sou · GTB3111d2 · 2006-01-01 00:00:00 — I detta avsnitt redovisas vilka dessa bestämmelser är och varför de enligt utredningens bedömning inte kan eller bör tas in i den nya lagen. Här finns också kommentarer till vissa övriga bestämmelser som inte upphävs men som ändras i något avseende. 28 Se t.ex. , a.a. s. 77 ff och prop. 1989/90:87 s. 25. 12.4.2.1Utländsk medborgare med hemvist i (4 kap. 2 § lag) Förslag: Bestämmelsen i 4 kap. 2 § lag upphävs. I avsnitt 3.3.4 redovisas bestämmelsen som ger svensk domstol behörighet att förordna förmyndare i vissa fall för en underårig ut- ländsk medborgare med hemvist i (4 kap. 2 § lag). Bestämmelsen är en kombinerad behörighets- och lagvals- bestämmelse. Det finns inte något utrymme för att tillämpa behörighetsbestämmelsen eftersom II-förordningen om- fattar frågor om förmynderskap och gäller alla barn med hemvist i . I stället kommer domstols behörighet i fråga om för- mynderskap att grunda sig på artikel 8 II-förordningen. Paragrafens hänsynstagande till vilka åtgärder som medborgar- skapsstaten vidtar är inte heller relevant, eftersom det är de svenska myndigheterna som är primärt behöriga enligt II-förord- ningen pga. barnets hemvist. När det gäller lagvalsbestämmelsen så skulle den i och för sig kunna tillämpas i den situation som avses i bestämmelsen (eftersom II-förordningen inte innehåller några lagvalsregler). I enlig- het med utredningens förslag om att införa en generell lagvalsregel (se avsnitt 12.3.4.1) finns det emellertid inte anledning att särreglera denna situation. Bestämmelsen bör därför upphävas i sin helhet. 12.4.2.2Interimistiska förordnanden (4 kap. 3 § 1 st lag) Förslag: Bestämmelsen i 4 kap. 3 § första stycket lag upphävs. Hänvisningar tas in i kompletteringslagarna för situationen när svensk behörighet föreligger enligt artikel 20 II-förordningen eller någon av artiklarna 11 eller 12 . Rätten skall då kunna förordna om interimistiskt förmynderskap enligt 10 kap. 16 § . Om förmynderskap för en underårig som vistas här i landet inte skall anordnas enligt svensk lag, eller om det ännu inte är utrett om det skall ske, får rätten ändå om den underåriges angelägenheter kräver omedelbar vård förordna förmyndare enligt svensk lag för tiden intill dess att förmynderskap har anordnats i enlighet med lagen i den andra staten eller förmyndare blivit utsedd av rätten genom slutligt beslut (4 kap. 3 § första stycket lag). Precis som 4 kap. 1 och 2 §§ är denna bestämmelse en kombinerad be- hörighets- och lagvalsregel. Denna bestämmelse ger behörighet om den underåriges angelägenheter kräver omedelbar vård, dvs. i brådskande fall. Om barnet eller barnets egendom finns i hindrar inte II- förordningen att domstolen vidtar en interimistisk åtgärd enligt svensk lag, även om en domstol i en annan medlemsstat är behörig att pröva frågan i sak enligt förordningen (artikel 20 II- förordningen). Den svenska internationella behörigheten följer då av II-förordningen och det finns inte utrymme för be- stämmelsen lag. Om barnet i stället har sitt hemvist i en fördragsslutande stat är det som skall tillämpas (artikel 61 II-förordningen) och svenska myndigheter har i alla brådskande fall behörighet att vidta nödvändiga skyddsåtgärder i förhållande till ett barn om barnet vistas i eller om barnets egendom finns här (artikel 11.1 ). Även om barnet har sitt hemvist i en icke-fördragsslutande stat är tillämplig när det gäller brådskande åtgärder (artikel 11.3 ). Autonom svensk rätt blir således inte tillämplig i brådskande fall och svensk domstols behörighet kommer i fortsättningen inte att kunna grundas på 4 kap. 3 § första stycket lag. Bestämmel- sen bör upphävas med avseende på behörigheten. Utredningen föreslår i avsnitt 12.3.4.1 en generell lagvalsregel, som innebär att svenska myndigheter som huvudregel skall tillämpa svensk rätt vid utövandet av sin behörighet. Det finns inte anledning att ha någon särskild särreglering i fråga om lagvalet för denna situation. Den fråga