sou · GTB3104d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Han visste om att hon var hårt drabbad, men kände att han ändå inte hade något annat val än att be henne stanna, då ingen annan sjukvårdskunnig person fanns på plats. Resten av den första insatsstyrkan var ute för rekognoscering, och få var kvar på hotellet.240 Trots att sjukvårdskunnig personal kom in till konsulatet fick hon ingen hjälp med att skaffa fram omvårdnadsmateriel.241 kom även frivilliga läkare till platsen och arbetade till- sammans med insatsstyrkans medicinkunniga med bland annat att samla information om vilka sjukhus som fanns i regionen, på vilka de skadade svenskarna låg och vilka skador de hade, vilka aktörer som fanns på fältet samt var de omkomna fanns.242 En volontär, som själv varit journalist, reagerade mot att journa- listerna var på plats tidigare än myndigheterna och bedömde att de anhöriga behövde en fredad plats från medierna. Han ordnade där- för ett rum dit bara drabbade, som hade behov av en privat sfär, hade tillträde.243 Massmedierna hade för lätt access till konsulatet. Journalister sprang runt dem som arbetade, hörde allt och förmed- lade en bild till som, enligt vissa, delvis var förvriden. Faktafel uppstod och rubriker blev felaktiga. Journalisterna sökte halmstrån att bygga artiklar kring, eftersom den information som gavs från konsulatet var ostrukturerad. De kunde utnyttja enskilda hårt drabbade personer, såsom när en kvinna i kris bröt ihop och omringades av TV-team som filmade henne då hon skakande föll i gråt.244 Andra har dock vittnat om att kontakterna med media har varit bra och att journalister med stor hjälpsamhet och empati hjälpt enskilda med diverse göromål.245 Journalister användes även av volontärer och anhöriga för att få ut information om situationen till allmänhet och regeringen i . Några som sökte efter anhöriga har rest med journalister för att få tillträde till stängda områden och för att få snabb tillgång till ny information, ibland i utbyte mot att de medverkade i artiklar.246 Hur volontärernas insats bemöttes Volontärer har uttryckt att insatsstyrkans personal kom till konsu- latet och började arbeta utifrån sina egna utgångspunkter utan att visa något intresse för den verksamhet som volontärerna byggt upp. De frågade inte efter erfarenheter, och volontärerna upp- fattade därför bristen på intresse som nonchalans eller otacksamhet inför deras mycket hårda arbete. De ansåg också att viktiga erfarenheter gick till spillo, då ingen överlämning begärdes.247 Någon har uttryckt det som att det fanns en oginhet från de an- ställda vid de olika svenska myndigheterna som kom till konsulatet beträffande volontärernas insatser. De distanserade sig från möjlig- heten att införliva mängder av kompetenser till sin organisation. Volontären hade på hotellet själv mött allt från backpackers till personer med ledande ställning på svenska storföretag i regionen som hade den gemensamma nämnaren att de försökte lämna ett bidrag till de nödställda.248 Konfrontationer uppstod också mellan volontärer och UD-per- sonalen då vissa volontärer fick i uppdrag att utfärda tillfälliga pass, vilket normalt endast UD-personal har tillstånd att göra. En volontär blev den ena dagen instruerad av en UD-tjänsteman hur detta skulle göras, medan han dagen därpå blev tillfrågad av en annan hur han kunde ta sig denna frihet.249 Även på sjukhusen i fick volontärer ställa ut tillfälliga pass på uppdrag av UD- personal.250 Behovet av att bli tackad för sin insats har berörts av flera volon- tärer. Ett möte har blivit omtalat av såväl volontärer som personer ur insatsstyrkan. Det utgick från en informationsstund för UD-representanter skulle vara med och en kvinna från ville få till stånd en officiell överlämning av ansvaret för informationscentret från Räddnings- verket till UD. Eftersom hon tyckte att det var svårt att samla volontärerna till möten var hennes avsikt att även presentera att UD från och med detta tillfälle skulle ta