sou · GTB33 · 2006-01-01 00:00:00 — De nya bestämmelserna i godtrosförvärvslagen bör såle- des bli tillämpliga endast på förvärv som har gjorts efter ikraftträ- dandet. I fråga om förvärv som har gjorts före ikraftträdandet skall sålunda äldre bestämmelser gälla. I artikel 10 Unidroitkonvention anges att konventionen skall tillämpas endast på sådana föremål som förts ut olagligt efter det att konventionen trätt i kraft i den stat till vilken en begäran om återlämnande har riktats. Det utökade tillämpningsområdet för reglerna om återlämnande av olagligt utförda kulturföremål i 6 kap. kulturminneslagen gäller först sedan konventionen trätt i kraft i . Några särskilda över- gångsbestämmelser krävs inte i denna del. 14Ekonomiska och andra konsekvenser Bedömning: Utredningens förslag medför inga nämnvärda kon- sekvenser i de avseenden som anges i kommittéförordningen (1998:1474). I 14 § kommittéförordningen (1998:1474) finns regler om att kost- nadsberäkningar skall göras av förslagen i ett betänkande om dessa påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, lands- ting, företag eller andra enskilda. Om förslagen innebär samhälls- ekonomiska konsekvenser i övrigt skall även dessa redovisas. Enligt 15 § samma förordning är en utredning vidare skyldig att redovisa vilka konsekvenser förslagen i ett betänkande har i en rad avseen- den, bl.a. för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet. Enligt utredningens bedömning kommer de föreslagna lagänd- ringarna endast att få små ekonomiska konsekvenser i de hänseen- den som 14 § kommittéförordningen reglerar. Till följd av tillträde till Unidroitkonvention kommer en ny målkategori att tillkomma i allmän domstol genom att konventionsstater utan- för EES får möjlighet att väcka talan direkt vid svensk domstol och begära att få ett olagligt utfört kulturföremål återlämnat. Det torde dock röra sig om ett ytterst begränsat antal mål. Mellan de stater som varit bundna av Unidroitkonvention har bestämmelserna tillämpats i mycket ringa omfattning. I samman- hanget skall dessutom beaktas att det regelverk som tillkom till följd av direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål i 6 kap. lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. i praktiken inte inneburit någon ökad arbetsbelastning eller påvisbara kostnadsökningar för domstolarna. Eftersom enligt dess instruktion är central förvaltningsmyndighet för frågor om kulturmiljön och kulturarvet och dessutom har ett övergripande ansvar för tillståndsfrågor i sam- band med utförsel av kulturföremål enligt 5 kap. 1 § kulturminnes- Ekonomiska och andra konsekvenser lagen, torde det krävas en viss ökad beredskap för att ta emot för- frågningar från andra konventionsstater i samband med anslutning till Unidroitkonvention. Om antalet processer vid utländsk domstol ökar så kan detta leda till kostnadsökningar för myndigheten eftersom denna, i likhet med andra myndigheter, själv svarar för sina processkostnader. Ökningarna torde dock tills vidare kunna rymmas inom ramen för befintliga resurser. Såvitt gäller stulna kulturföremål innebär utredningens förslag att tidsfristerna förlängs beträffande möjligheten att från en förvärvare i god tro kräva tillbaka vissa stulna kulturföremål respektive lösa vissa kulturföremål som blivit föremål för godtrosförvärv eller hävd. Utredningens förslag torde endast kunna påverka tillströmningen av mål till allmän domstol ytterst marginellt och kan därmed finansie- ras inom ramen för befintliga medel. Det är svårt att uttala sig om vilka konsekvenser som utredningens förslag kan tänkas ha för brottsligheten. Det förekommer uppgifter om att den olagliga handeln med kulturföremål ökar och tenderar att bli allt grövre. Som en konsekvens härav kan också den olagliga införseln av kulturföremål till tänkas öka och kräva fler insatser av polis och tull. Å andra sidan är det också tänkbart att det förhållandet att ansluter sig till Unidroitkon- vention kan bidra till att handeln med olagligt åtkomna