sou · GTB338 · 2006-01-01 00:00:00 — Mot den bakgrunden menar vi att det i fortsättningen inte bör finnas något krav i lagtexten på att vissa identifierade tekniska hjälpmedel skall anges i domstolens beslut. Däremot skall det gi- vetvis fortfarande vara så att för en skäligen misstänkt person skall lagstiftningen ställa krav på att hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning avser En samlad reglering i 1.sådana tekniska hjälpmedel som som tillståndet avser innehas eller har innehafts av den misstänkte eller annars kan antas ha använts eller komma att användas av den misstänkte, eller 2.sådana tekniska hjälpmedel som det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte som tillståndet avser har ringt till eller på annat sätt kontaktat eller kommer att ringa till el- ler på annat sätt kontakta. En annan sak är att det behöver finnas metoder för att identifie- ra sådana tekniska hjälpmedel. Vi återkommer till den frågan i av- snitt 4.5. Visserligen uttalade regeringen i samband med att begreppet teleanläggning ersattes av teleadress i lagstiftningen att den ansåg att det inte var möjligt att reglera tillämpningsområdet för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning endast genom att låta åtgärden avse telemeddelanden med viss anknytning till den miss- tänkte. Det är nödvändigt, ansåg regeringen, inte minst från integ- ritetssynpunkt, att en bestämmelse om vad som får avlyssnas eller övervakas är så utformad att domstolen kan ta ställning till den konkreta åtgärd som avses vid tillståndsgivningen. Regeringen fort- satte med att säga att det dock framför allt från tillämpningssyn- punkt är ett oeftergivligt krav att ett beslut om hemlig teleavlyss- ning och hemlig teleövervakning kan konkretiseras så att beslutet blir praktiskt verkställbart (prop. 1994/95:227 s. 20 f.). Enligt vår mening har den oerhört snabba tekniska utvecklingen och de metoder som de kriminella personer- na numera använder för att undgå tvångsmedlen och därmed för- svåra eller helt omöjliggöra det brottsutredande arbetet gjort att regeringens tidigare uttalanden måste omprövas. Det är enligt vår mening fullt tillräckligt att undersökningsledaren, efter domstolens beslut om att tillåta tvångsmedlen i förundersökningen, får avgöra, utifrån vad lagstiftningen tillåter, t.ex. vilka identifierade enskilda telefonnummer eller e-postadresser som skall omfattas av verkstäl- ligheten. Verkställighet av tvångsmedelsbeslutet kan därefter begä- ras hos operatören. Enligt vår bedömning kommer domstolarna ändå att inför beslut om tvångsmedlen få all den information som är nödvändig från åklagaren och i förekommande fall från det of- fentliga ombudet och kunna göra en fullödig bedömning i till- ståndsfrågan, bl.a. av det integritetsintrång som skulle uppkomma om tillstånd ges (se i det sammanhanget 27 kap. 1 § tredje stycket RB). Det ankommer också på domstolen att se till att tillståndet medger minsta möjliga intrång i för utredningen ovidkommande personers privatliv. Det kan t.ex. ske genom begränsande villkor i En samlad reglering i domstolens beslut, t.ex. till , visst geografiskt områ- de eller vissa basstationer (SOU 1998:46 s. 497). De villkor som domstolen ställer upp skulle också kunna röra vissa typer av tek- niska hjälpmedel och vissa särskilt identifierade hjälpmedel, som att avlyssning får avse en viss telefon enbart . Det kan erinras om att de brottsutredande myndigheterna genom proportionalitetsprincipen har en skyldighet att under hela verk- ställigheten se till att tvångsåtgärderna står i rimlig proportion till vad som står att vinna med dessa. Frågan om interimistisk beslutanderätt för åklagare Förslag: I skall det införas en möjlighet för åkla- gare att i brådskande fall fatta interimistiska beslut i fråga om över- vakning enligt 27 kap. 19 § RB. Beslutet skall genast skriftligen anmälas hos rätten, som skyndsamt skall pröva frågan. I avsnitt 4.2.5 föreslog vi bl.a. att bestämmelsen i 6 kap. 22 § första stycket 