sou · GTB343d3 · 2006-01-01 00:00:00 — Det är barnets och inte förälderns bästa som skall vara avgörande. I förarbetena har det framhållits att det inte behöver vara ställt utom allt tvivel att förhållanden kommer att inträffa som kan leda till att barnet far illa för att det skall inverka på beslutet om umgänge. Det räcker med att det föreligger kon- kreta omständigheter som talar för att det finns en risk för det (prop. 1992/93:139 s. 26 f. och 37, bet. LU22 s. 20 f., rskr. Även i förarbetena till vårdnadsreform underströks det att det inte alltid är bäst för barnet att umgås med den förälder som det inte bor tillsammans med. kan det vara bäst för barnet om något umgänge inte alls äger rum eller om umgänge kommer till stånd först när barnet nått en mogen ålder. Så kan, enligt förarbetena, vara fallet om föräldern gjort sig skyldig till övergrepp mot barnet eller den andra föräldern. I sådana fall kan umgänge vara direkt skad- ligt för barnet. Därmed inte sagt att umgänge bör uteslutas i alla fall där det förekommit övergrepp. Det måste som alltid bli beroende av en individuell prövning med utgångspunkt från vad som är bäst för barnet. Detta uttalande har lagutskottet upprepat även i ett senare betänkande (prop. 1997/98:7 s. 48 och 115, bet. LU12 s. 41, rskr. 229–230, bet. 2001/02:LU09, rskr. 4.1.4Umgänget skall anpassas individuellt lagstiftningsarbete pekas på betydelsen av att umgänges- frågan bedöms med utgångspunkt i det enskilda fallet och vikten av att umgänget blir individuellt anpassat och flexibelt. Också HD har tagit avstånd från schablonmässigt bestämda umgängestider och fram- hållit betydelsen av att prövningen företas under beaktande av om- ständigheterna i det särskilda fallet (se avsnitt 4.1.7). lagstiftningsärenden har det framhållits att en större flexibilitet och anpassning till förhållandena i det enskilda fallet är önskvärd vid av- görande av umgängesfrågor. Detta understryks av det tillägg om hänsynstagande till barnets vilja med beaktande av dess ålder och mognad som infördes genom den lagstiftning som trädde 1996 (prop. 1997/98:7 s. 63, bet. LU12, rskr. 229–230. Se också prop. 1990/91:8 s. 38, bet. LU13 s. 21, rskr. Utövandet av umgänge med barn vållar ibland praktiska problem. I vissa fall kan barnet vilja träffa den förälder som barnet inte bor hos, medan denne själv inte är intresserad av att umgås med barnet (s.k. umgängesvägran). Frågan om sanktioner, t.ex. föreläggande av vite, i de fall där för- äldern undandrar sig umgänge eller inte umgås med barnet i den ut- sträckning som är planerat togs upp i den av godkända propositionen 1997/98:7. Regeringen anför där följande. Det är viktigt för barnet att ha nära och goda relationer med båda sina föräldrar. Det finns dock en risk att ett umgänge som måste tvingas fram med sanktioner verkar i fel riktning vad gäller relationerna. Även av andra orsaker framstår det som mindre lämpligt att införa sanktioner för att tvinga en förälder att umgås med sitt barn. En förälders ovilja eller vägran att umgås med sitt barn kan ha sin grund i en rad olika omständigheter som kan innebära att ett framtvingat umgänge inte skulle vara till gagn för barnet. Regeringen anser där- för att en förälders skyldighet att umgås med sitt barn inte bör sanktioneras. Med de föreslagna lagändringarna understryks emeller- tid, enligt regeringen, betydelsen av att den förälder som barnet inte bor hos också medverkar till att umgänge kommer till stånd. Även om ingen sanktion införs kan en uttrycklig regel om förälderns an- svar inverka positivt. Den kan också utgöra ett stöd för en förälder som vill umgås med sitt barn men som möter motstånd från den andra föräldern liksom för en förälder som arbetar för att få till stånd ett umgänge mellan sitt barn och den andra föräldern (prop. s. 60 f.). När den förälder som barnet bor tillsammans med, utan godtagbara skäl, genom olika åtgärder försvårar eller omöjliggör för barnet att träffa den andra föräldern brukar man tala om