sou · GTB341 · 2006-01-01 00:00:00 — Flera bidrag i denna bok lyfter fram institutionernas relativa autonomi och de sätt som diskriminerande praktiker kan förstärkas, i samspel med andra relationer av över- och underord- ning, eller motverkas, som ett resultat av människors intentions- styrda handlingar. Institutioners normer och praktiker kan leda till handlingar som är öppet rasistiska och/eller i sig diskriminera genom rutiner och tysta överkommelser som sanktionerar särbehandling. Eftersom institutionella arrangemang oftast utgår från existensen av en essentiell och underlägsen andra har denna form av diskriminering även benämnts institutionell rasism. Den institutionella rasismen är ofta inbäddad i rutiner och i organisationers funktionssätt (Wieviorka, 1995). Eftersom institutioner inte är isolerade öar, är de öppna för externa influenser och aktörers påverkan. Institutio- nernas inneboende tröghet är således inget avgörande hinder för förändring. Särbehandling och utestängning av vissa grupper och/eller indi- vider kan ha sin grund i uttalade institutionella policys. Ett exempel på detta finns i före avskaffandet av de raslagar som syftade till att hålla isär olika raser och bevara systemet. omdebatterade segregationism i i är ett tydligt exempel på ett målmedvetet konstruerat diskrimineringssystem som använder lagstiftningen för att bevara segregationen. Å andra sidan finns det institutionella praktiker som inte är ämnade att dis- kriminera men som ändå har diskriminerande effekter, till exempel genom att tillämpa normer som utestänger och/eller ignorerar indi- viders olika förutsättningar. Oavsett om den är avsiktlig eller oav- siktlig påverkar den strukturella/institutionella diskrimineringen på ett negativt och systematiskt sätt de andras socioekonomiska Bortom vi och dem positioner i samhället, vilket påpekar i sitt bidrag till denna antologi. Institutioner innefattar relativt stabila sociala praktiker som möjliggör kollektiva handlingar, och som sådana är de seglivade och mindre känsliga för sociala förändringar. Institutionernas makt över individerna upprätthålls genom ett system av belöning och straff (Knowles & Prewitt, 1969). Vissa personer kan göra karriär och belönas med bättre positioner genom att acceptera institutio- nella praktiker och även genom trogen tjänst förstärka stabila och etablerade institutionella praktiker. Andra, som ifrågasätter och/eller motverkar institutionernas praktiker, straffas genom marginalisering och exkludering. Detta bidrar till att göra den strukturella/institutionella rasismen seglivad i och med att den för- ankras i en uppsättning lagar, regler, rutiner och sociala praktiker (Wieviorka, 1995). Den strukturella/institutionella diskrimine- ringen reproduceras ofta av individer med institutionell makt, som till exempel grindvakter (gatekeepers). Även personer med invand- rar- och/eller minoritetsbakgrund kan ges en plats i systemet om de är beredda att acceptera och försvara den diskriminerande ord- ningen. Den strukturella/institutionella diskrimineringen är inte förbunden med individernas avsikter eller åsikter; den kan både förstärkas och ifrågasättas oavsett individernas intentioner. Privilegiet att definiera ett problem Samhällets maktordning och individernas o(jäm)lika positioner skapas av historiskt och rumsligt specifika interaktioner som regle- ras, legitimeras och möjliggörs av diskursiva konstruktioner. Dis- kurs ser vi som en uppsättning metaforer, berättelser och föreställ- ningar som utgör en integrerad del i konkreta praktiker som skapar en viss ordning. Diskurser är normerande i den mån som de etable- rar specifika sätt att tolka världen och förhålla sig till den. Men den diskursiva ordningen opererar också genom uteslutningar och tyst- nader. Att föreskriva en viss tolkningsram innebär därför att ute- sluta och osynliggöra andra möjliga synsätt. Det innebär ett ute- stängande av röster, erfarenheter och perspektiv som kan störa och destabilisera