ansvar för verksamheten som bedrevs av volontärerna med att ta emot drabbade. Hon inbjöd snabbt , som kommit ned och övertagit ledningen för konsulatet efter , till att säga några ord. Kvinnan från och har upp- fattat hans korta tal som att han tackade för volontärernas insats, att verksamheten inte klarats utan deras hjälp, att deras hjälp fort- farande behövdes, men att UD nu tog över ansvaret för verksam- heten och därmed arbetsledningen.251 Volontärer har dock menat att uttalade sig på ett sätt som fick dem att förstå att deras hjälp inte längre behövdes eller var välkommen.252 Denna bedöm- ning delades dock inte av alla.253 Volontärer som jobbat hårt och som knappt fått någon sömn , bröt ihop efter mötet. Flera satt kvar i och behövde prata, men ingen från insatsstyrkan bad dem om avlösning.254 Det finns även kritik mot att själv inte gick runt och tackade volon- tärerna. De kände därmed inte att deras insats var uppskattad. Vissa volontärer försvann från konsulatet efter denna samling. Andra stannade kvar under ytterligare . Några försvann till de olika templen dit man förde de avlidna för att hjälpa till i hante- ringen där. UD-personal noterade att alla volontärer inte mådde bra psykiskt, men någon uppföljning av deras hälsa skedde dock inte.255 Vikten av tidigt psykiskt stöd till volontärer som arbetade med kroppar vid templen omtalas av en frivillig som i stöttade anhöriga som kom till templen. Samme volontär tackades för sin insats av bland andra premiärminister och viceguvernör för distriktet när dessa besökte platsen.256 En kvinna som fann sina vänner omkomna och kunde identifiera dem tidigt, fick problem med hanteringen kring dödsattester och med andra frågor inför transporten hem. Hon fann stora brister i UD:s agerande men anser att den ceremoni som departementets tjänstemän anordnade vid vännernas hemfärd, var mycket fint genomförd. Hon ansåg att denna uppgift, som UD var van vid att sköta, också utfördes professionellt.257 med elva våningar inne i ägs av honorär- konsuln, också ägare av . Här hade och sina kontor i entréplanet, och i deras lokaler etablerade sig även Skandinaviska kyrkans medarbetare . Trots katastrofen flöt den ordinarie hotellverksamheten på som vanligt. I lobbyn blinkade en julgran klädd med girlanger. Japanska turister i senaste sportmode och den thailändska personalen i sidenklänningar kom efter katastrofen att blandas med halvnakna uppskrapade turister, vissa lugna, andra förtvivlade, en del i hela kläder, andra i bikini.258 Några svårt drabbade personer som uppsökte hotellets restaurang för att äta middag fann en karaoke-bar och att några go-go-flickor i kortkort vek ut sig på scen.259 Drabbade sökte sig till hotellet . En familj satt i hotellets foajé medan det strömmade in gråtande, upprörda människor. Det ryktades att ambassadören skulle komma till platsen. Svenskar som redan tidigare, före katastrofen, hade bokade rum på hotellet delade ut kläder till de nödställda.260 , som följt med till , kom till . Hans hustru samt en annan kvinna, som också arbetade frivilligt för Skandi- naviska Kyrkan, kom även de till . De åkte runt bland sjukhusen för att se om där fanns svenskar bland de skadade. De fann och pratade med omkring 140 personer. De möttes i den tidiga på av några svenska turister, bland annat en ung man som inte kunde finna sin familj. Hamark var i det här läget förvissad om att arbetet framför allt skulle innebära att leta rätt på olika familjemedlemmar som uppehöll sig på olika sjukhus, skadade men vid liv, och matcha ihop dessa. Han sa till mannen att de skulle söka efter hans familj när de sovit och ätit frukost.261 Vid frukosten blev ett par anländande män ombedda av am- bassadören att tala om för andra svenskar som kom till hotellet att ambassadören inte hade någon information att ge. De anländande ansåg att det var hans ansvar som myndighetsperson att visa sig och tala med de anländande och vägrade.262 Innan lämnade hotellet för att finna transport till , gav han