umgängessabotage. Bestämmelser syftande till att motverka umgängessabotage inför- des i . I slås uttryckligen fast att barnets behov av en nära och god kontakt med båda för- äldrarna skall ges en särskilt framträdande plats vid bedömningen av frågor om vårdnad och – med nu gällande lagstiftning – boende. I lagstiftningsärendet behandlades även frågan om ett straffrättsligt ansvar för umgängessabotage med anledning av motioner i ämnet. Det ansågs därvid att det skulle föra alltför långt att också införa en sådan sanktion (prop. 1990/91:8, bet. LU13 s. 23, rskr. Frågan om umgängessabotage berörs också i prop. 1997/98:7. När det gäller sådant sabotage finns det, enligt regeringens mening, skäl att inta en sträng hållning. Om en förälder utan godtagbara skäl för sitt handlande motarbetar ett umgänge mellan barnet och den andra föräldern, kan detta vara ett tecken på att vårdnaden eller boendet kan behöva ändras. Att därutöver införa sanktioner mot umgänges- sabotage är, enligt regeringens mening, inte påkallat. Att exempelvis dra in underhållsstödet till barnet vid umgängessabotage bör inte komma ifråga. En sådan sanktion skulle ytterst drabba barnets för- sörjning. instämde i denna bedömning (prop. s. 61, bet. LU12 s. 43, rskr. 229–230). 4.1.7Avgöranden från HD och hovrätterna Umgänget skall vara individuellt anpassat I ett rättsfall från HD gällde tvisten omfattningen av en pappas um- gänge med en sjuårig dotter utöver och skollov. HD menade att umgängets omfattning skall utgå från vad som är bäst för barnet och med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. HD me- nade vidare att det inte kan komma i fråga att utgå från schablon- mässigt bestämda umgängestider. Enligt HD måste det vara av värde att umgänge inte bara sker under semestrar och utan också under vardagar. Vardagsumgänge är ofta svårt att få till stånd på grund av t.ex. föräldrarnas bostadsförhållanden, förvärvsarbete och barnets skolgång. I det aktuella fallet var dock förutsättningarna för ett vardagsumgänge mycket goda, eftersom föräldrarna bodde endast några minuters promenadväg från varandra. Det saknades därför, en- ligt HD, skäl att inte tillerkänna pappan sådant umgänge (NJA 1988 s. 559). Risken för att barnet far illa Två rättsfall från HD som behandlar frågan om umgänge skall vägras med hänsyn till risken för att barnet far illa redovisas i avsnitt 5.4. I ett hovrättsavgörande var fråga om hovrätten skulle upphäva tings- rättens interimistiska umgängesbeslut eftersom umgängesföräldern inte hade kommit och hämtat barnen i enlighet med beslutet. Hov- rätten anförde i sitt beslut att barn bör förberedas inför ett umgänges- tillfälle och om det då inte blir något umgänge är detta störande för barnet. Enligt hovrätten är, om ett sådant händelseförlopp upprepas , ett beslutat umgänge inte förenligt med barnets bästa. Med hänsyn till detta och då det inte fanns något som talade för att mamman skulle hindra pappan att umgås med sina barn om han så önskade, fann hovrätten att tingsrättens beslut nu inte kunde anses förenligt med barnens bästa och därför skulle upphävas (RH 1997:59). I ett rättsfall från HD fick mamman ensam behålla vårdnaden om en pojke trots att hon vägrat honom umgänge med pappan, utifrån sin principiella övertygelse att ett barn endast bör få umgås med den förälder som det bor hos. HD, som ändrade hovrättens dom, ansåg att det – trots mammans umgängessabotage – inte var förenligt med pojkens bästa att vårdnaden flyttades över till pappan. Pojken var vid tiden för HD:s dom gam- mal och hade inte träffat pappan . Två justitieråd var skiljak- tiga och ansåg att pappan ensam skulle anförtros vårdnaden (NJA 1998 s. 675). I ytterligare ett rättsfall fann HD att mamman hade saboterat umgänget, bl.a. med hänvisning till barnets vilja. Detta ansågs inte acceptabelt, men att flytta över vårdnaden från mamman till pappan skulle innebära en stor omvälvning med ovissa följder för flickan, som bott hos sin mamma och endast vid enstaka tillfällen