sou · GTB315d2 · 2006-01-01 00:00:00 — En person som har beviljats ställning som varaktigt bosatt i har ett permanent uppehållstillstånd i . Om per- sonen lämnar landet för att, med sina rättigheter som varaktigt bo- satt och som innehavare av ett EG-uppehållstillstånd, uppehålla sig i annan medlemsstat skall det permanenta uppehållstillståndet, en- ligt gällande bestämmelse i 2 kap. 12 § UtlL, återkallas. Förutsätt- ningar för att återkalla ställningen som varaktigt bosatt i före- ligger emellertid inte (jfr artikel 9). När det är fråga om förlorad ställning som varaktigt bosatt på grund av bortovaro uppkommer inget problem i förhållande till per- manent uppehållstillstånd. Det permanenta uppehållstillståndet har redan förlorats om de nu diskuterade tidsgränserna passerats. Ställningen som varaktigt bosatt i skall i princip vara per- manent. Återkallelse kan endast ske om ställningen förvärvats genom bedrägeri, om ett utvisningsbeslut har fattats eller vid bortovaro från gemenskapens territorium i följd. EG-uppehållstill- ståndet skall gälla och det skall förnyas automatiskt, eventuellt efter ansökan. Återkallelse eller förlust av ställning som varaktigt bosatt får aldrig grunda sig på att EG-uppehållstillståndet för den varaktigt bosatta har löpt ut (artikel 8 och 9.6). Personer med beviljad ställning som varaktigt bosatt i har på grund av denna ställning rätt att vistas i . Detta skall gälla enligt de nya bestämmelserna om varaktigt bosatta och oavsett om personen återvänder från ett annat land där han eller hon har vistats . Vid återkomsten kan utlänningens ursprungliga uppehållstill- stånd ha återkallats. Man kan tänka sig ett förfarande där den var- aktigt bosatta mer eller mindre automatiskt får tillbaka sitt uppehålls- tillstånd vid återkomsten. Alternativt låter man EG-uppehållstill- ståndet ersätta det vanliga uppehållstillståndet. Det är då av avgö- rande betydelse att en person med EG-uppehållstillstånd aldrig kom- mer i ett sämre läge än en person med permanent uppehållstillstånd enligt dagens regler. Utredningen har i avsnitt 8.2 slagit fast att ställ- ningen som varaktigt bosatt och innehavet av ett permanent uppe- hållstillstånd är två olika tillstånds- eller statusregleringar som skall existera parallellt. I enlighet med vad utredningen tidigare anfört bör den nu aktualiserade problematiken lösas på det sättet att den var- aktigt bosatte återfår ett uppehållstillstånd vid sin återkomst till . För personer med EG-uppehållstillstånd med ställning som var- aktig bosatt i annan medlemsstat skall andra regler gälla. Dessa per- soner måste ansöka om uppehållstillstånd i . 10.3.3Utvisning från unionens territorium Om tredjelandsmedborgaren utgör ett allvarligt hot mot allmän ord- ning eller säkerhet får den andra medlemsstaten utvisa honom eller henne från unionens territorium (artikel 22.3). Enligt nuvarande svenska bestämmelser finns ingen möjlighet att utvisa en tredjelandsmedborgare från unionens territorium, enbart från . I direktivet står att den andra medlemsstaten får fatta beslut om att utvisa tredjelandsmedborgaren från unionens territorium. skulle således inte behöva ha en bestämmelse av detta slag. Utred- ningen finner emellertid att en sådan möjlighet ligger väl i linje med det samarbete mellan EU-staterna som redan pågår avseende utvis- ningar, spärrlistan SIS och erkännanden av utländska utvisningsbe- slut. Utredningen föreslår därför att en sådan möjlighet införs. Möjligheten att utvisa en person från unionens territorium bör vara förbehållen särskilt allvarliga fall. Man bör kunna göra en jäm- förelse med de förutsättningar som krävs för att utvisa en person enligt 4 kap. 10 § andra stycket UtlL. I motiven till den bestämmel- sen talas om särskilt allvarlig brottslighet. Till den kategorin hör brott mot person, såsom mord och dråp samt svåra integritets- kränkningar, organiserad brottslighet, där gärningsmannen systema- tiskt med olika metoder skaffar sig