sina rums- nycklar till en familj, vilket de var mycket tacksamma över.263 Många av de anländande kom även till denna plats utan pengar, pass, flygbiljetter och kläder. De möttes av kyrkans medarbetare som utifrån ambassadörens direktiv talade om att de skulle vända sig till sina reseföretag och försäkringsbolag och att kyrkan inte hade några pengar att dela ut. Alla hade inte telefoner eller telefon- nummer till dessa företag, och de fick inte heller hjälp med detta på . Då några av de anländande protesterade, vissa gånger högljutt, fick de till svar av kyrkans medarbetare att om de inte hade pengar till att ringa, skulle de försöka få låna en Internetupp- koppling någonstans. Flera personer som anlände saknade nära anhöriga men också dessa personer blev hänvisade vidare.264 För att få kyrkans medarbetare att förstå den utsatta situation som de be- fann sig i berättade de om alla döda och gav exempel på fruktans- värda scener som utspelat sig, men de fick intrycket att man inte kunde ta in vad som hänt.265 Kyrkans medarbetare kom inte att ändra sin ståndpunkt om att inte lämna ut några pengar. Efteråt har sagt att detta beslut var riktigt, eftersom det kom mellan 500 och 1 000 svenskar och de inte hade haft någon möjlighet att hantera en situation där de också skulle ha fått dela ut ekonomiskt bistånd. Men resultatet blev att många drabbade kände sig kränkta och utlämnade. De uppfattade situationen på hotellet som kao- tisk.266 En del gick därifrån, då de inte fick någon information om att de kunde stanna i hotellets ena konferensrum som upplåtits åt de nödställda. En grupp personer som inte fick hjälp, samlades på gatan i den höga värmen och bröt där ihop.267 Hamark och hans medarbetare stationerade sig i kontor och en stor del av deras tid gick åt till att ta emot uppgifter från de anländande. De noterade namn och uppgifter på välbehållna och saknade och använde lösa papper, då de inte hade tid förrän på tis- dagen att köpa in block och pennor. Inflödet av uppgifter från de anländande var enligt Hamark som en motorväg. Tempot var oer- hört högt och stressigt, och han såg aldrig slutet av kön i korri- doren . Han hann inte heller ta ett steg till- baka och sortera intrycken för att lägga upp en strategi förrän . Han hade inte heller tid att ta hand om alla per- soner som saknade nära anhöriga, så som han som präst i ett annat sammanhang hade lagt ned all sin kraft på att göra. Flera volontärer anlände . Några stannade , andra längre. De var utlämnade till att ta egna initiativ; någon arbetsledning fanns inte. Hamark hade inte tid till att sätta dem i arbete; han välkomnade dem, men överlämnade till dem själva att avgöra var de kunde göra en insats.268 Såväl drabbade som volontärer har kritiserat kyrkans representanter för den uteblivna arbetsledningen, att de inte tog emot erbjudanden om hjälp och att de inte bad om assistans.269 Volontärerna ansåg också att det saknades en fungerande kommunikation mellan de frivilliga och kyrkan och att viktig information inte kom dem till del. Det fanns en stor ilska bland många av de anländande över bristen på information om vad svenska myndigheter gjorde för att hjälpa de nödställda att komma hem. Barn som saknade familje- medlemmar blev apatiska och varken åt eller drack. Vissa barn frågade varför de själva hade klarat sig, när deras föräldrar inte gjort det. Men det uppkom också starka glädjescener när familjemed- lemmar återfann varandra på hotellet. Människor kring dem grät av glädje och applåderade.270 såg volontärer hur barn som inte fick tillbaka sina föräldrar blev allt mer inbundna.271 Separat rum för barn som saknade föräldrar Några volontärer ordnade ett rum för barn som kom till hotellet utan sina föräldrar. I stället för att de skulle behöva samsas med intakta familjer och de många skadade i det gemensamma kon- ferensrummet, bekostade några svenskar som var bofasta i ett rum på elfte våningen där barnen kunde stanna tillsammans med de vuxna som de anlänt med. Det fanns