3 LEK om skyldighet för operatörer att i vissa fall lämna ut uppgifter som angår särskilda elektroniska meddelanden till brotts- utredande myndigheter skulle upphävas. Den bestämmelsen har som framgått inneburit en möjlighet för polis och åklagare att snabbt fatta beslut om att inhämta historiska övervakningsuppgif- ter och få dessa utlämnade till sig. När den nämnda paragrafen upphävs och möjligheten för de brottsutredande myndigheterna att få sådana uppgifter i stället re- gleras genom tvångsmedlet övervakning i 27 kap. 19 § RB, innebär det som framgått att de flera tusen fallen först behöver prö- vas av domstol innan utlämnande kan ske. Det ligger ett stort värde i att det sker en sådan prövning, särskilt som det kommer att inne- bära en förstärkning av integritetsskyddet. Det är självklart att en domstolsprövning av frågan leder till en fördröjning av besluten och till att de brottsutredande myndighe- terna inte i samma omfattning kommer att kunna få uppgifterna från operatörerna med lika stor snabbhet som . Myndigheterna har sagt sig vara klart bekymrade över detta och pekat på att just snabbheten i dagens system vid många tillfällen lett till att grövre brott har kunnat upp. Vi har fått flera exempel på verkliga fall där just snabbheten i förfarandet med att få fram uppgifter, sär- skilt om positionen hos mobiltelefoner, har varit av avgörande be- tydelse. Exempelvis har rånarligor kunnat gripas tack vare att poli- En samlad reglering i sen fått övervakningsuppgifter i akuta skeden i samband med att gärningsmännen har rekognoserat eller varit i färd med att begå själva rånet. Dessutom finns exempel på fall där en mycket snabb tillgång till uppgifterna lett till att gärningsmän till människorov har kunnat gripas kort efter brottet. Det har skett efter att över- vakningsuppgifter blivit kända som avslöjade åt vilket håll målsä- gande och gärningsmän färdats i bil. Ett annat fall av människorov som har nämnts är när en målsägande sattes i en container som se- dan lokaliserades innan den hann fraktas bort, tack vare att gär- ningsmännen använde mobiltelefon vid containern. Det som har sagts aktualiserar frågan om det behövs en möj- lighet att fatta interimistiska beslut om övervakning i sådana fall där saken är av så brådskande natur att ett domstolsbeslut inte kan inväntas. I den referensgrupp som är knuten till beredningen har flertalet ledamöter ansett att det behövs en sådan rätt att fatta inte- rimistiska beslut, medan några ledamöter har menat att frågan om övervakning alltid bör prövas av domstol. Vi framhöll tidigare att en grundläggande utgångspunkt måste vara att den brottsutredande verksamheten inte får förlora i effekti- vitet genom att möjligheten för myndigheterna att få del av över- vakningsuppgifter samlas i . Mot bakgrund av de redogörelser vi har fått för hur tillgången till uppgifterna varit av helt avgörande betydelse i akuta skeden vid grova brott, har vi blivit övertygade om att domstolens beslutanderätt om övervakning en- ligt 27 kap. 19 § RB behöver kompletteras med en interimistisk rätt för åklagare att besluta i brådskande fall. Det kan med andra ord vara helt nödvändigt för ett framgångsrikt utredningsarbete att be- slut fattas snabbare än som är möjligt vid en domstolsprövning. Där inkluderas även en prövning som sker vid domstolarnas jour- organisation. På så sätt kan effektiviteten i den brottsbekämpande verksamheten hållas uppe. kom fram till att det finns ett behov av interimistisk beslutanderätt för åklagare vid tvångsmedlen hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervak- ning. Som regeringen framhåller i lagrådsremissen som följde på förslag, är det självklart att de tvångsmed- len bör omgärdas av särskilda rättssäkerhetsgarantier och att avsteg från detta bör ske endast om det kan antas att syftet med reglering- en inte annars kan uppnås. Vi har valt att lägga fram ett förslag om interimistisk beslutande- rätt för åklagare när det gäller övervakning enligt 27 kap. 