kulturföre- mål minskar något i . Anslutningen till konventionen torde innebära att incitamenten ökar för att beivra brott avseende kultur- föremål. Ett stort problem som genomsyrar denna typ av brottslig- het är emellertid att risken för upptäckt är liten och att få kultur- föremål som åtkommits olagligt kan spåras eller påträffas. I de fall stulna eller olagligt utförda kulturföremål påträffas i kan ut- redningens förslag underlätta för ägare och ursprungsstater att få föremålen återlämnade. Ett brottsförebyggande arbete avseende den mer eller mindre organiserade olagliga handeln med kulturföremål bedrivs för närva- rande på flera olika plan, bl.a. inom EU, och nationellt genom och . Ett inter- nationellt samarbete mellan de stater som omfattas av Unidroitkonvention och de förslag om anpassning av svensk lagstift- ning till konventionens bestämmelser som utredningen nu lämnar kan bidra till att underlätta detta brottsförebyggande arbete. 15.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. 6 kap. 1 § Ändringarna i paragrafen har föranletts av tillträde till Unidroitkonvention. Angående skälen för ändringarna, se av- snitt 9.2. Den första strecksatsen avgränsar, på samma sätt som i paragrafens nuvarande lydelse, tillämpningsområdet för bestämmelsen såvitt gäller kulturföremål som förts bort från en stat som ingår i EES. Bestäm- melserna är en följd av att direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål införlivats med svensk rätt. Direktivet har företräde framför konventionen (avsnitt 6.4). Till följd härav har vissa av bestämmelserna i 6 kap. begränsats till att gälla endast i för- hållande till EES-stater. Genom den andra strecksatsen har tillämpningsområdet för 6 kap. kulturminneslagen utvidgats så att även en stat utanför EES som om- fattas av Unidroitkonvention med åberopande av bestämmel- sen i 6 kap. 1 § kulturminneslagen kan väcka talan direkt vid svensk domstol och begära att få tillbaka ett kulturföremål som förts ut olagligt från statens territorium. En sådan talan, vilken även kan om- fatta frågor om ersättning till innehavaren, prövas av allmän domstol. I den mån tillämpningsområdet för direktivet, såsom detta har in- förlivats i den första strecksatsen, sammanfaller med konventionens tillämpningsområde enligt regleringen i den andra strecksatsen, har som angetts ovan regleringen i direktivet företräde. Detta innebär att det utökade tillämpningsområdet för 6 kap. 1 § kulturminnes- lagen endast kommer att gälla i förhållande till stater som är anslutna till konventionen i den mån de inte ingår i EES. Av den nya regle- ringen följer vidare att också övriga bestämmelser i 6 kap. utvidgas på motsvarande sätt i förhållande till dessa stater, såvida annat inte sär- skilt anges. I likhet med vad som tidigare gällt enligt 6 kap. kulturminneslagen handläggs mål avseende anspråk på återlämnande av olagligt utförda kulturföremål enligt reglerna för indispositiva tvistemål. Att en stat omfattas av Unidroitkonvention innebär att statens begäran skall vara av internationell karaktär i den mening som avses i artikel 1 i konventionen. Detta begrepp får tolkas av dom- stolen utifrån omständigheterna i varje särskilt fall. Enligt Unidroitkonvention kan en talan om återlämnande endast avse föremål som har förts ut olagligt efter det att konven- tionen trätt i kraft i såväl den återkrävande staten som i den stat mot vilken talan riktas. Dessa krav uttrycks i den nu föreslagna lydelsen av paragrafen så att den återkrävande staten skall omfattas av kon- ventionen samt att det uttryckligen anges att kulturföremålet skall ha förts ut olagligt efter det att konventionen trätt i kraft i . Vad som avses med begreppet kulturföremål framgår av 6 kap. 2 §. I vilka situationer ett kulturföremål anses ha förts bort olagligt anges i 6 kap. 3 §. 