inte heller för barnen några sängar i rummet utan endast en heltäckningsmatta.272 Några per- soner som själva saknade sina familjer stal en säng från ett av hotellrummen och ställde denna i konferensrummet för att volontärerna åtminstone skulle ha en säng att turas om att sova En sjukstuga sattes upp av volontärer som kom till hotellet under måndagen.274 En sjuksköterska flög in från sin semester i , som inte var drabbat. Hon hade vänner som omkommit och hade kontaktat Röda korset med erbjudande om att hjälpa till, men hade fått till svar att läget i katastrofområdet inte var kaotiskt och att hennes insats därför inte behövdes. Hon fann flera skadade vid hotellet, och då hon var den enda sjukvårdskunniga på plats tog hon sig uppgiften att få tag på antibiotika, lägga om sår och skicka vissa vidare till sjukhus. Hon köpte omläggningsmaterial och klä- der. De flesta hon mötte befann sig i chock.275 När hon åkte hem , övertogs sjukvårdsuppgiften av andra volontärer som inte var sjukvårdskunniga men som ändå tog sig an skadade som exempelvis behövde omläggningar.276 Såväl drabbade som volontärer som anlände till hotellet ansåg att kyrkans sätt att möta drabbade brast i empati. De uppfattade att kyrkans medarbetare inte förstod de drabbades situation, att de befann sig i chock och vilka behov de hade. Även skadade barn som saknade föräldrar förutsågs kunna ta sig ut på stan för att skaffa fotografier till pass, transportera sig mellan de olika platserna för den svenska representationen och kunna utnyttja de enkla transportmöjligheter som frivilliga ställde upp med.277 Några av de drabbade blev illa berörda av hur kyrkans med- arbetare uttryckte sig. Orden blev betydelsefulla och fastnade i minnet eftersom de befann sig i kris. Ordvalet ledde till konflikter.278 Det finns dock andra som säger sig ha bemötts väl av kyrkans representanter, men som märkte att deras insatser inte räckte till för alla.279 Buddhistiska tempel i fungerade efter katastrofen först som samlingsplatser för drabbade där de kunde få logi, mat och dryck. blev tempelgårdar officiella uppsamlingsplatser för hundratals omkomna som hittades i katastrofområdena. Verksam- heten i och omkring templen var omfattande. Många personer och organisationer rörde sig runt områdena: volontärer, thailändska och utländska team och myndigheter samt anhöriga. Omhändertagandet av de avlidna varierade mellan uppsamlings- platserna. Vissa tempel förvarade de avlidna på is, men oftast låg de på de soliga öppna tempelgårdarna, vilket medförde att kropparna förstördes mycket snabbt. Anhöriga sökte sig till templen för att leta efter sina släktingar och vänner. I Krabi kunde man köra bil direkt in på det öppna tempelområdet, där bord och stolar stod uppställda under ett skydd och mat och kaffe serverades till de anländande. Något längre bort förvarades de omkomna.280 Många blev psykiskt påverkade av sökandet.281 Vid ett tempel söder om skrev en man som letade efter sina anhöriga i sin dagbok: Antalet avlidna är fasansfullt, stanken är fasansfull och har jag sett något så fasansfullt. Det går inte längre att se om det är män eller kvinnor, och vi förstår att det här kom- mer att bli svårare än vi någonsin föreställt oss. När han senare besökte ett annat tempel skrev han att han trots tredubbla ansikts- masker insmorda med något Vick-liknande preparat kände luk- ten.282 Vissa personer har sökt sina anhöriga bland hundratals avlidna utan att finna dem.283 Andra letade men avbröt sökandet, då påfrestningen blev för stor.284 Oron var stor bland de anhöriga att de omkomna inte togs om hand på ett korrekt sätt, och en del valde därför att stanna kvar på tempelområdena. De väntade tills nya avlidna transporterades in för att se om deras anhöriga fanns bland dessa. Några svenskar som i mestadels befann sig vid ett tempel i Krabi väntade in nya båtar som kom från öarna. När dessa anlände, for pickup- lastbilar iväg och kom tillbaka med avlidna. Det var en absurd situa- tion, men kvinnan i