sou · GTB3116 · 2006-01-01 00:00:00 — Områden där renarna befinner sig inför och under kalvning bör undantas från fiskeupplåtelser under senare delen av månad efter- som vajorna då är högdräktiga eller just har kalvat. Störningar april–maj kan under olyckliga omständigheter omintet- göra ett bra kalvningsresultat. Om vajorna har sökt sig undan mänsklig närvaro till utsatta höjdlägen kan ett oväder ta död på samtliga spädkalvar i den flocken. Är störningarna långvariga, blir vajornas mjölkproduktion så låg, att kalvarna blir försvagade och löper större risk att omkomma i samband med faror, t.ex. vid passage av vattendrag eller i samband med hårt väder. Vattendrag, som är svåra att passera vid rendrivning, bör undan- tas från upplåtelse man normalt använder sig av flyttstråket. Störningar vid sådana situationer kan förutom mer- arbete också orsaka drunkningsolyckor bland renarna, när panik ut- bryter i renhjorden. Samernas egna fiskebehov kan tillgodoses genom att tillräckligt stort antal undantagsvatten avsätts. I annat fall finns risk för åter- kommande intressekonflikter mellan samernas fiske och fritids- fisket. Både upplåtelse av jakt och fiske kan å andra sidan med väl fungerande organisation och erbjudanden om logi, guidning m.m. ge ökade utkomstmöjligheter i samebyarna. bedrivs jakt- och fisketurism inom endast 13 av landets 33 fjällsamebyar. Samebyarna menar att turistverksamhet i samisk regi kan utgöra ett ekonomiskt komplement som störningarna i renskötseln minskar. Eftersom aktörerna har god kännedom om pågående renskötsel- arbeten och vilka betesmarker som för tillfället utnyttjas intensivt kan jakten styras till mindre känsliga områden. Renskötseln – en översikt Regeringen tillsatte 1997 en parlamentarisk kommitté med uppgift att kartlägga och redovisa de stödformer som kommer rennäringen, samerna, samisk kultur och sameskolorna till del samt göra en översyn av rennäringslagen och rennäringsförordningen. Utifrån kartläggningen och översynen skulle kommittén lämna förslag till en rennäringspolitik som ger underlag för en ekologiskt, ekono- miskt och kulturellt långsiktigt bärkraftig rennäring, föreslå hur rennäringen bör organiseras , utreda vilka uppgifter som i fortsättningen bör vara myndighetsuppgifter, granska förhållandet mellan rennäringen och andra areella näringar, överväga behovet av statligt engagemang i rådgivningen för rennäringen, utreda effekter- na av bestämmelserna om högsta tillåtna renantal, utreda hur långa transporter av renar kan undvikas samt göra en översyn av bestäm- melserna om samefonden. överlämnade sitt betänkande (SOU 2001:101) En ny rennäringspolitik, del 1 och 2. Till betänkandet fogades nio reservationer och särskilda yttranden. Kommittén fann att den nu gällande rennäringslagen innehåller en blandning av civilrättsliga regler och regler om hur rennäring får bedrivas. Exempel på civilrättsliga regler i rennäringslagen är beskrivningen av de befogenheter som ingår i renskötselrätten och omfattningen av renskötselområdet. Regler om hur rennäring får bedrivas är exempelvis bestämmelserna om högsta renantal. Kom- mittén ansåg att denna sammanblandning av regler ledde till oklar- heter och föreslog därför en uppdelning av bestämmelserna i två lagar. Kommittén föreslog också att i stället för läns- styrelserna skulle fatta beslut om indelning i byområde. Reglerna för samebyarna skulle så långt möjligt vara desamma som för eko- nomiska föreningar. Förbudet för samebyar att bedriva annan verksamhet än renskötsel föreslogs försvinna. Därutöver föreslogs att samebyn som medlemmar skall anta alla samer som kan härleda sitt ursprung från samebyn. Kravet på att medlem skulle vara same skulle inte gälla make eller sambo till medlem. skulle pröva frågan om sökande är same eller har sitt ursprung i samebyn om det uppstår oenighet. Vid bystämman skulle röstning som huvudregel ske utifrån att varje myndig medlem har en röst. Renskötseln – en översikt minst en medlem begär det skall i frågor som rör renskötseln, jakt och fiske varje medlem ha en röst för varje ren han eller hon innehar. Vidare utvecklade kommittén sin syn på hur rennäringen skall förhålla sig till annan markanvändning. Den framhöll att med- lemmar i samebyn grundar sin användning av marken på rensköt- selrätten. finns det markägare som grundar sitt bruk på äganderätten. Både renskötselrätten och äganderätten omfattas av grundlagens egendomsskydd. Enligt kommittén speglade de nu- varande bestämmelserna i rennäringslagen inte detta, bestämmel- serna ger inte samebymedlemmarna det skydd de är berättigade till. Kommittén föreslog därför i stället en generell och