den föreställningsvärld som maktutövandet vilar på. Som en del av det sociala livet lever flera diskurser i samklang, konflikt, och mest av allt i konkurrens med varandra. Huvudbe- rättelser eller narratives, som Heller (2004) kallar dem, Bortom vi och dem skapar harmoniserade diskurser som organiseras av och skänker ordning till den sociala verkligheten. Dessa narratives fungerar både genom manifesta och latenta mekanismer. Men medan det manifesta, som påpekar, blir enkelt att hitta och påvisa, kräver det latenta inslaget att man tillämpar någon form av misstankens hermeneutik (Ricoeur 1988) i sin läsning av manifesta texter och berättelser. Den diskriminerande ordningen skulle inte kunna existera utan rasistiska diskursers makt att definiera problem och/eller skapa betydelsessammanhang. När öppet rasistiska diskurser inte längre har positionen av narratives ersätts de av förskönande omskrivningar i vetenskapligt och politiskt sanktionerade diskurser om t.ex. integration, mångkulturalism, och mångfald. Dessa narratives informerar om ett samhälle där kulturell olikhet får en axiomatisk karaktär och därmed får utgöra den självklara utgångspunkten för nationella integrationsprojekt. Den diskursiva åtskillnaden mellan vi och dem naturaliserar den socioekono- miska ojämlikheten i samhället och bidrar till att bevara rådande maktstrukturer. Inte minst för att föreställningen om olika sor- ters människor naturaliserar ojämlika villkor och säråtgärder, rik- tade till dem som betraktas som annorlunda. Diskursens verklighetsbilder är uttryck för en redan fastställd ordning. Metaforer, beskrivningar och händelser associerar till människors förförståelse av samhällets normer, hotbilder och kon- flikter. I och med den strukturella diskrimineringen avsaknad av innehållsliga gränser är det snarare associationer än definitioner som gör den möjlig. Ett exempel på detta är idén om körkortet i svenskhet, analyserad av i denna bok, som utkristalliseras i en redan existerande diskursiv motsättning mellan svenskar och invandrare, och som inte syftar till att eliminera det kulturella underskottet hos invandraren så att hon/han bli jämställd med oss svenskar, utan till att ha dem nära men ändå åtskilda. Medan medborgarskapsbegreppet töms på sitt exklusiva innehåll (och till och med tvingar fram en distinktion mellan svenskar och svenska medborgare) informerar idén om körkort i svenskhet om de kvaliteter som kan berättiga en plats närmare svenskheten; en plats som måste förvärvas till skillnad från om man har rätt till den (svenskheten) från födseln. Den diskursiva ordningen etablerar därmed rättigheter och skyldigheter genom ständiga och (o)uttalade gränsdragningar mellan det vi som talar och det dem som är föremål för diskursen, talet, utsagorna m.m. Bortom vi och dem Ett kännetecknande drag för en diskriminerande ordning är det kompakta förnekande med vilket institutioner, myndigheter och ansvariga individer reagerar inför förekomsten av diskriminering. Även personer med egna erfarenheter av diskriminering kan visa en stark ovilja att beteckna sina egna erfarenheter som diskriminering, ofta på grund av tidigare erfarenheter där liknande kränkningar för- ringats eller ignoreras. I andra fall kan det bero på att upplevelser av diskriminering är alltför tunga och innebär en smärtsam expone- ring. Även här kan vi konstatera att diskursens ordning, vem som talar och vem som omtalas, sätter upp ramen för tolkningsföreträ- det i diskrimineringsfrågor. Den/de som är utsatt(a) för diskrimi- nering förvägras en subjektsposition varifrån de kan föra sin egen talan. Att bli utsatt för diskriminering innebär därför inte sällan en dubbel kränkning: den diskriminerande handlingen i sig och att inte bli betrodd som subjekt, som någon som är kapabel att sätta ord på sina egna erfarenheter. Erfarenhet är därför ett centralt begrepp i analysen av vardagsra- sism och diskriminering, som Essed påpekar i denna bok. När de diskriminerades erfarenheter