sou · GTB3104d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Flygplatsen kom att bemannas i både inrikes- och utrikeshallarna med volontärer men också med UD-personal, vilka mötte de anländande. Vissa har känt sig korrekt bemötta. Andra har sagt att personalen mötte dem på ett formellt sätt och att de fått information om hotell som den thailändska hotellägar- föreningen eller staten stod för och att de fått transport dit.307 En del uppfattade dock mottagandet som ett hån. De har blivit upp- rörda över den brist på empati som de möttes av: att ingen frågade hur det stod till med dem, om de saknade någon, eller vilka deras behov var av hjälp.308 Men inte alla som kom till flygplatsen träffade på eller såg någon representation. Möjligheten att få tillfälliga pass utfärdade vid flygplatsen verkar ha varierat från dag till dag, vilket medförde långa resor mellan flygplats och ambassad för personer som ville ha sådana.309 Andre- mannen vid ambassaden, , som tagit över ledningen efter , satt själv vid desken när svenskar anlände. Han hänvisade till Skandinaviska kyrkan då några frågade om hjälp med flygbiljetter och hotell.310 En familj träffade och blev korrekt, lugnt och trevligt bemötta, men kunde inte få hjälp med pass på flyg- platsen, eftersom inte hade med sig stämpel, papper och bläck för fingeravtryck.311 Detta hade man kunnat få dagen innan. Hur arbetsledningen på flygplatsen fungerade berodde på de per- soner som för tillfället var i tjänst. En volontär som kom till platsen har upplevt sin roll som en förmedlare av olika tjänster. Han och några andra volontärer gick runt bland de anländande svenskarna och pratade med dem angående deras behov av pass, pengar, boende och huruvida de hade haft kontakt med an- höriga och ambassaden. Sedan kunde de delvis själva hjälpa de an- ländande eller lotsa dem vidare till ambassadpersonal. Det fanns också läkare eller psykologer på plats, och volontärer hade upp- gifter om gratis boende som de kunde hänvisa de anländande till. Samma volontärer anlände till flygplatsen på nyårs- afton, men arbetspasset blev av en helt annan art. En grupp om 6 7 yngre ambassadtjänstemän var på plats men satt enligt volon- tären oftast i möten i ett rum intill incheckningen. De tog ingen arbetsledande roll och gav inte volontärerna någon information. Volontärerna hade svårt att få kontakt med dem, vilket resulterade i att de själva mötte alla de anländande och skrev ut tillfälliga pass.312 När skadade från sjukhusen anlände till flygplatsen efter att ha fått en avgångstid bokad via ambassaden, stämde inte alltid med incheckningspersonalens information. Personal från am- bassaden fanns ofta inte på plats för att ta emot de skadade och det uppstod svårigheter för de skadade och deras anhöriga att få tag på ambassadtjänstemännen för en bekräftelse. Det hände att flighten inte fanns när den skadade anlände till flygplatsen och att patienter behövde vänta många timmar i ambulans eller på flygplatsen för att sedan få information om att deras plan redan gått.313 Detta ledde i något fall till att skadade bröt samman.314 Det fanns brister i koordineringen av skadade patienter och passagerare till de hemvändande planen. Ett SAS-plan som enligt en volontär skulle ta hem 20 bårpatienter och 120 sittande passagerare hade endast på sig att få tag på passagerare. Flyg- personalen förordade, efter det att volontären informerat om sjuk- husens rutiner, att planet skulle gå . Detta förhindrades av en UD-tjänsteman, som uppgav att hade bokat platser på planet och att de inbokade inte skulle hindras från att komma hem. Planet lyfte, enligt volontären med endast ett mindre antal patienter ombord.315 Personal från de anländande ambulansflygen förväntade sig att möta ambassadtjänstemän på flygplatsen för att koordinationen av hemtransporterna skulle gå smidigt. En volontär som befann sig på flygplatsen försökte informera om olika rutiner men ansåg att flygpersonalen i flera fall visade ett ointresse för hans kunskap.316 