träffat pappan. Trots att mamman ansågs ha brustit i sitt ansvar som vårdnadshavare när det gällde flickans umgänge med sin pappa menade HD att det därför inte var förenligt med bar- nets bästa att överföra vårdnaden till pappan (1992 s. 666). I ett annat rättsfall från HD anförtroddes pappan vårdnaden på grund av att mamman saboterat umgänget. Flickan hade bott hos sin mamma och haft sporadiskt umgänge med pappan. Tiden före domen i HD hade emellertid umgänget fungerat väl och pappan och dottern hade en god relation. Även om en vårdnadsöverflyttning skulle innebära en stor omställning för flickan fanns det, enligt HD, all anledning att räkna med att hon skulle klara den omställningen (NJA 1989 s. 335). Ett hovrättsavgörande gällde vårdnaden om en tioårig flicka, som bott hos mamman. Flickan flyttades över från mamman till pappan på grund av umgängessabotage. Efter föräldrar- nas separation bodde flickan växelvis hos föräldrarna. Mamman an- mälde till polisen att pappan kunde misstänkas ha förgripit sig på dottern sexuellt och väcktes åtal mot honom för sexuellt utnyttjande av underårig. Efter detta hade flickan endast sporadisk kontakt med pappan. I ett barnpsykiatriskt utlå- tande gjordes bedömningen att flickan hade en stark och övervägande bindning till mamman och en djup känslomässig förankring hos henne. Vidare framgick att flickan uttryckte över- vägande negativa känslor i förhållande till pappan. Tingsrätten anför- trodde mamman vårdnaden om flickan. – Hovrätten noterade att mammans påståenden om sexuella övergrepp inte vunnit något stöd av utredningen i målet och lämnade påståendena utan avseende. När det gällde kontakten mellan flickan och pappan anmärkte hovrätten att mamman inte endast varit passiv utan att hon också på olika sätt aktivt försvårat för pappan att få kontakt med dottern och mot- arbetat hans försök att få umgås med flickan. Det barnpsykiatriska utlåtandet fick, enligt hovrätten, ses i belysning av att flickan vid undersökningstillfället inte träffat pappan och att mammans påståenden om sexuella övergrepp då stod i fokus. Vad som framkommit i målet tydde, menade hovrätten, på att flickan i mammans närvaro kunde ge uttryck för ovilja att träffa pappan men också att hon, t.ex. i skolan, gett uttryck för motsatt uppfattning. Hovrätten fann inte grund för att anta annat än att flickan ville ha en nära och god kontakt även med pappan. Mamman hade genom att motarbeta en sådan kontakt utan godtagbara skäl brustit i sitt Hovrätten ansåg vidare att det fick anses framgå att mamman även skulle agera på samma sätt som dittills. Föräldrarna bodde nära varandra och en överflyttning av vårdnaden till pappan skulle därmed inte behöva innebära någon förändring för flickan i fråga om t.ex. skolgång och kamratumgänge. Enligt hov- rätten fanns det ingen anledning att anta annat än att de problem som kunde uppstå var av övergående natur och de fick anses vara ett pris värt att betala för att i ett längre perspektiv skapa förutsätt- ningar för flickan att kunna ha en god och nära relation med båda föräldrarna (RH 1999:74). 4.1.8Synpunkter på små barns umgänge med en förälder BO undersökte domar från fem tingsrätter som rörde umgängestvister med barn i ålderskategorin upp till . 62 domar ingick i studien, men endast i 10 fall var föräldrarna oense om um- gänget. BO fann att det vanligaste umgänget som beslutades var umgänge under veckosluten, i de flesta fall . När det gällde sommarumgänge var det inte ovanligt med beslut om umgänge . I undersökningen lämnar BO följande kommentarer när det gäller små barns umgänge med en förälder. Vid bedömningen av frågor kring vårdnad och umgänge måste hänsyn tas till barnets ålder och mognadsgrad samt till den känslomässiga kon- takten med umgängesföräldern, stabiliteten i relationen till den förälder barnet bor hos och hur djup konflikten är föräldrarna sinsemellan och hur de hanterar den. Andra faktorer som kan vägas in är äldre syskon som omfattas av samma umgängesförordnande