19 § RB. Av de nämnda tvångsmedlen är det övervakning som är det En samlad reglering i Det rör sig inte om tillgång till uppgifter om innehållet i meddelanden, alltså t.ex. om tal, och inte heller om dold inspelning med kamera. I stället är det frågan om tillgång till uppgifter rörande t.ex. telefonnummer och lokalisering av mobilte- lefon till området för en viss basstation. Mot bakgrund av det stora behov från effektivitetssynpunkt som har framkommit rörande in- terimistisk beslutanderätt i akuta skeden vid grova brott och med hänsyn till det aktuella tvångsmedlets karaktär, bör det allmänt sett förhållandevis lindriga integritetsintrång som uppstår i sådana rela- tivt få fall inte hindra att åklagare får rätt att fatta beslut i bråds- kande fall. Uttrycket i brådskande fall är avsett att i sak innebära detsamma som uttrycket fara i dröjsmål, som diskuterades ingående i Polis- rättsutredningens slutbetänkande Tvångsmedel enligt 27 och 28 kap. RB samt polislagen (SOU 1995:47 s. 165 f.). I allmänna termer kan saken uttryckas så att det skall vara så bråttom att ändamålet med en åtgärd kan antas gå förlorat om man väntar med att företa den. Motsvarande uttryck tvångsmedelslag är att det kan befaras att inhämtande av rättens tillstånd till åtgärden skulle med- föra fördröjning eller annan olägenhet av väsentlig betydelse för utredningen. Som föreslog bör det av rättssäkerhets- och kontrollskäl finnas en obligatorisk domstolsprövning av ett interimistiskt beslut. Det bör gälla även i de fall när åtgärden har upphört vid tiden för prövningen. Därmed skapas det också garan- tier för att beslutanderätten används enbart när det verkligen är befogat. 4.4Lokalisering av tekniskt hjälpmedel Enligt 27 kap. 19 § RB innebär hemlig teleövervakning att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från en viss teleadress eller att sådana medde- landen hindras från att nå fram. Uppgifterna skall med andra ord röra telemeddelanden (uppgifter om telemeddelanden). Bland de uppgifter om telemeddelanden som de brottsutredande myndigheterna får tillgång till vid hemlig teleövervakning finns lo- En samlad reglering i kaliseringsuppgifter för mobiltelefon, dvs. uppgifter om från vilket geografiskt område ett samtal rings eller tas emot. Historiska uppgifter rörande positionen hos mobiltelefoner vid samtal har de brottsutredande myndigheterna möjlighet att i dags- läget få från operatörer även genom bestämmelsen i 6 kap. 22 § för- sta stycket 3 LEK. Lokaliseringsuppgifterna utgör det som i 6 kap. 20 § första stycket 3 LEK benämns annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande. Operatörerna skall enligt gällande regler lämna ut sådana uppgifter som angår ett särskilt elektroniskt meddelande om misstanken rör brott för vilket det inte är föreskri- vet lindrigare straff än fängelse . I vårt tidigare betänkande Ökad effektivitet och rättssäkerhet i brottsbekämpningen (SOU 2003:74) föreslog vi en bestämmelse i polislagen om användning av vissa tekniska hjälpmedel (10 b § polislagen). Enligt bestämmelsen får en polisman, för att förhindra, avslöja eller utreda brott, vidta vilseledande eller dolda åtgärder ge- nom att använda bl.a. utrustning för positionsbestämning, ofta kal- lat pejling. Med sådan positionsbestämning avsåg vi metoden att spåra ett föremål genom att en elektronisk utrustning placeras på detta. Metoden används i relativt stor utsträckning inom polisen framför allt vad gäller fordon och containers. Det har skett utan uttryckligt lagstöd. För en närmare beskrivning av innehållet i vårt tidigare förslag hänvisar vi till det nämnda betänkandet. Vi an- gav där att metoden att lokalisera personer med hjälp av signaler från mobiltelefoner inte avsågs i det sammanhanget (s. 90 f.). För att de brottsutredande myndigheterna skall vara säkra på att få tillgång till uppgifter från operatörer om positionen hos en mo- biltelefon krävs alltså att uppgifterna kan sägas antingen avse ett telemeddelande (historiska uppgifter