Den svenska ambassaden ligger inne i på tjugonde våningen. Ambassaden höll på att renoveras över julen, och stora delar av lokalerna användes därför inte, eftersom de var belamrade med material och utrustning. Svenskar som drabbats av flodvågen eller kom som sökande efter anhöriga till ambassaden kom in till passexpeditionen med dess väntrum. Bakom en glasvägg fanns tjänstemännens rum med skrivbord, bokhyllor och datorer. Från och med tisdagens morgon började större mängder drabba- de strömma in. En bedömning från en volontär som befann sig på plats var att det ständigt var mellan 40 och 60 drabbade personer i lokalen.317 Många beskrivningar av mötet med ambassadens personal under de aktuella dagarna är likartade. Den genomgående bild kommissionen fått av mötet mellan drabbade och ambassadpersonalen är att de anländande uppfattade det som att de möttes av en brist på empati. Tjänstemännen har ansetts ohjälpsamma och kalla. De har verkat ha en oförmåga att förstå den katastrof som de anländande varit utsatta för och har haft svårt att frångå regler eller anpassa dem efter en krissituation. Beskrivningarna har givits av såväl hårt drabbade personer som personer som haft kvar sina tillhörigheter men som sett hur andra blev behandlade. Även personer som sökte anhöriga och själva inte varit i katastrofområdet bekräftar denna bild. En man har uttryckt det som att människor som blivit av med allt blev behandlade som om de supit bort sina pengar och tappat pass, biljetter och plånbok. Personer som var svårt traumatiserade fick tala med personal bakom en glasvägg genom en liten springa, och det enda de fick höra var att de fick låna pengar om de skrev på en skuldförbindelse.318 ledde mötet till upprörd ordväxling mellan de anländande och tjänstmännen och stämningen blev hätsk. En tjänsteman vid ambassaden har uppgett att hon ibland inte förstod vad de anländande ville. De flesta hade enligt henne pengar och pass och annars kunde de få låna.319 Anländande har menat att tjänstemännen var rädda.320 Många som anlände kom i större grupper, med vilka de färdats under omkring i bussar eller bilar från Krabi, och . Många var fysiskt skadade, var blodiga och bar trasiga kläder eller sjukhusskjortor. Vissa saknade skor. Bakom glasrutan mötte de tjänstemän som nekade dem lån av telefon, med argumentet att det var emot reglementet eller att om en person skulle få låna, skulle alla andra komma att kräva samma sak.321 Tele- foner fanns på nedre planet i foajén. När en kvinna frågade efter listor över överlevande i då hon saknade fyra barn, sades att tjänstemännen förstod deras situation, men att de inte kunde göra något för dem.322 En kvinna i feberfrossa på grund av sina infek- terade hopsydda sår visades in i lokalerna, men fick inte ligga på golvet i en korridor där luftkonditioneringen var lägre, då det inte såg snyggt ut utan blev åtsagd att stanna kvar i ett mycket kyligare rum. Några filtar eller kläder fick hon inte, men hon och hennes sällskap blev erbjudna mat och dryck då de bad om detta.323 Personer som förlorat sina barn har liksom övriga anländande blivit tillsagda att åka ner några våningar eller till Seven-eleven- butiken nere på gatan för att ta passfoton, eftersom det inte gick att ordna på ambassaden.324 En tjänsteman uppmanade en kvinna som förlorat sin dotter att hon skulle ta om fotot då hennes högra öra inte syntes tillräckligt väl. Människor behövde betala för stämplar till de provisoriska passen, trots att de inte hade några pengar kvar. Många fick hjälp av andra svenskar som hade kvar sin plånbok eller fick pengar av volontärer som hjälpte till på am- bassaden. Volontärer stämplade till slut också passen utan avgift.325 Drabbade ringde också till ambassaden för att få råd och hjälp. En kvinna, som förlorat alla sina tillhörigheter men lyckats hjälpa två barn som saknade sina föräldrar från till ett sjukhus i , har uttryckt sin förväntan då ambassaden svarade och hur nedstämd hon blev då hon inte fick någon hjälp alls. Hon