som måste ställas är emellertid om den resterande, materiella delen av 4 kap. 3 § första stycket lag regleras på annat håll i svensk lagstiftning eller om det finns ett behov av att behålla bestämmelsen i dess materiella delar. Situationen är sådan att det blir fråga om att meddela ett tillfälligt beslut, målet i sak kanske aldrig blir föremål för svensk prövning. Av 10 kap. 16 § följer att rätten, om den omyndiges angelägenheter kräver omedelbar vård och slutligt beslut inte kan ges i ett ärende om förordnande av förmyndare, får förordna förmyn- dare för tiden till dess ärendet avgörs. Denna bestämmelse är inte avsedd för situationen att rätten enbart kan förordna om ett interimistiskt beslut, utan något mål i sak. Detta skulle kunna tala för att det finns behov av att införa en materiell bestämmelse som föreskriver att myndigheten får fatta ett interimistiskt beslut (utan att något mål i sak är nödvändigt). Enligt utredningens be- dömning är det rimligt att föreskriva att 10 kap. 16 § kan vara tillämplig i en sådan situation. Detta medför att det finns ett lagligt stöd för att meddela ett interimistiskt beslut i de fall då interimistisk behörighet föreligger enligt II-förordningen och . Eftersom bestämmelsen blir aktuell i dessa situationer bör den föreslagna bestämmelsen införas i de kompletterande lagarna. Tillämpningen bör vara möjlig även när behörighet föreligger enligt artikel 12 (dvs. territoriella åtgärder), vilket dock förutsätter att barnet inte har hemvist i en EU-stat (se avsnitt 7.7.5). Någon anledning att utvidga tillämpningsområdet jämfört med vad som gäller enligt lag, till fall då den underårige inte vistas i , finns inte. Det anförda innebär att det inte finns något behov av – eller ut- rymme för – den materiella bestämmelsen i 4 kap. 3 § första stycket lag, varför bestämmelsen bör upphävas i sin helhet. 12.4.2.3Bedömningen av frågan när behovet av förmyndare upphör (4 kap. 4 § lag) Förslag: Bestämmelsen i 4 kap. 4 § lag upphävs. Som anförs i avsnitt 3.4.2 är lagen i medborgarskapsstaten styrande för bedömningen av när behovet av förmyndare upphör (4 kap. 4 § lag). Detta gäller även om förmynderskap är anordnat efter annan lag. Ett av ändamålen med är att fastställa vilken lag som är tillämplig på föräldraansvar. Med föräldraansvar avses bl.a. varje förhållande som avgör förmyndares befogenheter och ansvar i förhållande till barnets person eller egendom (artikel 1). Förmynderskap är en av de åtgärder som särskilt upp- räknas som en åtgärd som avses i artikel 1 (artikel 3 c). Upp- hörande av föräldraansvar direkt på grund av lag bestäms av lagen i hemviststaten (artikel 16.1) Om det i stället krävs ett myndighets- beslut för att förmynderskapet skall upphöra måste svenska myndigheter först ha internationell behörighet att vidta en sådan åtgärd innan det blir aktuellt att avgöra vilken lag som är tillämplig. Om svenska myndigheter är behöriga enligt Haagkonven- tion gäller konventionens lagvalsregler, och motsvarande regler gäller om behörighet föreligger enligt II-förordningen enligt utredningens förslag (se avsnitt 12.3.4.1). Bestämmelsens kvarvarande tillämpningsområde är i förhållande till en svensk medborgare med hemvist i en icke-fördragsslutande stat utanför EU. Med utredningens förslag är svenska myndigheter behöriga först om hemviststatens myndigheter inte anser sig behöriga. Antag att ett barn som är svensk medborgare har hemvist i Singapore29 och att myndigheterna i inte anser sig behöriga i fråga om förmynderskap för barnet. 4 kap. 4 § får då till effekt att det är svensk lag (medborgarskapslagen) som är tillämplig på frågan när förmynderskapet skall upphöra. Det finns inte något som hindrar att bestämmelsen finns kvar. Själva principen att medborgarskapet skall styra lagvalsfrågan strider dock mot , som är utformad utifrån barnets bästa, och principen är också föråldrad som huvudsakligt anknytningsfaktum. Det kan av dessa orsaker ifrågasättas om det är lämpligt att bestämmelsen finns kvar. Utredningen föreslår en generell lagvalsregel med som förebild, varför det inte finns något behov av att särreglera denna situation. 