accepteras som kunskapsbärande, i betydelsen att de rymmer viktig information om samhällets organi- sering och dess diskriminerande effekter på människors levnads- villkor öppnar detta för möjligheten att påbörja arbetet mot dis- kriminering. Att erkänna de diskriminerades tolkningsföreträde är nödvändigt för att desarmera förnekandet, förringningen och osynliggörandet, men även för att invertera den maktordning som reducerar människor till passiva föremål för privilegierade blickar som definierar, integrerar, kategoriserar, disciplinerar, åtgärdar, tolererar m.m. Förnekandet av diskriminering går hand i hand med ett hätskt ifrågasättande av diskurser som lyfter fram diskriminering som en viktig förklaringsfaktor till social ojämlikhet. Ett kritiskt perspek- tiv som synliggör maktutövande och diskriminerande mekanismer i samhället hotar förvisso etablerade uppfattningar, inte minst inom den akademiska världen, om den sociala verklighetens beskaffenhet och om individens position i den sociala rangordningen. Det undergräver också den förmenta neutralitet som omger maktut- övandet, men även de intressen som investerar i ansamlingsproces- ser inom existerande maktstrukturer. Men det är kanske inte i för- sta hand i diskrimineringsdiskursens kritiska innehåll som dess sprängkraft kommer till uttryck. Denna utrednings tillkomsthisto- ria och den pågående debatten om integrationspolitikens framtid Bortom vi och dem visar att historiskt formade betydelsesammanhang – en antirasistisk rörelse, en växande segregation, integrationspolitikens återvänds- gränder, nationalistiska röster i den politiska arenan – är minst lika avgörande för ett framtida paradigmskifte. Vi ser att de nya röster som gör sig gällande inom ramen för detta betydelsesammanhang är avgörande för att antidiskrimineringsdiskurser nu kan ta plats i kampen för auktoritativ kunskap och för en förändrad verklighets- bild. Texterna i denna bok lyfter fram teoretiska argument och empi- riska erfarenheter som undergräver förgivettagna gränser mellan vi och dem. Universalismens exkluderande världsbilder, rasifieringsp- rocesser, det symboliska objektets betydelse för skapandet av den nationella gemenskapen, konstruktionen av svenskhet i relation till ontologiska metaforer och deras betydelse för människors uppfatt- ningar och vardagserfarenheter, vardagsrasismens betydelse, den strukturella diskrimineringen i och i , den institu- ordningen och makten att diskriminera, eliternas roll i vidmakthållandet av en rasistisk ordning, samt betydelsen av inter- sektionalitet för analysen av strukturell diskriminering är alla teman som utforskas och analyseras av författarna i denna antologi. För- fattarna representerar olika synsätt och utgår från skilda teoretiska perspektiv som har utvecklats i mångårig dialog med en väl etable- rad forskningstradition utanför . Texterna anknyter till det internationella forskningsläget i sökandet efter teoretiska redskap som kan bidra till det nödvändiga fortsatta arbetet mot diskrimine- ring och rasism. En kort sammanfattning av författarnas bidrag presenteras nedan. Sociologen behandlar den struktu- rella/institutionella diskrimineringen ur ett europeiskt perspektiv och hävdar att rasism och diskriminering har varit en integrerad del av den europeiska modernitetens historia. Han menar att skapandet av de andra har varit en del av formandet av vi, där de andra blir spegelbilden av vi och görs till ett mindervärdigt ansiktslöst kollektiv som gör vi till en bättre art eller en bättre kultur. Denna process exkluderar inte bara de andra från maktpositioner och inflytande i samhället, utan skapar också narcissistiska föreställ- ningar om ett vi hos majoritetssamhället. Detta har sin grund i en Bortom vi och dem historisk och seglivad rasism och diskriminering av de andra, som etablerades i och med expansion i resten av världen. Kamali presenterar en modell för att bättre förstå mekanismerna bakom den strukturella/institutionella diskrimineringen