ömsesidig hän- synsregel för alla som brukar marken inom renskötselområdet. Samråd skulle ske i hela renskötselområdet. Samebyarnas vinter- bete skulle få ett tydligare skydd. Samebyarnas och deltagande i beslutsprocessen skulle utökas när ny markanvändning planerades. På den statliga marken inom renskötselområdet före- slog kommittén att den samiska markanvändningen lyfts fram. Det skulle tydligare markeras att kronomarken ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen i första hand är avsedd för samebyarnas renskötsel och annan samisk markanvändning. Skogssamebyarna borde få samma rätt till ersättning för nyttjanderättsupplåtelser som fjällsamebyarna. Kommittén gjorde även en analys av jakt- och fiskerätten och föreslog en särskild utredning om denna. skulle utöva tillsyn över samebyarnas förvaltning av renbetet och fastställa högsta tillåtna renantal för varje sameby. skulle också få i uppdrag att utforma stöden till ren- näringen. Ansvaret för att administrera medlen skulle överföras från till . Samefonden skulle över- föras till . Koncessionsrenskötseln borde på grund av sin kulturella betydelse och för att den bidrar till sysselsättningen finnas kvar. I remissbehandlingen framfördes många olika typer av invänd- ningar. De juridiska remissinstanserna ansåg att lagförslagen delvis inte var tillräckligt genomarbetade. Från markägareföreträdare och jakt- och fiskeföreträdare hävdades att innehållet i betänkandet innebar en förskjutning, samernas utökade rättigheter skulle inne- bära en försvagning av markägares grundlagsskyddade rättigheter. Renskötseln – en översikt 4.4.2Jakt- och fiskerätten hos Konkret är det främst två saker i Rennäringspolitiska kommitténs betänkande som har betydelse för vår utredning. har analyserat jakt- och fiskerätten i lappmarkerna och renbetesfjällen. Vidare har förslaget om att öppna samebyarna en direkt påverkan på jakten och fisket. Kommittén framhåller att rätten till jakt- och fiske på kronomark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen är omtvistad. Den påpekar vidare att det finns två skilda uppfattningar. Den ena är att staten i egenskap av ägare till kronomarken har jakt- och fiskerätt tillsammans med samebymedlemmar på denna mark. Den andra är att samerna på grund av urminnes hävd har ensamrätt. Eftersom ansåg sig sakna möjlig- het att kartlägga de historiska förhållandena föreslog utredningen en särskild utredning om jakt- och fiskerätten. Nedan följer en redo- visning av de två skilda uppfattningarna på det sätt de anges av rennäringspolitiska kommittén. 1.Staten har i egenskap av ägare jakt- och fiskerätt tillsammans med samebymedlemmar Grunden för detta skulle vara staten i egenskap av markägare enligt jaktlagen och fiskelagen har jakträtt på sin mark. Eftersom staten äger kronomarken har den jakt- och fiskerätt. En omständighet som vidare talar för detta är att upplåter jakt- och fiskerätten. Staten åberopar vidare att redan enligt lag så kunde myndigheterna upplåta den del av jakt- och fiskerätten som samerna inte behövde. Till vidare stöd åberopas även att staten enligt jaktstadga lät envar jaga på överloppsmark. Upp- fattningen skulle därmed vara att staten inte hade kunnat ge envar rätt att jaga om inte staten hade haft egen jakträtt. Renskötseln – en översikt Samerna skulle på grund av urminnes hävd ha ensamrätt. jaktstadga anges i 5 § att det som stadgas om statens jakträtt gäller om det inte genom urminnes hävd är annorlunda bestämt. jaktlag framgår att lagen inte gäller på mark som blivit till lapparnas uteslutande begagnande anvisat. Även den nu gällande jaktlagen och fiskelagen innehåller övergångsbestämmelser som innebär att äldre rättigheter grundade på urminnes hävd inte inskränks genom den nya lagstiftningen. Detta innebär enligt samerna att staten inte har någon jakt- och fiskerätt. Vidare åbe- ropas det s.k. skattefjällsmålet, NJA 1981 s. 1. I domen anges på s. 235 att samerna haft ensamrätt till fisket på skatte- fjällen och inom lappmarkerna. Vidare framgår att samerna själva upplät fisket. Staten var länge av den uppfattningen att samerna hade ensamrätt till marken. Historiskt betecknas marken som avsedd för samerna. Skälet till att samerna inte fick upplåta jakt- och fiskerätten var också att de inte ansågs klara av det. Därmed skulle upplåta samernas jakt- och fiskerätt. Eftersom av- gifterna än tillfaller samerna utgör det ett stöd för det syn- sättet. I ett rättsfall från (NJA 1942 s. 336) som behandlade privata markägares anspråk på jakträtt på krono- mark ovan odlingsgränsen angav staten att samerna hade ensamrätt till renbete ovanför odlingsgränsen och att man hade