och statusen på för- äldrarnas tidigare förhållande. Det kan exempelvis vara skillnad om båda föräldrarna tidigare bott tillsammans med barnet eller om barnet sällan har träffat den andra föräldern. Med tanke på det lilla barnets bristande förmåga att hålla fast minnes- bilder finns det en annan viktig omständighet som måste tas med i be- dömningen. Det handlar om att upprepade avbrott i kontakten med den förälder barnen normalt bor tillsammans med kan innebära en stor psy- kisk påfrestning för vissa barn. Detta gäller framför allt de minsta barnen som haft sparsam eller ingen kontakt med den andra föräldern. Generellt kan, enligt BO, sägas att umgänge med de minsta barnen bör ske ofta men . Detta är en viktig faktor vid bedömningen av exempelvis övernattningar hos umgängesföräldern. Även den situationen där barnet fortfarande ammas bör vägas in. När det gäller de allra minsta barnen, upp till 1–1 ½ år, bör de helst bo på ett ställe och umgänge ske . Veckoslutsumgänge under en hel helg, exempelvis två eller tre övernattningar, kan vara för ett litet barn, men detta beror på omständigheterna i det särskilda fallet. Om umgänget innebär boende hos umgängesföräldern bör det vara under en eller , t.ex. en helg. Längre tids boende, som under semestrar, bör beslutas med försiktighet. Avslutningsvis pekar BO på att ovanstående riktlinjer endast kan be- traktas som allmänna. Barnets umgänge med den förälder som det inte bor tillsammans med skall beslutas efter barnets bästa i det specifika fallet och inte efter önskemål från föräldrarna om att ha barnet likvärdigt hos sig. Frågor om vårdnad och umgänge med barnet har inte i första hand med rättvisa mellan föräldrar att göra. Överläkaren i barn- och ungdomspsykiatri har i ett utlåtande, som fanns med som bilaga till departementsprome- (Ds 1999:57), angett följande. Bra umgänge för barn är det umgänge som föräldrar kan enas om, eftersom barnet då upplever samverkande och nöjda föräldrar. I empirisk forskning finns inga hållpunkter för att en sorts umgänge skulle vara bättre än en annan, men givetvis kan man också här anlägga teoretiska aspekter. De synpunkter som angivits angående växelvis bo- ende (se avsnitt 3.2.3, vår anm.), är i de flesta avseenden giltiga också rörande umgänge. Det konventionella varannanhelgsumgänget är inte lämpat för små barn utan objektkonstans. Umgänget för de allra minsta barnen, de , utformas därför bäst om de har ett stadigt boende hos och daglig kontakt med en vårdare samt träffar den andra föräldern tätt, dvs. Från teoretisk utgångs- punkt har hävdats att umgängesschemata, som innebär hos mamman, med ett glesare umgänge men hos pappan, jämförelsevis skulle vara bättre. Det är viktigt att komma ihåg att dessa teoretiska aspekter långt ifrån är oemotsagda och dessutom inte utvär- derats empiriskt. Sådant umgänge ställer ju dessutom stora krav på um- gängesföräldern och kan därför bli en hindrande faktor för samverkan. Det är givetvis också så att barn tjänar på att träffa umgängesföräldern frekvent och i vardagen, så att relationen växer ur alla de naturliga situa- tioner runt omhändertagande, tillsyn, uppfostran, stimulans och lust, men också konflikt och trötthet, som hör vardagen till. 4.2Barnets rätt till umgänge med närstående Barnets vårdnadshavare har ett ansvar för att barnets behov av um- gänge med någon annan som står det särskilt nära så långt möjligt tillgodoses (6 kap. 15 § tredje stycket FB). Personer som står barnet särskilt nära kan vara t.ex. far- och morföräldrar, tidigare fosterför- äldrar eller styvföräldrar. Begärs umgänge av någon annan än en förälder som vill umgås med sitt barn, får talan om sådant umgänge föras endast av socialnämnden (6 kap. 15 a § första stycket FB). När bestämmelsen om umgänge med annan än förälder infördes ansågs det mindre lämpligt att var och en som ansåg sig stå barnet särskilt nära skulle kunna föra talan vid domstol om umgänge. Genom att anförtro behörigheten att föra talan åt socialnämnderna, som