6 kap. 2 § Som utvecklats i avsnitten 7 och 9.3 har definitionen av vad som en- ligt 6 kap. kulturminneslagen avses med begreppet kulturföremål ut- vidgats. I första stycket punkten 1 anges de mer allmänna förutsättningarna för att ett föremål skall vara att betrakta som ett kulturföremål. Definitionen av begreppet kulturföremål har varit avgörande för vilka föremål som kan komma i fråga för återlämnande till en annan EES-stat i de fall föremålen förts bort olagligt från en sådan stat och de finns i . Bestämmelsen har kompletterats med en särskild definition av begreppet kulturföremål som gäller när föremål har förts ut från en stat utanför EES som omfattas av Unidroitkonvention och begärs återlämnade i med stöd av reglerna i 6 kap. kulturminneslagen. Den första strecksatsen anger vad som avses med kulturföremål i stater som ingår i EES. Ändringen är i denna del endast av redak- tionell karaktär. Om svensk domstol prövar en begäran om åter- lämnande som härrör från en EES-stat, avgränsas begreppet kultur- föremål av att den återkrävande staten skall betrakta föremålet som en nationell skatt av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt de lagar eller administrativa förfaranden som är förenliga med artikel 36 i . Den andra strecksatsen preciserar begreppet kulturföremål i för- hållande till stater utanför EES som omfattas av Unidroit- konvention. Bestämmelsen innebär i denna del att begreppet kultur- föremål enligt 6 kap. kulturminneslagen utökas till att omfatta även sådana föremål som enligt konventionen definieras som kulturföre- mål. Härmed avses föremål som i en konventionsstat av religiösa eller profana skäl är av betydelse för arkeologin, förhistorien, historien, litteraturen, konsten eller vetenskapen om föremålet. Den närmare innebörden av begreppet kulturföremål avgörs utifrån den återkrävande statens syn på föremålens skyddsvärde och inne- hållet i den återkrävande statens nationella regleringar. I punkten 2 anges ytterligare kriterier för att ett föremål skall anses vara ett kulturföremål i den angivna bemärkelsen. I den första streck- satsen begränsas de övergripande definitionerna i paragrafen av kravet att föremålen skall tillhöra någon av de kategorier som anges i bilagan till kulturminneslagen. Förteckningen i bilagan är i den föreslagna lydelsen gemensam för EES-stater och stater utanför EES som om- fattas av Unidroitkonvention, såvida annat inte särskilt anges. Det närmare innehållet i kategoriförteckningen kommenteras under rubriken bilaga nedan. I den andra strecksatsen har den kompletterande definitionen av kulturföremål, som hänför sig till kyrkliga inventarier och offentliga samlingar, avgränsats till att gälla i förhållande till EES-staterna. Av- gränsningen är en följd av att konventionen inte omfattar sådana föremål, såvida dessa inte under alla förhållanden faller in under kon- ventionens definition av begreppet kulturföremål. I andra stycket har som en följd av att konventionens kulturföre- målsbegrepp inte omfattar föremål i offentliga samlingar begreppet offentlig samling begränsats till att avse sådana samlingar i stater som ingår i EES (avsnitt 9.3). 6 kap. 3 § Bestämmelsen har ändrats till följd av att tillämpningsområdet för 6 kap. kulturminneslagen utökats till att gälla även stater utanför EES som omfattas av Unidroitkonvention. Angående skälen för de angivna ändringarna, se avsnitt 9.4. Genom ändringen i paragrafen har innebörden av vad som är att betrakta som olagligt bortfört utvidgats så att begreppet inrymmer såväl överträdelser av EES-staters regler till skydd för nationella skat- ter som överträdelser av andra konventionsländers utförselregler till skydd för statens kulturarv. 