själv en ekonomisk på enskildas eller på samhällets bekostnad, t.ex. ekonomiska brott så- som skatte- och gäldenärsbrott av allvarligare art, brottslighet som medför stora skadeeffekter, t.ex. grovt narkotikabrott och grov varu- smuggling av narkotika (prop. 1979/80:96 s. 63). Inför beslut om utvisning från unionens territorium skall den andra medlemsstaten samråda med den första medlemsstaten. Efter beslutet skall den andra medlemsstaten vidta alla åtgärder som är lämpliga för att effektivt kunna genomföra beslutet. Som utredningen ser det kommer frågan om utvisning från unionen att bli aktuell i samband med att utlänningen gjort sig skyldig till brott. Liksom när det gäller regler om utvisning på grund av brott bör det vara den domstol som handlägger brottmålet som skall besluta om ut- visningen. Det skulle dock te sig främmande att ålägga allmän dom- stol en skyldighet att samråda med annan stat. I stället bör föreskri- vet samråd genomföras med hjälp av . Utredningen föreslår att domstolen åläggs en skyldighet att inhämta yttrande från som inför ett sådant yttrande skall kontakta ansva- rig myndighet i det första landet. I de fall då utvisning skett på grund av att villkoren för uppehålls- tillstånd inte längre föreligger eller på grund av att tredjelandsmed- borgaren inte lagligen är bosatt i landet får utvisningsbeslutet inte kombineras med permanent bosättningsförbud (artikel 22.4). Här- av följer att om utvisningen sker av hänsyn till allmän ordning och säkerhet får beslutet förenas med ett permanent bosättningsförbud. Enligt utlänningslagen (4 kap. 14 §) får ett beslut om avvisning eller utvisning förenas med ett förbud för utlänningen att återvända till utan tillstånd av . En dom eller ett beslut om utvisning på grund av brott skall innehålla för- bud för utlänningen att återvända till eller utan tidsbegränsning. Någon förändring av svensk rätt är således inte nödvändig. 10.4Utvisning av varaktigt bosatt tredjelandsmedborgare Bedömning: Den svenska regleringen av utvisning på grund av brott motsvarar det som skall gälla enligt direktivet. Någon ytter- ligare reglering är inte nödvändig. Personer med ställning som varaktigt bosatta i skall åtnjuta ett särskilt skydd mot utvisning. I artikel 12 (punkt 1–2) föreskrivs att medlemsstaterna får fatta beslut om utvisning av en person med ställning som varaktigt bosatt i landet endast om han eller hon utgör ett reellt och tillräckligt allvarligt hot mot allmän ordning eller säkerhet. Ett utvisningsbeslut får inte grundas på ekonomiska över- väganden. Av artikel 12.3 följer vidare att innan ett beslut om ut- visning av en varaktigt bosatt fattas skall medlemsstaterna beakta hur länge bosättningen varat, den berörda personens ålder, följd- erna för vederbörande och dennes familjemedlemmar samt banden med bosättningslandet eller avsaknaden av band med ursprungs- landet. Enligt 4 kap. 3 § UtlL får en utlänning utvisas ur om han eller hon uppehåller sig här efter det att hans eller hennes uppehållstill- stånd har löpt ut eller återkallats. Sådan utvisning beslutas av Migra- tionsverket. Enligt 4 kap. 7 § UtlL får en utlänning utvisas om han eller hon döms för ett brott som kan leda till fängelse eller om en domstol undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till (första stycket). Utlänningen får dock utvisas endast om han döms till svårare straff än böter och det på grund av gärning- ens beskaffenhet och övriga omständigheter kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet i (andra stycket 1) eller om brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att han eller hon inte bör få stanna kvar (andra stycket 2). Beslutet fattas av domstol. I 4 kap. 10 § UtlL finns vissa begränsningar för utvisning på grund av brott. När en domstol överväger om en utlänning bör utvisas skall den ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhäl- let. Därvid skall domstolen särskilt beakta utlänningens levnadsom- ständigheter