12.4.2.4Verkan och behörighet i fråga om förmynderskap som är anordnat enligt främmande lag (4 kap. 5 § 1 st lag) Förslag: Bestämmelsen i 4 kap. 5 § första stycket lag upphävs. 29 Exemplet förutsätter att inte är anslutet till . Är förmynderskap för underårig anordnat enligt främmande lag, är det den lagen som skall tillämpas i fråga om verkan av omyndig- heten och om förmyndarens behörighet att handla på den under- åriges vägnar (4 kap. 5 § första stycket lag). Denna bestämmelse överensstämmer inte med artikel 17 , enligt vilken det är hemviststatens lag som reglerar utövandet av föräldraansvar och inte den statens lag där förmynderskapet en gång anordnades. När utövandet av föräldra- ansvar sker i gäller följande. Om barnet har hemvist i en annan stat är det den statens lag som tillämpas, medan svensk lag gäller om barnet har hemvist i – oavsett om förmynder- skapet är anordnat enligt främmande lag eller inte. 4 kap. 5 § första stycket lag får därför ingen verkan i . Bestämmelsen bör upphävas. 12.4.2.5Verkan av en företagen rättshandling (4 kap. 5 § 2 st lag) Förslag: Bestämmelsen i 4 kap. 5 § andra stycket lag upphävs. Om en underårig här i riket har företagit en rättshandling på för- mögenhetsrättens område som han eller hon varit obehörig att företa enligt den rättsordning som annars skulle användas för att bedöma verkningarna av omyndigheten, är rättshandlingen ändå bindande, om han eller hon varit behörig enligt svensk lag och motparten varken insåg eller bort inse den bristande behörigheten. (4 kap. 5 § andra stycket lag). Artikel 11 i Romkonven- tionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser beskriver i huvudsak detsamma. Regeringen har dock inte funnit att det skulle föreligga någon konflikt som kräver en ändring av lag i detta av- seende. Det hänvisades i propositionen till att lag ses över, och att bestämmelsen bör behållas tills vidare (prop. 1997/98:14 s. 30). Den angivna situationen regleras inte av Haagkonven- tion. Artikel 19 innehåller visserligen bestämmelser om giltigheten av en rättshandling, men det är med avseende på en rättshandling som barnets företrädare ingår med tredje man. Det kan konstateras att situationen i 4 kap. 5 § andra stycket lag faktiskt inte rör föräldraansvar. därför inte anledning att ta in den i någon form i den föreslagna lagen om internationella föräldraansvarsfrågor. Den skulle möjligen kunna stå kvar lag i avvaktan på den översyn som föreslås, men med hänsyn till att situationen faktiskt redan regleras i Romkonventionen torde bestämmelsen kunna upphävas. 12.4.2.6 Anmälan till UD (4 kap. 6 § lag) Förslag: Bestämmelsen i 4 kap. 6 § lag upphävs. Om förmynderskap för en underårig svensk medborgare med hem- vist i en främmande stat anordnas här i riket skall rätten genast anmäla detta till chefen för (4 kap. 6 § lag). Under- rättelseskyldigheten synes ursprungligen ha tillkommit för att UD skall ges tillfälle att besvara förfrågningar.30 Enligt uppgift från UD har emellertid någon anmälan från svensk domstol enligt denna bestämmelse inte mottagits . De senaste anmäl- ningarna mottogs . Utredningen har visserligen föreslagit att svenska myndigheter i vissa fall skall vara behöriga i frågor om föräldraansvar i förhållande till ett barn med hemvist utomlands, avsnitt 12.3.3.2. I det angivna avsnittet framgår dock att utredningens uppfattning är att den föreslagna lagen inte skall innehålla specialregleringar av enskilda frågor om det inte finns skäl för det. Den aktuella bestämmelsen tycks uppenbarligen inte användas. Utredningen anser därför att bestämmelsen bör upphävas. 