fick rådet att åka till ambassaden för att låna pengar och att hon skulle komma under kontorstid. Tjänstemannen sade också att han själv hade jobbat i i sträck.326 Flera personer som hört av sig till kommissionen har uttryckt att de hade ett stort behov av krisstöd när de kom till ambassaden. Detta gällde i stor utsträckning också personer som klarat sig och sina familjer genom vågen och detta även om de hade kvar sina till- hörigheter och inte var i behov av materiell eller finansiell hjälp.327 Det uppstod stor frustration när inte ambassaden tog begäran om krisstöd på allvar. Trots att gått efter katastrofen och trots det urartade mötet på ett av , organiserade inte ambassaden något krisstöd till de anländande. En man beskrev hur förödmjukande det kändes att stå framför glaset och prata med landsmän som han ansåg borde finnas där för att hjälpa de nödställda och bli bemött som något katten släpat in.328 Personer som saknade anhöriga ställde inte hårda krav själva. En man som saknade sin sambo och dotter, samt ytter- ligare många vänner, hade förväntat sig att få hjälp med hotellrum och flygbiljett samt att möta någon som vågade ta emot människor med fruktansvärda upplevelser: en läkare, terapeut eller präst. Men det hade också räckt med en arm om axeln och någon som frågat vad han varit med om.329 En kvinna som kom resande från för att söka efter an- höriga fick ingen information av ambassadpersonalen som verkade nyvakna och oinformerade. De kunde inte säga huru- vida var öppen eller ej och om det gick att flyga dit.330 Några personer har trots att de upplevt mötet med ambassad- personalen som negativt också pekat på att tjänstemän var tagna av situationen och att vissa gav dem ett varmt bemötande.331 En kvinna påpekar att hon blev trevligt bemött.332 En man säger att hans ressällskap chockades av ambassadens otrevliga bemötande, men att de anser att tonen var annorlunda och bemötandet bättre då de återvände dagen efter.333 Många drabbade som kom till ambassaden eller till flygplatsen i hade fått uppgiften om ett informationsmöte som skulle äga rum på ett av stadens hotell. Ambassaden hade bland annat vid sin representation vid flygplatsen delat ut informationsblad och av dessa fick många uppfattningen att det var ambassaden som var avsändaren och stod för mötet. Ett visitkort från en ambassad- tjänsteman satt fasthäftat på bladet.334 Till mötet kom från ambassaden, i tron att det var SAS som skulle informera om hur reseföretagen planerade att ta hem alla nödställda. Han hade inte hört att kollegor informerat om mötet. Ett par kvinnor från ambassaden deltog också.335 Konferenslokalen visade sig snabbt vara för liten för det stora antal svenskar som anlände, och en av de drabbade ordnade med hotellpersonalen så de fick tillgång till ett större rum en trappa ner.336 Några hittade emellertid inte till lokalen, vilket uppmärk- sammades av en annan drabbad som lotsade ner de mellan 100 och 200 svenskarna till rätt plats.337 Inga förberedelser verkade ha gjorts. Något vatten fanns exempelvis inte till de anländande. Personer som anlände från katastrofområdena var skärrade, ska- dade och i chock.338 Där fanns personer som hade förlorat sin partner, där fanns barn utan föräldrar och föräldrar som saknade ett eller flera barn. Några ville skicka hem sina barn, medan de själva skulle stanna kvar för att leta efter andra anhöriga.339 Människor bar trasiga kläder, och vissa var utan skor. Nästan alla hade blåmärken och skrubbsår, många haltade eller hade mycket svårt att gå.340 En kvinna vars skadade och hopsydda ben blivit infekterat och som hade feberfrossa, befarade upprepade gånger att hon skulle svimma. Hon var i behov av direkt sjukhusvård.341 En del hade inte ätit på flera dagar.342 Eftersom SAS representant inte dök upp, kände sig manad att ta till orda och förklarade att SAS som stod för mötet var försenat.343 Han sade att han inte kommit dit som reseledare utan som observatör från UD.344 På en fråga till angående om ambassaden