och argu- menterar för att kategorisering och diskriminering av en grupp människor inte nödvändigtvis är konsekvensen av avsiktliga hand- lingar och praktiker hos en annan grupp. Det kan vara en oavsiktlig konsekvens av majoritetssamhällets institutionaliserade, neutrala och till synes normala och objektiva handlingar. Han menar att den Weberianska handlingsteorin, som handlar om de oavsiktliga konsekvenserna av mänskliga handlingar, ger ett användbart teore- tiskt redskap för analysen av dagens utbredda institutionaliserade diskriminering. Socialantropologen presenterar i sitt kapitel teoretiska grunder för begreppet vardagsrasism och även erfaren- heter av att arbeta med det. Vardagsrasism relaterar vardagliga erfa- renheter av rasdiskriminering till den makrostrukturella kontext av gruppojämlikhet som finns inom och mellan nationer och som tar sig uttryck i etniska och rasmässiga hierarkier av kompetens, kultur och framsteg. Vardagsrasism handlar inte om extrema företeelser. Dess mest utmärkande drag är att den rör vanliga och triviala prak- tiker. Den psykologiska påfrestning som vållas av att utsättas för rasism har dock visat sig ha kroniskt skadliga effekter på den mentala och fysiska hälsan. Esseds utgångspunkt är att var- dagsrasism aldrig är en isolerad handling, utan en mångdimensio- nell erfarenhet som får mening i relation till en sammanhängande helhet av relationer och praktiker. Erfarenheter av rasism är både bekönade och kumulativa. Varje enskild händelse utlöser minnen av andra liknande tillfällen, av uppfattningarna som omgivit händel- sen, av sätt att härda ut och av kognitiva reaktioner. Begreppet var- dagsrasism trotsar föreställningen att rasism måste vara antingen ett individuellt eller ett institutionellt problem. Om rasism reduce- ras till personliga fördomar blir den fördomsfulla personens psy- kologi det huvudsakliga problemet. Framväxten av alternativa sätt att konceptualisera rasism har medfört ett skifte i fokus, från avsikterna och motiven bakom diskrimineringen till dess effekter. Rasismen är dock inte bara en uppsättning utfall, utan i första hand en process som upprätthåller ojämlika maktförhållanden. Kulturgeografen presenterar i sitt bidrag begreppet rasifiering och argumenterar för dess användbarhet i analysen av nutida former av diskriminering i . Bortom vi och dem rasifiering för kategoriseringar, tankemodeller och associationer som gör rangordningen mellan människor till ett naturligt inslag i såväl sociala relationer som maktstrukturer. Användningen av ter- mer som ras, rasifiering och rasdiskriminering har som bekant inte för avsikt att säga något om vad dessa sociala konstruktioner kan förklara eller inte förklara. Det relevanta i sammanhanget är däremot hur, varför och med vilka effekter sociala meningar för- knippas med utseendemässiga eller kulturella särdrag som är kon- struerade inom specifika politiska och socioekonomiska samman- hang. Detta gör, paradoxalt nog, begreppen ras och rasism nöd- vändiga i analyser av maktförhållanden som konstrueras utifrån föreställningar om ras. Användningen av förskönande benämningar som exempelvis etnicitet, xenofobi, främlingsfientlighet och främlingsrädsla fördröjer ett nödvändigt medvetandegörande om att det i det svenska samhället finns rasistiska föreställningar som är djupt rotade i det förgivettagna. I linje med och hävdar att ras har använts som en viktig kategori i struktureringen av maktförhållanden i världen, både lokalt och glo- balt. Att hävda att ras utgör en ideologisk konstruktion med materiell förankring i alla samhällsstrukturer innebär att erkänna att denna kategori har sina rötter i själva produktionen av sociala meningar. Enligt är detta en oundviklig förutsättning för att gå vidare i en nationell ansträngning för att bekämpa rasdiskrimine- ring. analyserar i sitt kapitel, med fokus på diskursiva aspekter, eliternas och institutionernas roll i reproduk- tionen av rasism i . van Djiks huvudargument är att