12.4.3.1Frågor om vårdnad m.m. i samband med äktenskapsmål (3 kap. 6 § lag) Förslag: Bestämmelsen i 3 kap. 6 § lag ändras så att den bara reglerar att frågor om underhåll får tas upp i äktenskapsmål. Utredningen föreslår i avsnitt 12.3.3.3 en ny bestämmelse om behörighet för svensk domstol att pröva frågor om föräldraansvar i samband med äktenskapsmål, och att det inte längre skall vara 30 Se NJA II 1905:5 s. 29 f. möjligt att pröva en fråga om vårdnad i ett äktenskapsmål med stöd av 3 kap. 6 § lag. Bestämmelsen i 3 kap. 6 § lag bör dock inte upphävas eftersom den även stadgar att frågor om underhåll får tas upp i äktenskapsmål. Frågor om underhåll omfattas inte av begreppet föräldraansvar (jämför artikel 4 e ). I avvaktan på en översyn av lag bör därför 3 kap. 6 § finnas kvar med avseende på underhållsfrågor. En mindre språklig justering föreslås (skall istället för skola). Det kan noteras att det i departementspromemorian Stärkt rättsskydd för barn i gränsöverskridande fall (Ds 2003:5) föreslås att lagvals- bestämmelsen skall tas bort. Förslaget övervägs inom och utredningen lämnar inte något förslag i denna del. 12.4.3.2 Interimistiska beslut (3 kap. 12 § lag) Förslag: Bestämmelsen i 3 kap. 12 § lag ändras så att den inte längre grundar behörighet för svensk domstol att meddela beslut om vårdnad, boende och umgänge i när ett äktenskapsmål pågår i en annan stat. Hänvisningar tas in i kompletteringslagarna för situationen när svensk behörighet föreligger enligt artikel 20 II-förordningen eller någon av artiklarna 11 eller 12 . Rätten skall då kunna fatta interimistiska beslut enligt 6 kap. 20 § föräldra- balken. Som framgår av avsnitt 3.3.8 är det möjligt för domstolen att meddela beslut som avses i 6 kap. 20 § (dvs. interimistiska beslut i fråga om vårdnad, boende och umgänge) när ett äktenskapsmål pågår i en främmande stat (3 kap. 12 § lag). Om det är ett brådskande fall, och barnet har sitt hemvist i en stat som tillämpar II-förordningen eller Haag- konvention, kan den svenska domstolen inte grunda sin behörighet på 3 kap. 12 § lag. I dessa situationer är ju myndigheterna i den andra staten primärt behöriga och den svenska behörigheten kan inte grundas på autonom rätt. Om barnet vistas i kan i stället den svenska domstolen grunda sin behörighet på artikel 20 II-förordningen och artikel 11 enligt resonemanget som fördes i fråga om förmynderskap (se avsnitt 12.4.2.2). Bestämmelsen i 3 kap. 12 § har emellertid tolkats som att den inte bara innehåller en behörighetsbestämmelse utan att den även ger den materiella förutsättningen för att meddela ett interimis- tiskt beslut utan något pågående mål i sak.31 En motsvarande möjlighet att fatta interimistiska beslut behöver därför införas precis som när det gäller förmynderskap (se avsnitt 12.4.2.2). Hän- visningar bör därmed tas in i kompletteringslagarna för situationen när svensk behörighet föreligger enligt artikel 20 II- förordningen eller artikel 11 . Rätten skall då kunna fatta interimistiska beslut enligt 6 kap. 20 § föräldra- balken. Möjligheten att meddela interimistiska beslut enligt 3 kap. 12 § lag och 6 kap. 20 § kan dock användas även om det inte är fråga om ett brådskande fall. Det finns nämligen inte något krav på att situationen skall vara brådskande i 6 kap. 20 § . Om barnet finns i kommer emellertid behörigheten att grundas på artikel 12 (en territoriell åtgärd). Möjligheten att fatta interimistiska beslut bör, precis som när det gäller förmynderskap, gälla även när behörighet föreligger enligt denna bestämmelse. Det återstående tillämpningsområdet för den nuvarande bestäm- melsen lag blir därför den situationen att barnet varken vistas i eller har hemvist i någon stat som tillämpar II-förordningen eller . är det en grundläggande förutsättning för tillämpningen av 3 kap. 12 § lag att det pågår ett äktenskapsmål i den tredje staten. Frågan är om det kan sägas vara befogat att svensk domstol skall vara behörig att meddela ett interimistiskt beslut (som inte är brådskande) i en sådan situation. Det kan möjligen hävdas att det finns ett intresse av att kunna meddela ett interimistiskt beslut innan den svenska domstolen vet om myndigheterna i barnets hemviststat anser sig vara behöriga i en fråga