och realtidsuppgifter vid hemlig teleövervakning) eller angå ett särskilt elektroniskt medde- lande (historiska uppgifter vid utlämnande enligt lagen om elektro- nisk kommunikation). Det kan som en följd av detta inte uteslutas att det finns en viss osäkerhet om lagstiftningen omfattar lokalise- ringsuppgifter rörande en mobiltelefon som är påslagen utan att det pågår ett samtal. Skulle sådana lokaliseringsuppgifter inte anses avse ett telemeddelande eller angå ett särskilt elektronisk meddelande, omfattas sådana uppgifter inte av tvångsmedlet hemlig teleövervakning eller av operatörens tystnadsplikt enligt 6 kap. 20 § LEK, vilket innebär att det bör stå operatören fritt att välja att läm- na ut historiska uppgifter eller inte till de brottsutredande myndig- heterna. Uppgifterna träffas med andra ord då inte heller av utläm- nandeskyldigheten för operatörerna i 6 kap. 22 § första stycket 3 En samlad reglering i De brottsutredande myndigheterna har i praktiken svårighe- ter med att få tillgång till lokaliseringsuppgifter rörande mobiltele- foner där det inte pågår eller har pågått ett samtal (jfr PTS yttrande , ref 01-88/23). tog bl.a. upp frågan om innebörden av tvångsmedlet hemlig teleövervakning i betänkandet Om buggning och andra hemliga tvångsmedel (SOU 1998:46 s. 365 f. och 477 f.). Den definition av tvångsmedlet som före- slog innebar bl.a. att uppgifter i hemlighet fick hämtas in om 1.telemeddelanden som befordras eller har befordrats till eller från en viss teleadress, eller 2.lokaliseringen av en viss teleadress. Av den föreslagna bestämmelsen framgår att hemlig teleöver- vakning enligt även uttryckligen skulle om- fatta lokaliseringen av en viss teleadress, även utan att det t.ex. rings ett samtal. motiverade förslaget på följande sätt (SOU 1998:46 s. 365 f.). Av lagtexten till bestämmelsen om hemlig teleövervakning framgår vidare inte vilken information som tvångsmedlet ger åtkomst till, vilket naturligtvis inte heller är nödvändigt un- der förutsättning att det rör sig om uppgifter som på ett nå- gorlunda naturligt sätt kan anses falla under definitionen av hemlig teleövervakning. Som framgått på en rad olika ställen i betänkandet, bl.a. i avsnitt 2.5.2, innebär emellertid den nu- varande tekniken att det är möjligt att – såvitt avser samtal till eller från en mobiltelefon – ta reda på från vilket geogra- fiskt område ett telefonsamtal rings och var mottagaren av samtalet befinner sig. När en mobiltelefon är påslagen är det vidare möjligt att – utan att något samtal rings – lokalisera i vilket geografiskt område den finns. Det är, menar utred- ningen, inte klart att denna information, en slags pejling, kan anses rymmas i den nuvarande definitionen av hemlig tele- övervakning. Eftersom det tveklöst finns ett stort behov av att få fram sådana uppgifter, och då det ur integritetssyn- punkt inte kan anses möta något hinder, anser utredningen att definitionen av hemlig teleövervakning bör ändras så att En samlad reglering i det klart framgår att tvångsmedlet får användas även för att lokalisera en viss teleadress. I den lagrådsremiss som följde på förslag behandlade regeringen frågan om lokaliseringsuppgifter och före- slog att det i definitionen av hemlig teleövervakning uttryckligen skulle framgå att uppgifter i hemlighet kunde hämtas in om var en viss teleadress är lokaliserad. Regeringen anförde följande skäl för förslaget (s. 79 f.). Det är möjligt att ta reda på i vilket geografiskt område en mobiltelefon som används eller som endast är påslagen är lokaliserad. De brottsutredande myndigheterna får ofta sådana uppgifter som avses i 45 § första stycket 3 telelagen /6 kap. 20 § första stycket 3 LEK/ och som teleoperatören är skyldig att lämna ut om det för det misstänkta brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Som framgår av tidigare avsnitt föreslås att den bestämmelsen upphävs. Ef- tersom s.k. lokaliseringsuppgifter kan vara av stor betydelse i brottsutredningar bör polisens möjligheter att