familjen ansåg att thailändarna hade ett prag- matiskt, odramatiskt och hänsynsfullt sätt att hantera alla omkom- na. Personligen fick hon hjälp och stöd av volontärer och menade att hon aldrig klarat av situationen utan dessa personer.285 En Röda kors-anställd kvinna i första insatsstyrkan ändrade på rutinerna för de anhöriga vid templet i tillsammans med UD, eftersom hon såg att många anhöriga blev svårt traumatiserade av att vistas länge bland de avlidna. Restriktioner på vilka som fick vistas inne på tempelområdet sattes upp, och utvecklades dag för dag. Identifie- ring utifrån fotografier flyttades till en plats utanför templet, dit också mottagandet av de anhöriga flyttades. Där serverades fort- sättningsvis också maten.286 Utanför vissa tempel fanns hundratals bilder uppsatta på sakna- de. När någon anhörig hittade den person som de sökte, tog volon- tärer med dem in i templet till ett uppsatt IT-center. Där fanns en databas med fler digitala bilder på avlidna. Bilderna var numrerade, och foton hade tagits även på personliga kännetecken och till- hörigheter. Vid andra tempel fick de anhöriga titta i pärmar med bilder på de avlidna. I Krabi såg ett par anhöriga ett bildspel över omkomna, men fann inte personerna de sökte. De fick också titta igenom omhändertagna smycken.287 För att undvika att anhöriga gick runt bland alla de omkomna och letade hörde det till volon- tärers uppgifter att hjälpa till med att leta bland dessa, om en anhörig kände igen något signalement från en bild.288 Vid templen kunde också anhöriga få hjälp av volontärer med att kontakta myndigheter och ambassader samt få stöd och hjälp genom samtal. DNA-prov togs vid vissa uppsatta tält. Volontärer- na hjälpte också till med information, då några presscentra inte fanns.289 Några personer hittade sina familjemedlemmar, ordnade thai- ländska dödsattester och fick därigenom ut de omkomna. Detta krävde många besök och diskussioner hos svenska konsulatet och thailändska myndighetspersoner.290 En kvinna ansåg att konsulatets tjänstemän inte hade någon kunskap om de thailändska rutinerna för dödförklaring och menade att de heller inte verkade ha intresse för att inhämta sådan kunskap, vilket försvårade för de personer som funnit sina anhöriga.291 Någon valde att kremera sina anhöriga på plats,292 medan en annan valde att låta en lokal begravnings- entreprenör iordningsställa de omkomna för flygtransporten till Sverige.293 En man fann sin hustru men fick lämna henne i Thai- land, då ett snabbt omhändertagande inte gick att ordna.294 Flygplatsen i stängdes på grund av översvämningarna på katastrofdagen, men var verk- samheten igång igen. Många människor tog sig till flygplatsen för att boka om sina hemresebiljetter. gick UD ut med en avrådan från att resa till , vilket medförde att reseföretagen beslöt att alla svenska charterresenärer skulle tas hem från landet. Koordineringen av transporterna hanterades främst av representanter för reseföretagen och volontärer. flög alla som ville till Bangkok.295 fanns ett direktiv att alla ut- ländska besökare skulle tas till så fort som möjligt. Flygplatsen var full med sönderslagna, skada- de människor. Det rådde kaos och en uppjagad stämning. Många hade inget annat än badkläder på kroppen och varken pengar eller pass. Utanför vänthallen ringlade långa köer med lastbilar som transporterade skadade turister till flygplatsen. Många fick bäras in i vänthallen på grund av sina skador. Skrik och gråt hördes överallt. Någon svensk representant från reseföretag eller myndighet syntes inte till.296 Den thailändska passpolisen ordnade emellertid hand- lingar åt svenskar som anlände efter lunchtid, så att de kunde åka hem.297 anlände , vikarierande UD-tjänsteman, tillsammans med den svenske thaitalande affärs- mannen från som anslutit sig som volontär. Då var flygplatsen relativt lugn, lugnare än vad de för- väntat sig, men den thailändska flygplatspersonalen var utarbe- tad.298 De mötte 20 30 skadade svenskar som skulle flygas