om föräldraansvar (jämför utredningens förslag i avsnitt 12.3.3.2). Det skall dock hållas i åtanke att barnet inte befinner sig i och att den svenska domstolen har små möjligheter att undersöka hur barnets situation ser ut. 31 Jämför uttalande i prop. 2000/01:98 s. 30: Bestämmelsen gäller fall där ett äktenskapsmål pågår i en annan stat och ger en svensk domstol behörighet att meddela interimistiska beslut om vårdnad, boende, umgänge, underhåll och kvarboenderätt, trots att några andra yrkanden än interimistiska inte har framställts. läge meddela ett interimistiskt beslut förefaller tveksamt. Utred- ningen anser att de möjligheter som föreslås är fullt tillräckliga för barnets skydd. Hänvisningen i 3 kap. 12 § till 6 kap. 20 § föräldra- balken bör därför tas bort. 12.4.3.3Anmälan om gemensam vårdnad direkt till Förslag: Kravet på att barnet är folkbokfört i tas bort i fråga om registrering av gemensam vårdnad efter anmälan. Det krävs i stället att barnet har hemvist i . Det skall inte längre krävas att ett barn och dess föräldrar är svenska medborgare för att föräldrarna skall kunna göra en anmälan om gemensam vårdnad direkt till . Som anförs i avsnitt 8.7.2.2 kan föräldrarna få gemensam vårdnad genom en registrering hos efter en anmälan direkt till . För att detta skall vara möjligt krävs det att barnet är folkbokfört i , att förordnande om vårdnaden inte har meddelats tidigare och att föräldrarna och barnet är svenska medborgare (6 kap. 4 § andra stycket 2 ). Föräld- rarna kan också få gemensam vårdnad genom registrering hos efter en anmälan till socialnämnden i samband med att nämnden skall godkänna en faderskapsbekräftelse eller en bekräftelse av föräldraskap. Även detta kräver att barnet är folk- bokfört i men det finns inte något krav på svenskt medborgarskap (andra stycket 1 samma paragraf). Eftersom bestämmelsen ger behörighet när barnet är folkbokfört i samt då det beträffande den andra punkten krävs att barnet och föräldrarna är svenska medborgare, kan bestämmelsen ge intryck av att vara en internationellt privaträttslig behörighetsregel. Ett barn kan ju undantagsvis vara folkbokfört i utan att ha hemvist här eftersom kriterierna inte överens- stämmer fullt ut med varandra. I och med ikraftträdandet av II-förordningen har emellertid förutsättningarna för bestämmelsens tillämpning ändrats. Om barnet har hemvist i en medlemsstat i EU som tillämpar II-förordningen får behörighet nämligen inte utövas enligt svensk autonom rätt. Det anförda innebär att det kan inträffa situationer där , trots att de uttryckliga förutsättningarna i 6 kap. 4 § andra stycket är uppfyllda, inte har internationell behörighet att tillämpa bestämmelsen. Den bör därför ändras. Utredningen anser att kravet på folkbokföring i skall bytas ut mot ett krav på hemvist. Detta ligger också i linje med II-förordningen och . Ytterligare ett skäl för detta är att barnets hemvist i är en förutsättning för att den gemensamma vårdnaden skall vara gällande i de stater som är anslutna till , se artikel 16 vars bestämmelser avser föräldraansvar enligt hemviststatens lag. När det gäller kravet på svenskt medborgarskap kan konstateras att medborgarskapet som anknytningsfaktum får allt mindre betydelse i internationellt privaträttsliga sammanhang. När möjlig- heten för föräldrarna att få gemensam vårdnad genom anmälan infördes, skulle anmälan göras till pastorsämbetet. Skälet för att denna möjlighet endast kunde utnyttjas när både föräldrarna och barnet är svenska medborgare var enligt förarbetena att pastorsäm- betenas handläggning skulle underlättas (se prop. 1981/82:168 s. 32). Det kan vidare ifrågasättas om medborgarskapet är av någon betydelse för hantering av en anmälan, eftersom barnet ändå måste vara folkbokfört i – eller med utredningens förslag ha hemvist här – för att det skall vara möjligt att få gemensam vårdnad genom en anmälan. Om kravet på svenskt medborgarskap tas bort kan det visserligen finnas en risk för att den gemensamma vårdnaden inte erkänns i den stat där barnet och föräldrarna är medborgare. Denna risk minskar emellertid allteftersom fler stater ansluter sig till (se artikel 16 i konventionen). Oaktat detta kan kravet på svenskt medborgarskap anses innebära ett omotiverat särskiljande mellan svenska och utländska medborgare. Sammantaget finner utred- ningen att kravet på svenskt medborgarskap inte är ändamålsenligt och därför bör tas bort. Det skall slutligen noteras att möjligheten att träffa ett avtal som godkänns av socialnämnden kvarstår (se 6 kap. 6, 14 a och 15 a §§ ). 