inhämta såda- na uppgifter föras över till regler om hem- lig teleövervakning. Förslaget innebär ett utökat integritetsskydd för andra än den misstänkte; som tidigare framkommit innebär telelagens bestämmelser att uppgifter kan lämnas ut även för andra än de som är misstänkta för brott. Enligt regeringens förslag skall även en teleadress som det finns synnerlig anledning anta att den misstänkte kommer att ringa till eller på annat sätt kontakta kunna omfattas av hemlig teleövervakning. Re- geringen anser emellertid inte att utvidgningen skall få ge- nomslag på frågan om samtalslokalisering. Det finns inget behov av att få ut lokaliseringsuppgifter beträffande en tele- adress som den misstänkte kan antas kontakta. En sådan möjlighet bör därför inte heller införas. Lagrådet uttalade sig inte särskilt över frågan om positionsbestäm- ning annat än att man lämnade förslag på vissa justeringar av lag- teknisk karaktär. En samlad reglering i Förslag: Av bestämmelserna om övervakning i skall det uttryckligen framgå att tvångsmedlet får användas för att hämta in uppgifter för lokalisering. Med uppgifter för lokalisering skall avses uppgifter om var ett visst tekniskt hjälpmedel finns eller har funnits (oavsett om det tekniska hjälpmedlet används eller har använts för samtal eller inte). Som har framgått rör lokaliseringsfrågan tillgång till uppgifter rö- rande positioner hos mobiltelefoner. Lokaliseringsuppgifterna ge- nereras såväl vid samtal som när mobiltelefonen enbart är påslagen utan att det pågår ett samtal. Uppgifterna kommer av den kontakt som mobiltelefonen har med basstationerna. Den kontak- ten registreras och ger, om uppgifterna lämnas ut, möjlighet för de brottsutredande myndigheterna att få reda på inom vilket områ- de en mobiltelefon har befunnit sig . Hur preci- sa uppgifterna är beror främst på vilken yta basstationen täcker. Områdena kan sträcka sig i stadsmiljö till flera mil ut från basstationerna på landsbygden. Inom den aktuella ytan är det däremot inte möjligt att med exakthet avgöra var mobil- telefonen finns eller har funnits. Något mer exakta uppgifter kan fås i det fallet att en mobiltelefon bryter kontakten med en bassta- tion för att därefter få kontakt med en annan. I det sammanhanget är det möjligt att sluta sig till i vilken riktning mobiltelefonen har rörts. Som även framgår av avsnitt 4.3.5 och 7.5 kan uppgifter för lo- kalisering vara oerhört värdefulla vid utredning av framför allt allvarlig brottslighet, som mord, människorov, grovt rån och grovt narkotikabrott samt den brottslighet som faller inom område, som olika former av terroristbrott. Från polis- och åklagarhåll har det även framhållits att lokaliseringsupp- gifterna vid många tillfällen har bidragit till att misstankar mot per- soner har kunnat avskrivas. Det är uppenbart att uppgifter om positionen hos mobiltelefo- ner, vare sig de genereras vid pågående samtal eller inte, kan ha mycket stor betydelse i effektivitetshänseende, särskilt vid utred- ning av grova brott (se t.ex. slutrapporten Organi- serad kriminalitet, grov narkotikabrottslighet av den nationella narkotikapolitiska samordningen , S 2002:03, s. 96). En samlad reglering i Det finns tveklöst ett mycket stort behov av att få tillgång till sådana uppgifter i förundersökningar. Genom bestämmelserna om hemlig teleövervakning och utlämnande enligt lagen om elektro- nisk kommunikation får myndigheterna lokaliseringsuppgifter re- dan , i vart fall uppgifter som genereras i samband med att samtal pågår. Såväl av betänkande som av den följande lagrådsremissen framgår att det bör uttryckligen klargöras i lag- stiftningen att hemlig teleövervakning får användas för att lokalise- ra en teleadress, oavsett om uppgifterna har samband med ett sam- tal eller inte. Vi instämmer i den bedömningen och i konstaterandet att ett sådant klargörande inte kan möta några avgörande hinder från integritetssynpunkt. Som en följd av förslaget att upphäva be- stämmelsen om utlämnande enligt 6 kap. 