innan en umgängesprocess inleds får göra en utredning och bedömning av om det tilltänkta umgänget är till fördel för barnet, ansågs garantier skapas för att frågan inte onödigtvis kom till dom- stol. Det antogs dock att det endast i sällsynta undantagsfall kunde finnas anledning för socialnämnden att föra talan (prop. 1981/82:168 s. 43 och 76, bet. LU 1982/83:17 s. 24–25, rskr. 4.2.2Tidigare behandling av frågan Frågan om närståendes talerätt i frågor om umgänge togs åter upp i anslutning till vårdnadsreform. Regeringen var då inte be- redd att föreslå någon lagändring, men med hänsyn till frågans vikt och till de svårigheter som kan finnas vid tillämpningen fanns det enligt regeringen anledning att följa utvecklingen (prop. 1997/98:7 s. 61–62). Även lagutskottet, som noterade att regeringen fortsätt- ningsvis skulle följa frågan, motsatte sig i sitt av godkända betänkande att en självständig talerätt för mor- och farföräldrar in- fördes (bet. 1997/98:LU12 s. 44–45, rskr. 229–230). Motioner angående frågan om mor- och farföräldrar skall ges självständig talerätt i umgängesfrågor har behandlats och avstyrkts av lagutskottet vid ett flertal tillfällen (senast i det av god- kända betänkandet 2004/05:LU10 med hänvisning till vård- nadskommittés arbete). I ett annat av godkänt betänkande, 2001/02:LU09, uttalade lagutskottet att de skäl som tidigare åbero- pats för den gällande ordningen alltjämt hade bärighet. I den mån bristande umgänge med barnets nära anhöriga berodde på att vård- nadshavaren inte tog sitt ansvar var det enligt utskottets mening en viktig uppgift för att försöka få vårdnadshavaren att se till barnets behov. Med hänsyn till frågans vikt och till de svårig- heter som kan finnas vid tillämpningen fanns det enligt utskottets mening emellertid anledning för regeringen att följa utvecklingen. Utskottet förutsatte att så skulle ske utan något formellt tillkänna- givande från sida (bet. 26–27, rskr. 4.3Situationer där ett umgänge ställer särskilda krav är skyldig att medverka till ett barns umgänge med en förälder som barnet inte bor tillsammans med. Till social- nämndens uppgifter hör nämligen att svara för råd, stöd och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det (3 kap. 1 § SoL). I socialnämndens skyldigheter ingår också bl.a. att verka för att barn och ungdom växer upp under trygga och goda förhållanden och att i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdom som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de be- höver. är även skyldig att i sin omsorg om barn och ungdom tillgodose det särskilda behov av stöd och hjälp som kan finnas sedan ett mål eller ärende om vårdnad, boende och umgänge har avgjorts (5 kap. 1 § SoL). Tanken med sistnämnda bestämmelse var att stryka under betydelsen av att nämnden inte tar sin hand från ett vårdnads- eller umgängesärende bara därför att frågan om vård- nad resp. umgänge har avgjorts. I förarbetena framhålls att inte minst när det gäller möjligheten att få till stånd ett i praktiken fungerande umgänge kan tidigt insatta stödåtgärder hindra att de svårigheter som kan finnas växer föräldrarna över huvudet (prop. 1990/91:8 s. 53, LU13, rskr. I vissa fall ställer ett umgänge särskilda krav. Det kan gälla när för- äldrar t.ex. gjort sig skyldiga till övergrepp, lider av allvarliga psy- kiska störningar eller missbrukar alkohol eller narkotika. Det kan även gälla när den ena föräldern genom beslut om besöksförbud har förbjudits att besöka eller på annat sätt ta kontakt med den andra föräldern. Reglerna om besöksförbud utgår från förutsättningen att ett be- söksförbud i princip gäller generellt, dvs. omfattar alla typer av kon- takter. Ett besöksförbud skall emellertid förses med de begräns- ningar och undantag som är påkallade med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet (3 § lagen [1988:688] om besöksförbud). Det kan t.ex. röra sig om tillåtna kontakter som föranleds av frågor rörande gemensamma barn. Oavsett vilka undantag som är upptagna