12.4.4.1 4 kap. 3 § 2 st lag Förslag: 4 kap. 3 § andra stycket lag upphävs. SOU 2005:111 Allmänt tillämpliga bestämmelser Som anförs i avsnitt 3.3.5 finns det i 4 kap. 3 § andra stycket lag internationella behörighetsbestämmelser om god man. Enligt bestämmelsen får god man förordnas i vissa fall enligt bestämmelserna i 11 kap. 1 § första stycket och 2 § . Hänvisningen till 11 kap. 1 § första stycket Bestämmelsen ger intryck av att i första hand vara tillämplig om ett barn vistas i . Men paragrafen antyder att det är fråga om ett brådskande fall (förfall pga. sjukdom, eller eventuellt ett interi- mistiskt entledigande pga. olämplighet). I ett sådant fall kommer den svenska myndighetens behörighet i stället att grundas på artikel 20 II-förordningen och/eller artikel 11 . Enligt resonemanget i avsnitten 12.4.2.2 och 12.4.3.2 finns det då inte utrymme för någon autonom behörig- hetsbestämmelse. Då återstår situationen när barnet vistas utomlands. Bestämmel- sen lag är dock inte tillämplig om barnet har hemvist i eller vistas i en medlemsstat eller en fördragsslutande stat, då är den statens myndigheter behöriga och lag skall inte tillämpas. Om god man förordnas till skydd för barnets egendom i , grundas behörigheten i stället på II-förordningen eller . Med dessa begränsningar i tillämpningsom- rådet kan det ifrågasättas varför svenska myndigheter skulle förordna god man i en situation när barnet har hemvist, vistas eller har egendom i en icke-fördragsslutande stat utanför EU. Det svenska godmansförordnandet tar ju sikte på förhållanden i . Utredningen anser att det är tveksamt om det finns något utrymme kvar för bestämmelsens tillämpning vid sidan av II- förordningen och , och i vart fall att en sådan svag anknytning inte bör grunda behörighet för svenska myndigheter. Utredningen föreslår därför att det inte längre skall vara möjligt att förordna god man med stöd av 4 kap. 3 § andra stycket lag och 11 kap. 1 § första stycket . Hänvisningen till 11 kap. 2 § Den andra hänvisningen ger behörighet för svenska myndigheter att förordna god man i trängande fall i vissa angivna situationer (11 kap. 2 § ). Om barnet har hemvist i grundas behörigheten på artikel 8 II-förordningen. Då är svensk lag tillämplig i vanlig ordning och 11 kap. 2 § är direkt tillämplig. Om barnet visserligen inte har hemvist i , men vistas i eller har tillgångar här, grundas behörigheten i stället på artikel 20 II-förordningen eller artikel 11 (eftersom den situation som beskrivs i 4 kap. 3 § andra stycket lag, gäller trängande fall). Något utrymme för en autonom bestämmelse finns då inte. Eftersom bestämmelsen inte innebär något krav på att barnet skall vistas här ligger den återstående, allmänna tillämpligheten av 4 kap. 3 § andra stycket lag i fall då barnet varken har hem- vist i, vistas i eller har tillgångar i . Men barnet kan då inte heller ha hemvist i eller vistas i en EU-stat eller en fördragsslutande stat, för då finns det en annan stat som är behörig och kan inte falla tillbaka på autonom rätt. Utrymmet för bestämmelsen tycks därför vara begränsat. Precis som när det gäller god man enligt 11 kap. 1 § första stycket är det fråga om ett förordnande av god man i , och det grundläggande behovet av god man bör också komma från förhållanden i . När den anknytningen saknas bör svenska myndigheter enligt utredningens bedömning inte ha någon internationell behörighet att förordna om god man.