uppgifter om positionen hos en mobiltelefon när uppgiften angår ett elektroniskt meddelande är uppgifter som omfattas av tystnads- plikten i bestämmelsen. Att det skall vara fråga om ett särskilt elek- Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet troniskt meddelande kan dock inte förstås så att den brottsutre- dande myndigheten måste specificera enskilda meddelanden, t.ex. genom att ange en viss abonnent och tidpunkt för meddelandet. S.k. basstationstömning, där de brottsutredande myndigheterna begär uppgifter som omfattas av tystnadsplikt om t.ex. samtliga de mobiltelefoner som haft kontakt med en basstation i närheten av en brottsplats , anses vara annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande. Uppgifterna skall läm- nas ut till de brottsutredande myndigheterna om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Det kan för tydlighetens skull nämnas att det inte finns någon formell begränsning i tiden för den information som får begäras ut, eller med andra ord hur gammal informationen får vara. En prak- tisk begränsning i möjligheten för de brottsutredande myndighe- terna att få uppgifter från operatörer finns dock i skyldigheten för operatörerna att utplåna eller avidentifiera uppgifter. I 6 kap. 5 § LEK föreskrivs att trafikuppgifter som huvudregel skall utplånas eller avidentifieras när de inte längre behövs för att överföra ett elektroniskt meddelande. Undantag gäller i vissa fall. Det rör fram- för allt uppgifter som krävs för abonnentfakturering (6 kap. 6 § LEK), uppgifter som omfattas av beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning (6 kap. 8 § 1 LEK) och uppgifter som sparas för att förhindra eller avslöja obehörig användning av ett nät eller en tjänst (6 kap. 8 § 3 LEK). Vi återkommer till den s.k. beva- randeskyldigheten i avsnitt 7. Bestämmelserna i lagen om elektronisk kommunikation är inte begränsade till att gälla uppgifter som har anknytning till en person som är misstänkt för brott (jfr exempelvis 27 kap. 20 § första stycket RB). Det är med andra ord inte nödvändigt att som vid hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning ha en skäligen misstänkt person för att myndigheten skall få begära att uppgifter- na lämnas ut från operatören. Inte heller behöver uppgiften ha en särskild anknytning till en eventuell misstänkt person. Dessutom bör nämnas att skyldigheten för operatörerna att lämna ut uppgifter till brottsutredande myndigheter enbart gäller uppgifter som omfattas av tystnadsplikten i 6 kap. 20 § LEK. I and- ra fall får operatören alltså välja fritt om uppgifterna skall lämnas ut eller inte. Uppgifterna kan då också hämtas in av de brottsutredan- de myndigheterna genom husrannsakan, beslag och editionsföre- läggande (jfr avsnitt 2.4.4). Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet 2.7Övriga lagar om hemlig teleavlyssning m.m. Bestämmelser om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervak- ning finns också tvångsmedelslag. Denna lag gäller vid förundersökning om dels vissa allmänfarliga brott, t.ex. mordbrand och sabotage, dels vissa högmålsbrott (brott mot rikets inre säker- het) som uppror och olovlig kårverksamhet, dels vissa brott mot rikets (yttre) säkerhet, t.ex. spioneri, dels terroristbrott. Lagen gäller också straffbara fall av försök, förberedelse och stämpling till sådana brott. I förhållande till regleringen i inne- bär lagen större möjligheter att använda bl.a. hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Tillstånd till dessa tvångsmedel får lämnas även om det är föreskrivet lindrigare straff än vad som stad- gas i . Åklagaren får i brådskande fall, till skillnad från vad som gäller enligt , själv besluta om an- vändning av tvångsmedlen. Har åklagaren gjort detta, skall han ge- nast anmäla det hos rätten, som skyndsamt skall pröva ärendet. La- gen är tidsbegränsad. Efter den senast beslutade förlängningen gäll- er lagen till utgången av . Bestämmelser om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervak- ning finns också i lagen om förfarandet hos