kunde ordna flyg- biljetter hem, svarade ambassadtjänstemannen att svenskarna skulle ringa sina flyg- respektive försäkringsbolag. På detta reagerade de drabbade med ilska, och en man frågade svärande hur deras barn, som fortfarande befann sig i djungeln, skulle veta vilket försäk- ringsbolag de var knutna till. Upprörda röster krävde att flygplan skulle sättas in för att ta hem dem.345 Några drabbade ansåg att han inte verkade förstå att denna samling av människor befann sig i nöd. De tyckte att han borde ha förstått att de behövde krisstöd i form av representanter från exempelvis kyrkan eller Röda korset.346 En man har själv beskrivit hur hans normala gränser försvunnit i chocken efter katastrofen där han kämpat för sitt eget och sin familjs liv. Han tog sig fram, från en plats längst bak i rummet, till framme vid podiet och konfronterade denne i en urladdning. Han ifrågasatte om hade en aning om att han framför sig hade en skara människor som upplevt något fruktansvärt och att det bland dessa fanns personer som mist sina nära, som var skadade både fysiskt och psykiskt och att ingen av dem hade fått någon hjälp från ambassaden. Han beskrev vad de varit med om, att de fått all hjälp av thailändare, men att den enda hjälp de fått från de svenska myndigheterna var ett möjligt lån av pengar – ett lån av deras egna pengar, inte ens en flaska vatten. Att han skämdes för att vara svensk. Salen fylldes av applåder och flera personer skrek att han hade rätt.347 Flera intervjuade uppger att stämningen var upphetsad och fientlig.348 Några personer började ringa på mobiltelefoner hem till och vänner inom den politiska sfären.349 bröt mötet, då han kände att stämningen blev för hotfull. Han satte sig i en korridor och hjälpte drabbade med lån av pengar och pass.350 Han blev tvungen att sända bud till ambassaden efter mer pengar. En polaroidkamera användes till en början för fotografier till passen, men då bilderna i denna snabbt tog slut, var alternativet för de drabbade att ta sig till ambassaden för att få passen utfärdade och då även ta foton där.351 Ambassadtjänste- männen vidtog inga andra åtgärder såsom att registrera de an- ländande, fråga var någonstans de bodde i eller inhämta uppgifter angående om de saknade någon. Tjänstemännen frågade inte om svenskarna var sjuka eller hade fått sjukhusvård. beställde mat och dryck från hotellet, vilket bekostades av ambassaden. Denna åtgärd har han förmodligen inte informerat om, eftersom många drabbade har uttryckt irritation över att det inte var ambassaden som bjöd. De trodde att det var på hotell- ägarens initiativ och bekostnad.353 Ambassaden gick snabbt ut på sin hemsida med att man efter- frågade hjälp av frivilliga. Även en lokal sände ut detta budskap och det fick en stor genomslagskraft.354 Volontärer kom in , varav vissa fortsatte ned till . I början handlade arbetet på ambassaden främst om att svara i telefon. Anhöriga ringde från för att få upplysningar om saknade. En del samtal kom också från drabbade personer i kata- strofområdena. Volontärer hade ingen information att ge dem som ringde, eftersom de själva inte fått några instruktioner. Informatio- nen kring saknade och överlevande samlades på olika listor. gjorde ambassadvikarien en rundringning till sjukhus i Phang Nga-området för att få uppgifter om hur många svenskar som fanns registrerade som skadade där, eftersom man hört att var hårt drabbat. Emellertid kom aldrig sådana listor fram till ambassaden, trots muntliga löften.355 Några volontärer på ambassaden upplevde situationen som kao- tisk och att personalen var underbemannad. Det fanns ingen ledning eller styrning.356 Volontären började emellertid organisera de frivilligas arbete och satte ihop arbetsscheman. Han menade att de ledande tjänstemännen vid ambassaden hade blivit uttröttade, då de arbetat oavbrutet sedan de kommit till ambassaden kort efter katastrofen hade ägt rum, och han tog därför över detta ansvar. Han ringde in ett par vänner som var psykologer och