i själva beslutet omfattar dock ett meddelat besöksförbud aldrig kontakter som med hänsyn till särskilda omständigheter är uppenbart befogade (1 § fjärde stycket lagen [1988:688] om besöksförbud). För att undan- tagsregeln skall vara tillämplig krävs att det är fråga om en objektivt sett klart befogad kontakt, vilket t.ex. kan vara fallet om parternas gemensamma barn insjuknar akut (prop. 1987/88:137 s. 42). I propositionen Stöd till brottsoffer anges att det är angeläget att beslut om besöksförbud anpassas efter parternas förhållanden, sär- skilt när de har gemensamma barn. Om hänsyn inte tas till att det finns barn i förhållandet kan besöksförbudet i praktiken även inne- bära ett umgängesförbud, trots att förbudet inte omfattar barnen. Det kan dock vara svårt att urskilja vad som är uppenbart befogade kontakter, dvs. tillåtna överträdelser av ett besöksförbud. Enligt vad som anges i propositionen utnyttjar åklagarna sällan bestämmelsen om begränsningar och undantag. Om man redan från början anger vad som är befogade kontakter torde senare tillämpningsproblem kunna undvikas. Oavsett hur ett besöksförbud utfor- mas torde det emellertid innebära problem av olika slag när parterna har gemensamma barn. För att socialnämnden skall få vetskap om att en förälder har meddelats besöksförbud och kunna hjälpa till så att barnet kan få sitt behov av umgänge tillgodosett infördes därför en bestämmelse om att domstol och åklagare genast skall underrätta socialnämnden om besöksförbudet, om den mot vilket beslutet avses gälla och den som beslutet avses skydda har gemen- samma barn (4 a § [1988:691] om tillämpningen av lagen [1988:688] om besöksförbud, prop. 2000/01:79 s. 45–46, bet. JuU20, rskr. är det möjligt att meddela besöks- förbud också avseende en gemensam bostad. Ett skäl till att införa ett sådant besöksförbud angavs vara behovet av att skydda de barn som växer upp i familjer där våld förekommer. Även om inte alla dessa barn själva utsätts för fysiskt våld så far det stora flertalet ändå mycket illa (prop. 2002/03:70 s. 30, bet. JuU17, rskr. Särskilda krav avseende umgänget kan finnas när en förälder, som barnet bor tillsammans med, har skyddade personuppgifter. Det finns tre olika typer av åtgärder inom folkbokföringen som syftar till att skydda hotade personer. Det första steget på en trappa av skyddsåtgärder är markering för särskild sekretessprövning (s.k. sekretessmarkering eller spärrmarke- Sekretessmarkering anger att särskild försiktighet bör iakttas vid bedömningen av om uppgifter om personen i fråga bör lämnas ut, eftersom uppgifterna kan omfattas av sekretess. Sekretessmarke- ring är alltså avsedd att ge myndigheten en varningssignal vid ut- lämnande av uppgifter som normalt sker utan särskild sekretesspröv- ning. För att markeringen skall få avsedd effekt bör den omfatta samtliga medlemmar i den förföljdes hushåll. Det andra steget på trappan är kvarskrivning (16 § folkbokförings- lagen [1991:481]). En person som av särskilda skäl kan antas bli ut- satt för brott, förföljelser eller allvarliga trakasserier på annat sätt, får vid flyttning medges att vara folkbokförd på den gamla folkbok- föringsorten, s.k. kvarskrivning. Kvarskrivning får medges endast om den enskildes behov av skydd inte kan tillgodoses genom besöks- förbud eller på annat sätt. Kvarskrivning torde ofta aktualiseras för en trakasserad person sedan gärningsmannen har dömts för någon form av brott (prop. 1997/98:9 s. 46, bet. SkU5, rskr. Kvarskriv- ning får även avse den utsatte personens medflyttande familj. Det sista steget på trappan är fingerade personuppgifter (lagen [1991:483] om fingerade personuppgifter). En folkbokförd person som riskerar att bli utsatt för allvarlig brottslighet som riktar sig mot dennes liv, hälsa eller frihet kan få medgivande att använda andra personuppgifter om sig själv än de verkliga, s.k. fingerade person- uppgifter. Med allvarlig brottslighet avses gärningar som i vart fall har ett straffvärde om 6–8 månader.