och familjeförhållanden samt hur länge utlänningen har vistats i (första stycket). En utlänning som hade vistats i med permanent uppehållstillstånd när åtal väcktes eller som då var bosatt i , får ut- visas endast om det finns synnerliga skäl (andra stycket). Ger gällande bestämmelser ett tillräckligt skydd mot utvisning? Enligt direktivet om varaktigt bosatta skall varaktigt bosatta tillför- säkras ett skydd mot utvisning från det land som de har sin varak- tiga ställning i. Utvisning skall, enligt artikel 12, endast få ske om ut- länningen utgör ett reellt och tillräckligt allvarligt hot mot allmän ordning eller säkerhet. När det gäller utvisning från på grund av brott är möjlig- heterna att utvisa en varaktigt bosatt person (som ju enligt reglerna för att få denna ställning har bott här ) begränsade. I samband med en justering av lydelsen av 4 kap. 7 § UtlL uttala- des att risken för fortsatt brottslighet inte behöver avse sådan brotts- lighet som är likartad med den aktuella. Det bör vara tillräckligt att omständigheterna tyder på en brottsbenägenhet i allmänhet (prop. 1993/94:159 s. 12 och 33). I normalfallet krävs för antagande om risk för fortsatt brottslighet, att det genom registerutdrag eller på annat sätt framgår, att utlänningen vid minst ett tidigare tillfälle har an- tingen dömts för brott eller godkänt strafföreläggande eller fått åtals- underlåtelse. Domstolen får alltså inte fritt spekulera om utlänning- ens allmänna brottsbenägenhet. Undantagsvis sades dock risk för fortsatt brottslighet, liksom tidigare, kunna antas föreligga, även om detta inte dokumenterats i tidigare domar. I propositionen nämndes att domstolarna beträffande ficktjuvar ofta ansett sig kunna anta yrkesmässig verksamhet, även om endast en gärning förelegat till be- dömning, samt att någon ändrad praxis inte var avsedd. Enligt utlänningslagen kan utvisning ske även utan att det förelig- ger risk för fortsatt brottslighet om brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att han eller hon inte bör få stanna kvar. Man har ansett att utvisning oberoende av återfallsrisk skall kunna ske vid allvarliga vålds- och sexualbrott, narkotikabrott och annan svårare brottslighet. För att i övrigt närmare klargöra vilka brott som avses har utvisningsmöjligheten i propositionen relaterats till brottets straffvärde. Som en allmän riktlinje anges att brottet bör ha ett straffvärde om fängelse för att utvisning skall få ske oberoende av återfallsrisk (prop. 1993/94:159 s. 13). Genom utlänningslag bestämdes att det bo- sättning eller vistelse i med permanent uppehållstill- stånd skulle fordras synnerliga skäl för att utvisning skulle få ske (tidsgränsen har senare förlängts). I motiven sades att ett sådant synnerligt skäl kan vara att brottsligheten är särskilt allvarlig. Av motiven följer att till denna kategori av brott hör: brott mot person, såsom mord och dråp samt svåra integritetskränkningar, organiserad brottslighet, där gärningsmannen systematiskt med olika metoder skaffar sig själv en ekonomisk på enskildas eller på samhällets bekostnad, t.ex. ekonomiska brott såsom skatte- och gäldenärsbrott av allvarligare art, brottslighet som medför stora skadeeffekter, t.ex. grovt narkotikabrott och grov varusmuggling av narkotika (prop. 1979/80:96 s. 63). En fråga är om det för att utgöra ett reellt och tillräckligt allvarligt hot mot allmän ordning eller säkerhet bör förutsättas att personen i fråga kan förväntas utföra något ytterligare brott. Utvisning utan att det föreligger risk för fortsatt brottslighet skulle i sådant fall eventuellt inte stå i överensstämmelse med det skydd mot utvisning som ställs upp i direktivet. Utvisning utan att det föreligger risk för fortsatt brottslighet förut- sätter att det brott som utlänningen gjort sig skyldig till är särskilt allvarligt samt, i de fall utlänningen varit bosatt här , att det föreligger synnerliga skäl. Regleringen för dessa fall synes hänga ihop med