6 kap. 6 § De allmänna överväganden som ligger bakom den föreslagna änd- ringen har redovisats i avsnitt 9.6. Den föreslagna lydelsen innebär att de tidsfrister som reglerar rätten att framställa en talan om återlämnande av kulturföremål en- ligt direktivet 93/7/EEG har harmonierats med motsvarande frister Unidroitkonvention. Av ändringen följer att en talan om återlämnande av ett olagligt bortfört kulturföremål skall väckas efter det att den återkrävande staten fick kännedom om föremålets belägenhet och om vem som innehade det. En sådan talan får dock inte väckas senare än efter det att föremålet olagligt fördes bort. Den särskilda yttersta tidsfristen , som gäller för anspråk på återlämnande av olagligt utförda kulturföremål som i en EES-stat tillhör en offentlig samling och kyrkliga föremål som har ett särskilt skydd enligt det återkrävande landets lag, har inte utvidgats till att gälla beträffande anspråk från konventionsstater utanför EES. 6 kap. 7 § Reglerna om rätt till skälig ersättning för den som i god tro innehar ett kulturföremål för egen räkning har utvidgats till att också gälla när föremålet skall återlämnas till stater utanför EES som omfattas av konventionen (avsnitt 9.7). Första stycket är i övrigt oförändrat. I andra stycket har kretsen av ersättningsberättigade utvidgats i förhållande till stater utanför EES som omfattas av konventionen. Utvidgningen innebär att när ett kulturföremål skall återlämnas till en sådan stat kan även den som innehar ett kulturföremål för annans räkning ha rätt till ersättning. Att stater som ingår i EES i sådana fall inte är skyldiga att utge ersättning beror på regleringen i direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål. Vid anspråk med stöd av direktivet är den som innehar ett kulturföremål för annans räk- ning inte berättigad till ersättning vid återlämnandet. Inte heller den för vars räkning föremålet innehas kan i sådana fall få någon ersätt- ning. Avgränsningen av kretsen av ersättningsberättigade får betydelse bl.a. i sådana situationer då kulturföremålet deponerats hos annan och deponenten tvingas återlämna föremålet. De allmänna övervä- gandena i anslutning till paragrafen har behandlats i avsnitt 9.7. Tredje stycket angående vissa villkor för rätten till ersättning har utvidgats till att gälla även i samband med återlämnande till konven- tionsstater utanför EES. Vidare har uttryckligen angetts att även den som förvärvat egendom genom bodelning har en begränsad rätt till ersättning så till vida att denna rätt är beroende av om den som före- målet förvärvats från skulle ha haft rätt till ersättning. 6 kap. 8 § Frågor som berör den centrala myndighetsfunktionen har behandlats mer ingående i avsnitt 11.3. Utredningen har inte funnit skäl att utvidga tillämpningsområdet för paragrafen till att gälla beträffande kulturföremål från stater utan- för EES som omfattas av Unidroitkonvention. Avgränsningen av tillämpningsområdet för denna bestämmelse till stater som ingår i EES får till följd att också bestämmelserna i 6 kap. 8–13 §§ kulturminneslagen och 34–35 §§ kulturminnesförordningen begränsas i motsvarande mån i förhållande till stater utanför EES som omfattas av Unidroitkonvention. De allmänna överväganden som ligger bakom den nya utformningen av bilagan har utredningen behandlat i avsnitten 7 och 9.3. Såvitt avser kategorierna A.1–A.2 har åldersgränsen tagits bort och flyttats ned till ett tredje stycke, i vilket åldersgränsen har avgränsats till att gälla föremål som förts bort från en stat som in- går i EES. Motsvarande åldersgräns är om föremålet förts bort från en stat utanför EES. En ny kategori A.3 b. har tillkommit och omfattar sådana konst- närliga assemblage och montage som inte är att hänföra till tavlor Den nya föremålskategorin utgör närmast en precise- ring, men kan i vissa fall omfatta fler föremål än vad som skulle ha varit fallet och får därför betraktas som en utvidgning i förhållande till EES-staterna. Kategori A.12 b. har utökats i förhållande till EES-staterna genom ett tillägg avseende föremål med bl.a. historisk anknytning. En ny kategori A.13, som avser frimärken, stämpelmärken och liknande märken har tillkommit. Författningsändringen innebär vidare att följande kategorier av föremål som tidigare enbart avsett föremål som härrör från EES-sta- ter nu utvidgats till att gälla också stater utanför EES som omfattas av Unidroitkonvention: kategori A.10 som avser tryckta kartor äldre än och kategori A.14 som avser transportmedel . Vidare upptar bilagan i kategori A.3a föremål som utgör gouacher och i kategori A.4 mosaiker. Dessa kategorier av föremål nämns inte uttryckligen i bilagan till Unidroitkonvention, men kan trots detta inte anses innebära en utvidgning i förhållande till kon- ventionsstater utanför EES eftersom de får anses omfattas av kon- ventionens mer övergripande kategorier tavlor, målningar och teck- ningar helt utförda för hand oavsett underlag och material (med undantag av industridesign och industritillverkade föremål som deko- rerats för hand) samt delar av söndertagna konstnärliga eller histo- riska byggnadsminnen eller fasta fornlämningar. I fråga om vissa sådana föremål som nämns särskilt endast i bi- lagan till konventionen, t.ex. sigillstämplar, krävs ingen särskild ut- vidgning av bilagan till 6 kap. 2 §, eftersom föremålet faller in under den mer övergripande föremålskategorin, såsom i det nämnda exemp- let arkiv och däri ingående delar i punkten 11 i bilagan till 6 kap. 2 §. Generellt gäller i fråga om åldersgränser – utöver av vad som fram- gått under kategori A.1–A.2 ovan – att kulturföremålen som ingår i de olika kategorierna som bilagan upptar skall vara och inte tillhöra upphovsmannen. Detta har i något fall föranlett mer generösa regler än vad Unidroitkonvention föreskriver. Så- lunda omfattas andra antikviteter samt gamla möbler och äldre musikinstrument av definitionen av begreppet kulturföre- mål enligt kulturminneslagen, trots att föremålen enligt konventionen endast utgör kulturföremål om de är äldre än . På vissa kategorier av föremål tillämpas, precis som tidigare, andra åldersgränser. Detta gäller kategorierna A.9, A.10 och A.14. Bilagan upptar vidare ett delvis nytt fjärde stycke som innehåller ett undantag från den generella åldersgränsen . Undantaget gäller beträffande föremål som förts bort från en stat utanför EES och som har tillverkats av en eller flera medlemmar av en stam- eller ursprungs- befolkning för traditionellt eller rituellt bruk inom befolkningen och som skall återlämnas till denna befolkning. De värdegränser som bilagan upptar under B. gäller endast sådana kulturföremål som förts bort från en stat som ingår i EES. Som en följd av att direktivet 93/7/EEG, som gäller i förhållande till EES- staterna, har företräde framför konventionens bestämmelser gäller värdegränserna alla EES-stater. Det saknar därvid betydelse om dessa stater också är parter i konventionen. 15.2Förslaget till ändring i lagen (1986:796) om godtrosförvärv av lösöre Paragrafen, som är ny, har tillkommit som en följd av att Unidroitkonvention införlivats med svensk rätt. De närmare över- vägandena bakom bestämmelsen framgår av avsnitt 8.5. Genom bestämmelsen har fristerna för rätten att framställa åter- krav och rätten att lösa tillbaka viss speciell egendom utökats i för- hållande till den nu gällande sexmånadersfristen i 3 och 5 §§ godtros- förvärvslagen. Innehållet i 3 och 5 §§ godtrosförvärvslagen gäller i övrigt oförändrat. Särregeln har avgränsats till att gälla föremål med ett särskilt be- tydande kulturellt värde. Bestämmelsen innebär att tidsfristerna i 3 och 5 §§ godtrosför- värvslagen förlängts till , räknat från den dag som den ursprung- lige ägaren fick eller måste anse ha fått kännedom om var föremålet fanns. Tillämpningen av de längre tidsfristerna kan aktualiseras i följande situationer: när den ursprunglige ägaren kräver tillbaka ett stulet föremål som anses ha ett särskilt betydande kulturellt värde från en inne- havare som är i god tro (vindikation) när den ursprunglige ägaren framställer ett krav på att få lösa till- baka ett föremål som anses ha ett särskilt betydande kulturellt värde och som blivit föremål för godtrosförvärv och när den ursprunglige ägaren framställer ett krav på att få lösa till- baka ett föremål som anses ha ett särskilt betydande kulturellt värde och som blivit föremål för hävd. Bestämmelsen har en tämligen öppen formulering och är inte av- gränsad till att gälla enbart nationella eller