hem. De pratade med dem och tolkade. De fick också tillgång till en desk.299 arbetade en ung kvinna och som volontärer vid flygplatsen. Personer utan pass skulle resa ut från en byggnad som låg intill den vanliga utresehallen och var stor som en normalstor gymnastiksal. I omkring en tredjedel av salen väntade några hundra oskadda människor, medan den andra delen av salen var en sjukstuga med bårar, thailändsk medicinsk personal samt ett hundratal skadade. Sjukvårdspersonalen arbetade bland annat med att förbereda transporter till i Herculesplan med bår- platser och läkare ombord. I samarbete med reseföretagen arbetade de svenska volontärerna efter en prioriteringslista, där skadade personer och ensamma barn samt anhöriga till skadade först och främst fick plats på planen, därefter människor med biljetter.300 kontaktade en bekant i och blev rekommenderad några välrenommerade sjuk- hus, varefter han meddelade flygkaptenerna vilken grupp passage- rare som skulle till vilket sjukhus. De i sin tur skrev sjukhus- namnen på bland annat de skadades skjortor och ringde sjukhusen när de kommit upp i luften, så att dessa skickade ambulanser till flygplatsen i . En skadad kvinna som förlorat flera barn blev hjälpt till den kao- tiska flygplatsen av ett brittiskt volontärpar. Män- niskor sprang omkring varandra. Alla var upptagna med sitt. Frågor om vem som skulle betala flygresan hem var oviktiga för henne. Hon fick hjälp till en på golvet och väntade omkring tills hennes plan gick. Hon hade aldrig känt sig så ensam.301 Planen som tog svenskarna hem, även svårt skadade personer, var inte alltid bemannade med sjukvårdspersonal. Läkare på väg hem ombads före avresa att ta hand om skadade på planen. Många av passagerarna var opererade och hade infektioner, en del behövde dropp och många behövde ligga ned. Många mådde dåligt psykiskt. En läkare som tog hand om en stor mängd skadade på ett av planen ansåg att det hade behövts mer sjukvårdspersonal ombord och att detta borde ha ingått i planerna för hemvändande flighter.302 Skadade som fått hjälp av dessa frivilliga läkare har uttryckt sin Vissa plan bemannades med psykologer från försäkringsbolag. Vissa lindrigt skadade reagerade på katastrofen när de satt på planet och uttryckte för en av dessa att det var skönt att veta att det fanns stöd om behovet skulle uppstå, medan andra ville prata direkt. Ytterligare personer var i så dåligt psykiskt skick att en psykolog auktoritärt tog sig an dem, trots att de nekade till att de behövde samtalsstöd. Några vaknade upp och reagerade på att de satt på flyget men inte visste var resten av familjen befann sig. De var för- tvivlade och ville såväl åka hem som stanna och leta.304 fanns bättre uppslutning av vårdpersonal om- bord. Bland annat anlitades Röda korsets personal och frivilliga av reseföretagen.305 Den förste representanten för ambassaden i inrikeshallen på Bang- koks flygplats var volontären . Han tog emot ett hundratal resenärer från som snabbt köade upp till ett skrivbord han fått hjälp med att sätta upp. Han hade med sig 200 000 baht från ambassaden och ansökningsblanketter för lån av pengar, men hade själv aldrig hanterat liknande låneansökningar och visste inte att det utgick en låneavgift. De anländande svenskar- na behövde hjälp med boende, pass, pengar och information om hur de skulle kunna hitta familjemedlemmar. Även finländare och norrmän kom, eftersom de inte hittade någon representation från sina länder, och volontären lät även dem låna pengar. soner kom i badkläder men fanns inte några kläder att erbjuda dem. Eftersom volontären visste om att en ambassadtjänsteman för- handlat med ett hotell som ställt ett fyrtiotal rum till förfogande för en billig penning, slussade han en del personer till det bokade hotellet, . Han visste också att det talades om ett informationsmöte på hotellet dagen efter, och han informerade de anländande om detta. I efterhand fick han veta att de anländande inte alls fått rumspriset som avtalats.306