motivuttalandet om att domstolen inte fritt får spekulera om utlänningens allmänna brottsbenägenhet. I dessa situationer behöver domstolen inte fastslå att det finns risk för fortsatt brottslighet. Det begångna brottet, som kan vara det första som utlänningen fälls för, kan räcka i sig. Utredningen finner mot bakgrund av det anförda att den svenska regleringen ger ett skydd mot utvisning som motsvarar det som skall gälla enligt direktivet. I lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll finns det be- stämmelser om utvisning av hänsyn till rikets säkerhet och på grund av befarad brottslighet enligt lagen (2003:148) om straff för terrorist- brott. Det kan bli fråga om att tillämpa dessa på varaktigt bosatta. Bestämmelserna torde dock inte strida mot direktivet i det avseende som berörs. Innan ett beslut om utvisning av varaktigt bosatt fattas skall med- lemsstaten, i enlighet med direktivet, beakta hur länge bosättningen i medlemsstaten varat, den berörda personens ålder, följderna för ve- derbörande och dennes familjemedlemmar samt banden med bosätt- ningslandet eller avsaknaden av band med ursprungslandet. Hänsyn av detta slag skall tas enligt 4 kap. 10 § första stycket UtlL. Någon ytterligare reglering är inte nödvändig. Ett beslut om utvisning skall kunna överklagas och rättshjälp skall ges till varaktigt bosatta som saknar tillräckliga medel på samma vill- kor som till medborgare i den stat där de är bosatta. Dessa frågor behandlas under avsnittet som rör handläggningen. De båda EG-direktiven innehåller vissa krav på hur ansökningar om uppehållstillstånd eller om att få ställning som varaktigt bosatt skall hanteras bl.a. beträffande tidsfrister, beslutsmotivering och besluts- underlag. Vidare uppställs krav på att prövningsförfarandet håller viss standard vid t.ex. beslut om avslag och utvisning. Enligt både kommittédirektiv 2003:181 och 2004:9 skall utred- ningen ta ställning till hur de krav i EG-direktiven som hänför sig till förfarandet överensstämmer med nuvarande reglering eller ordning på området. I detta kapitel behandlas först hur och av vem ett ansökningsför- farande inleds, vilket beslutsunderlag som krävs, vilka tidsfrister be- slutande myndighet har att iaktta vid handläggningen av en ansökan, vilka krav som bör gälla för beslutsmotivering, underrättelse av beslut eller underrättelse av möjligheterna att överklaga ett beslut. Därefter behandlas procedurkraven för prövningen av ansökningar om uppehållstillstånd, om att få ställning som varaktigt bosatt, om återkallelse av sådant tillstånd respektive status och avvisning eller utvisning. 11.2Handläggning av ansökan enligt familjeåterföre- ningsdirektivet Förslag: Ett beslut med anledning av en ansökan om uppehålls- tillstånd för familjeåterförening skall meddelas den sökande tredje- landsmedborgaren senast från det att ansök- ningen lämnades in. Beslutet får meddelas senare om det före- ligger särskilda skäl. En bestämmelse med detta innehåll införs genom tillägg av ett nytt femte stycke i 11 kap. 3 § UtlL. Underrättelser om beslut i ärenden om uppehållstillstånd för familjeåterförening beträffande tredjelandsmedborgare skall vara skriftliga. En bestämmelse om att beslutsunderrättelser i ären- den om uppehållstillstånd skall ha skriftlig form och som görs generellt tillämplig för alla sådana ärenden, införs därför genom ett tillägg av ett nytt fjärde stycke i 11 kap. 3 § UtlL. I övrigt skall de bestämmelser som reglerar handläggningen av ärenden om uppehållstillstånd också gälla för ärenden om familje- återförening för tredjelandsmedborgare. Det innebär bl.a. att skyl- digheten att enligt 11 kap. 3 § andra stycket UtlL motivera be- slut i tillståndsärenden samt att vid ett avslags- eller återkallelse- beslut underrätta sökanden om hur man överklagar beslutet en- ligt 21 § andra stycket FL skall gälla. 