22 § första stycket 3 LEK kommer i fortsättningen myndigheterna att få lokaliseringsuppgif- ter enbart genom reglerna om övervakning i . Som konstaterades i lagrådsremissen kommer detta i sig att innebära ett utökat integritetsskydd. Till detta kommer också den betydelse lokaliseringsuppgifterna har när det gäller att avföra oskyldiga per- soner från misstankar om brott. gäller enligt 27 kap. 20 § första stycket RB att hemlig teleövervakning får avse även en teleadress som det finns synnerlig anledning anta att den misstänkte har ringt till eller kontaktat (historiska uppgifter) respektive kommer att ringa till eller kontakta (realtidsuppgifter). Tillstånd kan med andra ord ges till hemlig teleövervakning av andra teleadresser än sådana som den misstänkte själv innehar eller har innehaft respektive använder eller har använt sig av. Frågan är om det skall vara möjligt att positionsbestämma även andra personers mobiltelefoner, alltså tekniska hjälpmedel som det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte har kontaktat eller kommer att kontakta. Förslaget i den tidigare lagrådsremissen var att sådana lokaliseringsuppgifter inte skulle få inhämtas. Reger- ingen motiverade detta med att det inte finns något behov för de brottsutredande myndigheterna av att få tillgång till sådana uppgif- ter (s. 80). I avsnitt 4.3.5 behandlade vi frågan om övervakning utan miss- tänkt gärningsman och kom fram till att det vid förundersökning rörande brott som är så allvarliga att de kan ligga till grund för be- slut om avlyssning, skall övervakning få användas även om det inte finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Vi redogjorde något i avsnittet för hur arbetet med historiska uppgifter bedrivs i En samlad reglering i Det gällde bl.a. lokaliseringsuppgifter rörande mobiltelefoner inhämtade med stöd av lagen om elektronisk kom- munikation. Vid grövre brott och särskilt i samband med att skäli- gen misstänkta personer saknas i utredningen kan polisen genom sådana uppgifter kartlägga hur brotten planerats, genomförts och vad gärningsmännen gjort därefter och på så sätt även identifiera misstänkta gärningsmän och klarlägga gärningsmännens agerande. Vi upprepar inte ytterligare vad som nämndes i det tidigare avsnit- tet utan kan konstatera att det finns ett uppenbart behov hos de brottsutredande myndigheterna att kunna inhämta särskilt histo- riska lokaliseringsuppgifter rörande mobiltelefoner utan de be- gränsningar till vissa tekniska hjälpmedel som nämndes tidigare. Från polishåll har det framförts att det föreligger ett behov av sådana uppgifter även i andra fall. Det är framför allt kopplat till olika smugglingssituationer, t.ex. rörande narkotika. Ett vanligt agerande är då att den kurir som tar godset över gränsen har order om att i ett visst läge ringa ett telefonnummer, vilket polis och tull på annat sätt har identifierat. Vem som innehar den telefonen är däremot oftast okänt för de brottsutredande myndigheterna. För att kunna utreda brottsligheten på ett effektivt sätt menar myndig- heterna att det är viktigt att de ges möjlighet att få positionsuppgif- ter avseende detta tekniska hjälpmedel. Vi instämmer i den bedöm- ningen och föreslår inte någon begränsning i det avseendet. 4.5Identifiering av tekniskt hjälpmedel Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning får ske endast om någon är skäligen misstänkt för ett brott av viss svårhetsgrad och åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. Dessutom får åtgärden enligt 27 kap. 20 § första stycket RB enbart avse vissa te- leadresser, nämligen 1.en teleadress som som tillståndet avser innehas eller har innehafts av den misstänkte eller annars kan antas ha an- vänts eller komma att användas av den misstänkte, eller 2.en teleadress som det finns synnerlig anledning att anta att den misstänkte som tillståndet avser har ringt till eller på En samlad reglering i annat sätt kontaktat eller kommer att ringa till eller på annat sätt kontakta.