kommunerna, förvalt- ningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. Även enligt denna lag får åklagaren fatta interimistiska beslut om tvångsmedlen, om det kan befaras att inhämtande av rättens tillstånd skulle medföra fördröjning eller annan olägenhet som är av väsentlig betydelse för utredningen. I lagen om särskild utlänningskontroll finns också bestämmelser om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Bestämmel- serna avviker från vad som gäller enligt t.ex. och tvångsmedelslag bl.a. på det sättet att det inte krävs att förundersökning är inledd. Åtgärderna får alltså vidtas i förebyg- gande syfte enligt vissa angivna rekvisit. Tvångsmedlen får använ- das om det är påkallat för att utröna om en utlänning eller en orga- nisation eller grupp som han tillhör eller verkar för planlägger eller förbereder terroristbrott. Frågan om tillstånd prövas av i första hand på yrkande av eller en polismyndighet. Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet 2.8Regler till skydd för den personliga integriteten I samband med överväganden om de brottsutredande myndighe- ternas arbetsmetoder och om tvångsmedel har självfallet frågor om personlig integritet en central betydelse. Integritetsskyddet kan inte ses isolerat för sig utan måste vägas mot andra befogade intres- sen, däribland effektiviteten inom t.ex. brottsbekämpningen. Beho- vet av effektivitet i brottsbekämpningen måste alltså ställas i rela- tion till det eventuella integritetsintrång som kan befaras uppkom- ma och även mot andra intrång, t.ex. i ett företags intressen av närmast ekonomiskt slag. Vid överväganden som t.ex. rör införan- de av nya tvångsmedel eller liknande metoder är syftet givetvis att förbättra möjligheterna att bekämpa brott. En ibland oundviklig konsekvens av detta är att integritetsintresset får stå tillbaka (se vidare Dir. 2004:51). En svårighet är att definiera vad som avses med begreppet per- sonlig integritet, eller med andra ord hur det skyddsvärda området skall bestämmas. I lagstiftningen finns ingen definition av begrep- pet. I olika utredningar (se t.ex. betän- kande Tvångsmedel – Anonymitet – Integritet, SOU 1984:54 s. 42) har man med utgångspunkt bl.a. i de grundläggande fri- och rättig- heterna i regeringsformens andra kapitel försökt ringa in begreppet genom att skilja mellan den rumsliga integriteten (hemfriden), den materiella integriteten (egendomsskyddet), den kroppsliga integri- teten (skyddet för liv och hälsa samt mot ingrepp i eller mot krop- pen), den personliga integriteten i fysisk mening (skyddet för den personliga friheten och rörelsefriheten) och den personliga integri- teten i ideell mening (skyddet för privatlivet och för personligheten inklusive den privata ekonomin). Ett annat sätt att bestämma begreppet personlig integritet är enligt (se bl.a. SvJT 1971 s. 695) att ange vilka handlingar som kan kränka någons integritet. Man kan då dela in kränkningarna i tre huvudgrupper: 1) intrång i en persons privata sfär, oavsett om det sker i fysisk eller annan mening; 2) insamlande av uppgifter om en persons privata förhållanden; 3) offentliggöran- de eller annan användning (t.ex. som bevisning i rättegång) av upp- gifter om en persons privata förhållanden. För att ge en mer kon- Elektronisk kommunikation, hemliga tvångsmedel och personlig integritet kret bild av begreppet har givit följande exempel på olika slag av kränkningar: 1.tillträde till och genomsökande av privata lokaler eller annan egendom; 3.medicinska undersökningar, psykologiska tester osv. 4.intrång i en persons privata sfär genom skuggning, spioneran- de, telefonterror o.d.; 5.som ett speciellt kvalificerat eller, genom sina möjliga konse- kvenser, speciellt farligt särfall till grupperna 1 och 4: ofredande genom företrädare för massmedierna, t.ex. i form av snokreporta- ge men även påträngande och brutala intervjuer (av olycksoffer, dessas anhöriga eller eljest personer som har svårt att värja sig); 6.olovlig ljudupptagning, fotografering eller filmupptagning; 7.brytande av brevhemlighet;