11.2.1Inlämnande och handläggning av ansökan om familjeåterförening I artikel 5.1 anges att vem som är behörig, referenspersonen eller familjemedlemmen, att ansöka om familjeåterförening avgörs av med- lemsstaterna. Nuvarande reglering om vem som kan ansöka om uppehållstillstånd finns i 2 kap. 5 § UtlL. Enligt 2 kap. 5 § första stycket UtlL skall en utlänning som vill ha uppehållstillstånd i ha utverkat detta före inresan. Enligt 2 kap. 5 § UtlL är det den som önskar att få uppehållstill- stånd i som är behörig att ansöka härom. Det innebär att det är familjemedlemmen som skall ansöka om uppehållstillstånd för familjeåterförening. Någon författningsändring behövs därför inte i denna del. I artikel 5.2 föreskrivs villkoren för beslutsunderlaget. En ansökan skall åtföljas av skriftliga bevis för familjebanden och för att villko- ren i artiklarna 4 (släktskap) och 6 (allmän ordning och säkerhet) eller – i förekommande fall – 7 (försörjningskravet) eller 8 (vistelse- tid m.m.) är uppfyllda och bestyrkta kopior av familjemedlemmarnas resehandlingar. Om det är lämpligt får, i syfte att styrka familjeban- den, samtal hållas med referenspersonen och familjemedlemmarna. Om ansökan rör familjeåterförening för en ogift partner skall vid bedömningen av om ett varaktigt förhållande föreligger, medlems- staten beakta förekomsten av gemensamma barn, tidigare samboende, registrerat partnerskap eller andra tillförlitliga bevis. Förvaltningslagen (1986:223), FL, är enligt huvudregeln tillämplig för handläggningen av ärenden om uppehållstillstånd. I 11 kap. ut- länningslagen (1989:529) finns bestämmelser om handläggningen i vissa fall. En myndighet – i detta fall utlandsmyndigheten och Migrationsver- ket – har en utredningsplikt. Plikten innebär att utreda ett ärende som dess beskaffenhet kräver (se Proposition 1985/86:80 om ny för- valtningslag, s. 19 och T. och B. , Förvaltningsla- gen med kommentarer, 2003, s. 73, jfr Utlänningslagen – Vägledande beslut, UN 313-97 och 404-00). Trots myndighetens utredningsplikt ankommer det på sökanden att hjälpa till så att frågan blir utredd in- för beslutet (Utlänningslagen – Vägledande beslut, reg. 83–98). Be- slutsmyndigheten brukar i anknytningsärenden infordra pass- och andra identitetshandlingar. Om ett försörjningskrav skulle införas (jfr artikel 7) kan behov av att sökanden ger in utdrag ur bankintyg, anställningsbevis m.m. aktualiseras. Lämpligt underlag för en pröv- ning av om utlänningen uppfyller kraven för uppehållstillstånd med hänsyn till allmän ordning och säkerhet (se artikel 6) är utdrag ur svenskt misstanke- eller belastningsregister. har be- fogenhet att inhämta sådana utdrag redan enligt nuvarande ordning. I den omfattning beslutsmyndigheten anser att ett behov finns kan den enligt 14 § FL inhämta underlag för ett beslut om uppehålls- tillstånd genom muntlig handläggning. (Bestämmelsen om muntlig handläggning i 11 kap. 1 § UtlL rör endast asylsökande, EES- med- borgare och Schweizare). Normalt förekommer intervjuer på ut- landsmyndigheten av den anhörige som åberopar anknytning som grund för ansökan. Det finns alltså redan en fastlagd princip om att beslutande myn- dighet har ett utredningsansvar inför beslut om uppehållstillstånd. Formen för detta kan vara skriftlig eller, med stöd i 14 § FL, munt- lig. Behov av författningsändringar eller andra ändringar i detta av- seende är därför inte påkallat. I vad mån ett förhållande mellan ogifta personer är varaktigt eller inte är en faktor som skall beaktas vid prövningen av om en sambo skall få uppehållstillstånd för familjeåterförening. (Detta behandlas i avsnitt 8.1). Enligt artikel 5.3 skall som huvudregel en ansökan om familjeåter- förening lämnas in när sökanden vistas utanför den stat referensper- sonen vistas i. Undantag får medges i lämpliga fall varvid en ansökan får godtas från en familjemedlem som redan finns i landet. Enligt 2 kap. 5 § första stycket UtlL slås fast att en utlänning som vill ha uppehållstillstånd skall ha utverkat ett sådant före inresan till samt att en ansökan härom inte får