eliterna alltid har varit och är en del av den rasistiska problema- tiken. Officiella icke-rasistiska doktriner och hållningar kombine- ras med utbredda vardagliga praktiker av diskriminering. Rasistiska ideologier uttrycks och reproduceras i de många elitdis- kurser som råder i samhället, från politik och media till utbildning och forskning, vilket starkt påverkar invandrares, minoriteters och flyktingars välbefinnande och medborgerliga rättigheter. Genom att fokusera på illegal invandring, integrationsproblem, brottslig- het, våld, terrorism, bakåtsträvande och andra negativa attribut som tillskrivs de Andra, kan elitdiskurser producera, sprida eller befästa de allmänt spridda fördomar och ideologier som både vållar och legitimerar vardagsdiskrimineringen inom områden som invandring, arbetsmarknad, bostadsfrågor, politik, utbildning, säkerhet, kultur, etc. Elitrasismen av är ofta tämligen subtil Bortom vi och dem och indirekt och bör skiljas från extremhögerns öppna och hög- ljudda rasism. Kanske har vi blivit så vana vid den här sortens rasism att vi inte ens lägger märke till den längre, menar van Dijk – precis som det har varit med många former av sexism, som likaledes ofta förnekats av män. Kulturgeografen analyserar i sitt kapitel fram- växten av en normerande svenskhet som positionerar nationen och den föreställda befolkningen svenskar i det moderna vita västerländska och anknyter till föreställningar om vita väs- terlänningar. I den svenska nationalismens historia finns en över- lappning mellan svenskhet som kulturell kategori och tanken om den nordiska rasen. Enligt har idéerna om vithet och det västerländska avgörande konsekvenser för hur människor bemöts och kategoriseras även i dagens . Gränsdragningar kring de människor, aktiviteter och rum som upplevs som vita och väs- terländska, är i lika hög grad närvarande i det svenska samhället som gränsdragningar kring det svenska. Till skillnad från gängse analyser, som fokuserar på diskriminerade grupper, vill beskriva och analysera den strukturella diskrimineringen som något som även innebär infogning och inneslutning av svenskar och vita västerlänningar. Hon riktar därmed sökarljuset mot invanda för- hållningssätt och beteenden som skapar vithet som en konstitutiv del i den normerande svenskheten. Idéhistorikern undersöker gränsdragningar som gör den svenska nationella gemenskapen till en exklusiv samman- slutning, till en dansande ring där, enligt metafor, de rena skiljs från de orena. Insidan av gränsen representerar en värld av materiella och symboliska privilegier, utsidan en av marginalise- ring och mer eller mindre lyckade inbrytningsförsök. Frågan om vad det är som håller samman gemenskapen erbjuder, enligt , en bättre utgångspunkt för att analysera uteslutningen än frågan om vilka som gör det. Azars utgår från att ingen gemenskap är given utan måste skapas och bekräftas. Vidare hävdar han att bor- tom individen, som presumtiva bärare av fixerade identiteter, finns sociala existensformer konstituerade i den diskurs som reglerar subjektets relation till objektet. Dessa existensformers öde vilar på att de får ta del av den libidinala eller andliga kretsgång som sam- tidigt fungerar som kodord till den materiella fördelningens krets- gång. Att bli diskriminerad i den ena kan inte särskiljas från att bli det i den andra. En essentialistisk identitetsanalys måste därför med Bortom vi och dem nödvändigheten ersättas av en politisk intresseanalys, konkluderar . , idéhistoriker, analyserar i sitt kapitel Det tänkta och det sagda förekomsten av ontologiska metaforer som etablerar oövervinnerliga gränser mellan vi och dem. utgångspunkt är att greppet över människornas medvetande uppenbarar sig i det språk och de begrepp med vilka världen upp- fattas och definieras. Hon konstaterar att övergången från det homogena till det heterogena samhället redan har skett i den svenska verkligheten, men att detta faktum inte har orsakat grund- läggande förändringar i landets