vissa utländska krav. I stället fokuserar bestämmelsen på föremålens kulturella värde. Formuleringen får anses omfatta i vart fall sådana särskilt skydds- värda föremål som anses utgöra kulturföremål enligt 5 kap. 1 § kultur- minneslagen eller 6 kap. 2 § kulturminneslagen. I den sistnämnda para- grafen avses föremål som enligt direktivet 93/7/EEG och Unidroitkonvention anses utgöra kulturföremål. Bedömningen av om ett föremål kan anses ha ett särskilt betydande kulturellt värde får i övrigt göras genom en sammanvägning av samtliga relevanta omständigheter. En sådan omständighet kan vara att föremålet i ett annat land anses vara ett kulturellt särskilt betydelsefullt föremål eller att det har ansetts särskilt skyddsvärt enligt någon annan kon- vention än Unidroitkonvention. Unidroitkonvention om återlämnande av stulna och olagligt exporterade kulturföremål Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare skall föreslå den lagstiftning som krävs för en svensk anslutning till Unidroitkonvention om återlämnande av stulna och olagligt exporterade kulturföremål. Inom antogs konventionen om åtgärder för att förbjuda och förhindra olovlig införsel, utförsel och överlåtelse av äganderätten till kulturegendom (Unescokonvention). Konventionen innebär bl.a. att staterna åtar sig att vidta vissa åt- gärder för att förhindra olovlig införsel och utförsel av vissa kultur- föremål. har tillträtt konventionen. Inom den särskilda internationella organisationen (Inter- national ) har en konven- tion antagits om återlämnande av stulna och olagligt exporterade kulturföremål (Unidroitkonvention). öppnades konventionen för undertecknande i . Konventionen har tillträtts av 21 stater, varav 11 stater har ratificerat konventionen och 10 stater anslutit sig till konventionen. har inte tillträtt konventionen. har den olagliga handeln med kultur- föremål ökat i oroväckande omfattning. I alla världsdelar har värde- full kulturegendom stulits eller på annat sätt olagligt förts bort. Ett ökat internationellt samarbete är nödvändigt om den illegala hante- ringen av kulturföremål skall kunna hejdas. Unescokon- vention är ett viktigt inslag i det internationella samarbetet för att hindra den illegala handeln med kulturföremål. Även Uni- droitkonvention, som innehåller ett detaljerat regelverk för åter- lämnande av stulna och olagligt exporterade kulturföremål, skulle kunna vara ett effektivt verktyg mot den olagliga handeln. Mot denna bakgrund bör ansluta sig till Unidroitkonvention. Med kulturföremål förstås enligt konventionen egendom som av religiösa eller profana skäl är av betydelse för arkeologin, för- historien, historien, litteraturen, konsten eller vetenskapen och som ingår i någon av de kategorier som räknas upp i en bilaga till konventionen. Definitionen av kulturföremål är densamma som Unescokonvention. Unidroitkonvention består av två delar: den ena rör stulna föremål och den andra olagligt exporterade föremål. Konventionen avser endast krav av internationell karaktär. Det torde innebära att ett stulet föremål måste ha passerat minst en nationsgräns sedan stölden skedde. Enligt konventionen skall innehavaren av ett stulet kulturföremål återlämna det. Med stulna föremål jämställs föremål som blivit olagligt utgrävda eller olagligen behållits efter en laglig utgrävning. Den som begär att få tillbaka ett stulet föremål skall göra det från det att han eller hon fick veta var och hos vem föremålet fanns, eller i varje fall från stölden. För före- mål som är en del av ett minnesmärke eller fornlämningsområde eller tillhör en offentlig samling och för vissa föremål som tillhör och används av en folkstam eller en ursprungsbefolkning gäller dock endast den treåriga preskriptionstiden. En konventionsstat har emellertid möjlighet att förklara att preskriptionstiden skall vara eller längre. Innehavaren av ett föremål som skall återlämnas har rätt till skälig ersättning om han eller hon varken kände till eller borde ha känt till att föremålet var stulet.