bifallas efter inresan. I 2 kap. 5 § andra stycket 1–5 UtlL medges dock undantag för fem situationer: Den som har uppehållstillstånd med tillfälligt skydd enligt 2 a kap. 2, 3 eller 4 § eller på grund av flyktingskäl eller annat skyddsbehov enligt 3 kap. 4 § (p. 1), den som åberopar humanitära skäl (p. 2), den som enligt 2 kap. 4 § andra stycket fått tidsbegränsat uppehållstillstånd och önskar förlängt tillstånd (p. 3), den som har eller kan beviljas tidsbegränsat uppehållstillstånd enligt 4 a § (p. 4) eller om det annars föreligger synnerliga skäl (p. Ytterligare undan- tag från huvudregeln i första stycket kan medges enligt 2 kap. 5 § tredje stycket UtlL: Undantag kan ges för personer som på grund av anknytning enligt 2 kap. 4 § första stycket 1–4 och andra stycket 1–2 har stark anknytning till person som är bosatt i och det inte skäligen kan krävas att utlänningen återvänder till ett annat land för att där ge in sin ansökan. Den rådande huvudprincipen om att ansökan om uppehållstillstånd skall ges in när sökanden befinner sig utomlands och som kommer till uttryck i 2 kap. 5 § första stycket UtlL uppfyller direktivets krav i denna del. Skäl saknas att inte anse de undantag från huvudregeln som anges i andra och tredje stycket samma paragraf, i de fall de blir tillämpliga i familjeåterföreningsfall, som lämpliga. Gällande reglering i 2 kap. 5 § UtlL stämmer överens med kraven i artikel 5.3 om varifrån en tredjelandsmedborgare skall ansöka om uppehållstillstånd för familjeåterförening. Någon ändring av be- stämmelsen i sak behövs därför inte för detta ändamål enligt utred- ningens uppfattning. I artikel 5.4 ställs krav på att beslut med anledning av en ansökan om familjeåterförening skall skriftligen meddelas sökanden senast från det att ansökan lämnats in. Om prövningen av ansökan är av komplicerad natur får fristen förlängas i undantagsfall. I artikeln anges också att beslutet skall vara motiverat. Följderna av att ett be- slut inte fattats inom fristen skall regleras i medlemsstaternas natio- nella lagstiftning. I 21 § första stycket FL finns bestämmelser om att enligt huvud- regeln enskild sökande i ärende som rör myndighetsutövning har rätt att underrättas om slutligt beslut. Om det är uppenbart obehöv- ligt behöver underrättelse inte ske. I litteraturen har dock förordats stor återhållsamhet när det gäller underlåtenhet att underrätta om beslut. Även positiva beslut omfattas av underrättelseskyldigheten (se T. och B. , a.a. s. 232). I de fall ett beslut går en part emot och kan överklagas, skall underrättelse ske om sättet för överprövning (21 § andra stycket). Beträffande formen för under- rättelse är det myndigheten som bestämmer om det bör ske munt- ligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Underrättelse skall dock ske skriftligt om parten begär det (21 § tredje stycket). När det gäller kravet på handläggningstid är 7 § FL:s bestämmel- ser tillämpliga. Enligt denna paragraf skall varje ärende där enskild är part handläggas så enkelt, snabbt och billigt som möjligt utan att Innebörden härav är bl.a. att bestämmelsen skall vara vägledande i fråga om tillämpningen av andra regler i för- valtningslagen, t.ex. underrättelse av beslut (prop. 1985/86:80 s. 62). I 11 kap. 3 § första och andra stycket UtlL finns bestämmelser om motiveringsskyldighet för beslut i ärenden enligt utlännings- lagen. I första stycket hänvisas till att 20 § FL, som enligt huvud- regeln innebär motiveringsskyldighet för beslut som innebär myn- dighetsutövning mot enskild, skall gälla även för beslut i ärenden enligt utlänningslagen. I 11 kap. 3 § andra stycket UtlL regleras sär- skilt att motiveringsskyldighet gäller för beslut i ärenden om uppe- hållstillstånd. Ärenden om uppehållstillstånd är att hänföra till myndighetsutöv- ning mot enskild. Kravet på beslutsunderrättelse i familjeåter- föreningsdirektivet innebär i och för sig att beslutsorganet, Migra- tionsverket, inte får underlåta detta.