som fick till uppgift att möta anländande svenskar utanför glasrutorna. Denna beredskap kunde dock inte upprätthållas , och såväl personer som anlände som volontärer har beskrivit hur ambassadpersonalen fort- satte att ta emot de drabbade bakom glasväggen. Inte heller fort- sättningsvis uppfattades bemötandet som empatiskt. Kågeby ansåg att schemaläggningen var svår då han försökte pussla ihop volon- tärer efter kompetens, ålder och syssla och att detta inte alltid lyckades fullt ut. Samme volontär hade hört vissa myndighets- personer uttrycka sig opassande till svenskarna, men han trodde att sådana kommentarer också berodde på egen chock över situa- tionen.357 Arbetet strukturerades bättre , då ny arbets- ledning kom på plats genom från UD. Volontärerna fick arbetsinstruktioner, och ett dokument fanns över vad som fick sägas och vad som inte skulle sägas.358 Två volontärer, som till yrket var organisationskonsulter, gjorde ett försök att strukturera verksamheten genom att utarbeta en or- ganisationsplan för ambassaden, vilken de presenterade för tjänste- män i ledande ställning. Ambassaden välkomnade deras förslag. Organisationskonsulterna ansåg att det var fel av ambassaden att inte ha krävt mer hjälp av UD från första början. De ansåg också att den ansvarige chefen starkare skulle ta på sig ledaruppgiften, men endast för den konsulära verksamheten. Uppgifter som hade med själva katastrofen att göra skulle skötas av nedsänd personal från eller Försvarsmakten. De föreslog att sex till sju doers skulle skickas ned, varav fyra eller fem borde vara i chefsbefattning.359 Volontärer som kom till ambassaden har beskrivit att organisationen fungerade på ambassaden då det fanns drivna, duktiga personer på plats, men att det fortfarande saknades en tydlig plan för verksamheten. Mycket improviserades fram och det fanns stort utrymme för volontärerna att ta egna initiativ och ta ett stort ansvar.360 På ambassaden fanns enligt volontärer inga listor över , och man hade heller inte gjort någon inventering över hur många och vilka svenskar som fanns på sjukhusen. Däremot gjorde Skandinaviska kyrkan en inventering, där också volontärer bi- drog.361 Frivilliga fick bland annat till uppgift att koordinera flygtrans- porter hem samt sjuktransporter till flygplatserna. De bokade in personer som ville åka hem på något av luftbrons plan. De fick göra egna bedömningar av personer som skulle ges prioritet. Ambassa- den hade inte information om var svenskarna i befann sig, och i vilken grad planen utnyttjades berodde på hur många som hörde av sig till ambassaden och efterfrågade plats. Frågan angående hur de skadade skulle tas från sjukhuset till flygplatsen bidrog till en konflikt, då en ambassadtjänsteman som ansvarade för transporter ansåg att de skulle ta taxi, medan volon- tärer menade att ambulanser var att föredra och att dessa skulle ha sjukvårdskunnig personal med. Ambassadtjänstemännen såg inte nödvändigheten i att möta de skadade vid flygplatsen för att hjälpa dem med exempelvis incheckning, medan volontärer försökte få bland andra läkare att möta upp.362 Synpunkter på arbetet vid ambassaden Anländande volontärer uppfattade att ambassadpersonalen hade arbetat mycket intensivt och vara trötta. Den stressiga arbetssituationen som rådde gjorde att risken för att göra misstag var betydande.363 Stämningen bland dem som arbetade på ambassaden uppfattades som bra och folk uppmuntrade varandra. Omsorg gavs till andra i den mån tid fanns.364 Arbetsledningen var bristfällig, och resurser i form av volontärer utnyttjades inte fullt ut. Det förekom att frivilliga med olika yrkes- kunskaper som ambassaden uppenbarligen var i behov av, sökte sig till ambassaden och erbjöd hjälp, men erbjudandena fångades inte alltid upp av ambassadtjänstemännen. Exempelvis erbjöd sig några psykologer att hjälpa till med krisstöd men fick inget gehör för detta förrän efter flera dagar.365 Erbjudanden kom också till UD i från frivilliga med relevanta yrkeskunskaper som