sociala, ekonomiska och politiska strukturer. Det faktiska heterogena samhället har inte förändrat maktens syn på sig själv och på det svenska samhället. En stor del av landets befolkning förvägras i praktiken vissa rättigheter som den andra delen njuter av. Språket är det fält där konflikten blir som klarast. Genom att med särskiljande begrepp stämpla de andra som annorlunda, som speciella fall, som ett problem, och genom att placera dem i särskilda kategorier, håller man dem utan- för och skiljer dem från samhället som helhet. De ontologiska metaforerna normaliserar den diskriminering som faktiskt sker (i bostadsområden, skolor, stadens centrala rum, osv.) och förvandlar den till något i det närmaste naturgivet. ger dessa ontolo- giska metaforer uttryck åt de latenta föreställningar som sällan manifesteras öppet i maktens diskurs. Kulturgeografen dekonstruerar i sitt bidrag föreställningar om universalismen och dess kunskaps- och sanningsanspråk, såsom de framställs i modern filosofi. Universa- lismen strävar efter att vara allmängiltig men visar sig vara partikulär. Den gör anspråk på kunskap och sanning bortom tid och rum, men såväl universalismen själv som dess sanningsanspråk har både historier och geografier. Universella kategorier är därmed varken allmängiltiga eller existerande överallt, utan partikulära och geografiskt specifika. Humanismens föreställningar om människan omfattar inte alls hela mänskligheten; den omtalade människan som framställs som modernitetens och historiens subjekt är i realiteten en man; universalismen är inte En utan Många. Tesfahuney menar att universalism besväras av en rad tveksamma antaganden och påståenden. Han menar att denna tradition vilar på fyra illusioner : transcendens, det universella, re-presentation och det eviga. Dessa illusioner ska inte ses som blott spekulativa filosofiska misstag eller villfarelser. Tvärtom har de även påtagliga (im)materiella konse- Bortom vi och dem kvenser, vars effekter är kännbara i skalor som varierar från det intimt personliga till det kollektiva och globala. Frågorna om varför vissa föreställningar om universalism och dess sanningsanspråk anses giltiga, normativa och allenarådande, medan andra marginali- seras eller utesluts, är centrala i Tesfahuneys kapitel. Ekonomhistorikern de los diskuterar i sitt bidrag förekomsten av strukturell diskriminering utifrån ett intersektio- nellt perspektiv. Utgångspunkten är att makt och ojämlikhet vävs in i uppfattningarna om vithet, könstillhörighet, heterosexualitet, klasstillhörighet m.m. genom ett ständigt skapande av nya markö- rer, som gör skillnaden mellan vi och dem till meningsfulla sociala koder. Intersektionalitet ställer frågor om hur exkludering och inkludering verkar i det nationella rummet och i akademiska diskurser om makt. Den problematiserar idéer om nationens etniska och kulturella homogenitet och visar på vilket sätt de kon- stituerar den maktordning som ger majoritetsbefolkningen rätt att ställa krav på dem som ska integreras. En intersektionell analys av praktiker, diskurser och normskapande är särskilt användbar för att utforska tillblivelsen av hegemoniska, konsensusbaserade former av dominans. Detta gäller inte minst kopplingen mellan föreställ- ningen om en essentiell svenskhet och förekomsten av strukturell diskriminering i . Genom att problematisera hur olika rela- tioner av förtryck samverkar på olika nivåer synliggörs de struktu- rella, institutionella och individuella sammanfogningar som försvå- rar utsattheten och naturaliserar diskrimineringen. I detta sam- manhang är frågan om tolkningsföreträde och objektiveringen av diskrimineringens offer central. Analysen i kapitlet lyfter fram komplexiteten i sätten att konstruera och uppleva invandrarskap. Att kunna hantera den diskriminering som artikuleras utifrån sam- hällets könsstrukturer, heteronormen och rasism fordrar högst varierande strategier och förhållningssätt som kan ge ökat livsut- rymme och valmöjligheter.