sade sig kunna åka ned till ambassaden, men UD avböjde hjälpen.366 Vissa personer som uppehöll sig på ambassaden vid nyår upp- fattades av volontärer som outnyttjade resurser. En grupp psyko- loger gavs exempelvis ingen uppgift och åkte därför inte iväg någonstans. rådde enligt några volontärer en stämning bland tjänstemännen att de inte hade några resurser att sätta in. Detta skulle exempelvis vara anledningen till att sjukhusen inte blev inventerade. Volontärer ansåg att de anställda resignerat i stället för att ta tag i situationen och ta in fler frivilliga i arbetet.367 Inga säkerhetsprövningar gjordes av volontärer som anmälde sig. De hade på ambassaden tillgång till behörighetskoder för datorer och passhandlingar med mera.368 Rutinerna på ambassaden tillät också frivilligarbetare att utföra mycket prövande uppgifter, som inte borde ha lagts på personer som var oerfarna vid dessa sysslor. En ung kvinna fick uppgiften att försöka matcha foton på om- komna med bilder på saknade personer som skickats från anhöriga i . Hon arbetade med detta ensam i ett rum i flera dygn.369 På befann sig ett relativt stort antal svenska turister. Myndighetschefen för svenska ambassaden i , , har uppskattat antalet till mellan 500 och 600 personer som åkte med reseföretagen och därutöver även en hel del reguljär- resenärer.370 En svensk medborgare avled som en följd av . Vågorna slog in över på söndag morgonen. En turist som befann sig i Matara, som blev hårt drabbat, berättar: Vi blev fångade i en buss på som låg ut mot havet när jättevågorna kom. Det blev panik inne i bussen och många tog sig ut. Vi såg hur de spolades bort. Vi försökte behålla lugnet och förstod att om vi skulle ha en chans att klara oss måste vi stanna kvar på bussen. Vattnet steg mycket snabbt, bussen skakade och jag kände kraften i vattnet som kom. Jag lyckades hjälpa upp barnen på buss- taket, tappade därefter taget och spolades iväg men lyckades få tag på en pelare. Vattnet nådde nästan upp till halsen på min fru som var kvar inne i bussen. Andra fullsatta bussar välte och snurrade runt som leksaksbilar men lyckligtvis välte inte vår buss. Trots det klarade sig uppskattningsvis bara 5 6 personer förutom vår familj , från början nästan fullsatta, buss. Efter första vågen kunde vi ta oss upp på andra våningen på bussterminalen. Totalt såg vi tre jättevågor komma, tragiskt nog kunde vi se att mellan vågorna sprang folk och letade efter försvunna anhöriga och överraskades när nästa våg kom, men det fanns inget att göra. Vi försökte att ropa till dem och göra dem uppmärk- samma på att vattnet kom igen. Man sa senare att det hade varit sju vågor. Förödelsen var enorm. Matara, en stad som ligger på sydspetsen av , blev nästan helt isolerat eftersom kustvägarna och järn- vägen var bortspolade. Fullständigt kaos rådde; alla affärer stängdes och hotellen likaså, eftersom man var rädd för plundring. Detta be- tydde att vi inte hade någon mat, vatten, boende eller skydd. Vi hade hamnat i en mycket, ja alldeles otroligt besvärlig situation. Vi såg inte till några andra västerlänningar utan var helt utlämnade.371 Många svenska resenärer försökte kontakta ambassaden i via telefon. En drabbad har berättat att de av i fick beskedet att allt hjälparbete, evakuering och extra- flyg skulle koordineras av ambassaderna. När de ringde till am- bassaden fick de höra att de inte skulle åka till eftersom det skulle bli kaos där.372 En drabbad berättar: Jag lyckades få låna en fungerande mobiltelefon av en indisk helikop- terpilot och ringde då till den svenska ambassaden i . Jag ville ha en lägesrapport för att bedöma bästa möjliga agerande för att klara oss ur situationen. Jag fick till svar att det var svårt med boendet i eftersom alla hotell var fullbelagda på grund av det inträffade men jag kunde ju ringa och höra själv när jag kom dit. Några helikopt- rar för utrymning hade man inte hört talas om. Hur transportfrågan från såg ut visste man inte utan man hänvisade mig till mitt flygbolag.