fullt skäl att anse att även rätten till jakt och fiske ovanför odlingsgränsen till- kom samerna ensamma. Först i förarbeten till jaktlagen i propo- sition 1986/87:58 och i samband med upplåtelse av småviltsjakten 1993 förs fram ett resonemang om att staten skulle ha en egen jakt- rätt. Förslaget att öppna samebyarna Den samiska befolkningen har en på urminnes hävd grundad ren- skötselrätt. Rätten till jakt och fiske inom renbetesfjällen och lapp- markerna är en del av renskötselrätten. Enligt rennäringslagen får bara medlem i sameby utöva renskötselrätten. Det betyder alltså att den samiska befolkningens kollektiva rättighet förvaltas av same- byarna. Enligt gällande regler är medlem i sameby i huvudsak same som deltar eller har deltagit i renskötseln inom byns betesområde. Innebörden är att renskötselrätten utövas av de ca 2 500 samer som Renskötseln – en översikt är medlemmar i samebyarna. Totalt finns det ca 20 000 samer i . föreslog att samebyn som med- lemmar skall anta alla samer som kan härleda sitt ursprung från samebyn. Syftet skulle vara att motverka nuvarande uppdelning av det samiska folket. bedömde att trycket mot natur- resurserna jakt och fiske inte skulle komma att öka i någon nämn- värd utsträckning, eftersom de nya samebymedlemmarna som i första hand kan komma i fråga för att nyttja jakten och fisket sannolikt jagar och fiskar. För att ytterligare minska faran för ett överutnyttjande föreslog kommittén också att samebyn skulle ha rätt att begränsa jakt- fiskerätten för sina medlemmar. Sportfiskarna, , de tre nordligaste läns- styrelserna samt flera andra remissinstanser har kritiserat kommit- téns förslag och efterlyst en konsekvensanalys. Såväl som är dock positiva till förslaget, jämför vidare 3.2. 5Jakt och fiske i renskötsel- området – en översikt Fisket och i synnerhet jakten är fortfarande ett viktigt bidrag för hushållen i . Det framgår tydligt i en enkätundersökning , riktad till jägare inland där av de till- frågade angav att huvuddelen av köttkonsumtionen kom från den egna jakten. Dessa resultat verifieras i en senare enkätundersökning från forskningsprojektet 2004. Nyttjandet av vilt och fisk ligger högre än det nationella genomsnittet för de boende i : En stor andel av hushållen (46–) i de tre nordliga fjällänen använde kött från vilt regelbundet. intar en tydlig tät- position. I flera fjällkommuner använder av hushållen kött från vilt regelbundet. Skillnaderna mellan fjällområdet och övriga är när det gäller användningen av egen fångad fisk mindre än i fråga om vilt. Bak- grunden till detta är att det finns sportfiskare i en ungefär lika stor andel av hushållen i som i hushållen i övriga . I det följande behandlas de viktigaste vilt- och fiskarternas eko- logi, utnyttjande och förvaltning. De är uppdelade i särskilda av- snitt för älg, ripor och fisk. Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt Älgjakten är utan tvekan den viktigaste jakten för jägarna i det om- råde som berörs av vår utredning. Älgstammen i som helhet uppvisar en mycket hög täthet i en internationell jämförelse och vinterstammen torde ligga kring 200 000 djur. När tillgången var som mest i början sköts det drygt 170 000 älgar. ligger nivån på omkring hundratusen älgar vilket motsvara drygt tiotusen ton kött. Älgen är det största hjortdjuret och en stor älgtjur kan väga 600–i levandevikt . är mindre och en stor ko väger omkring . Älgar i nordliga miljöer blir i regel 15–tyngre och växer . Älgen lever huvudsakligen av kvistar från löv och barrträd men också bärris om detta är tillgängligt, medan löv, bärris och örter dominerar . Det finns inga uppgifter om att det skulle finnas någon födokonkurrens mellan ren och älg. Älgen föder ofta tvillingar och älgstammen i har en hög tillväxt. Kornas produktivitet är beroende av kroppsstorlek men också av klimatet och är betydligt lägre i nordliga och kärvare klimat. Dödligheten och förändringen i älgstammens storlek styrs till stor del av människan. Jakten står för en mycket stor del av dödligheten. Det förhållandet att älgen i stort sett saknar naturliga fiender gör det (i vart fall förhållandevis) enkelt att reglera stammen. Älgstammen skulle växa mycket snabbt utan jakt och nå en mångdubbelt högre nivå innan tillgången på föda hindrar en fortsatt tillväxt. Sannolikt skulle älgstammen bli så stor utan jakt att den skulle beta ner till- gången på lämplig föda och krascha på grund av svält. Ingen annan viltarts utveckling är så direkt styrd av människan. Regleringen av älgstammen styrs ofta av beslut som motiveras av omfattningen av älgbetningsskador på skogen och viltolyckor föror- sakade av en tät älgstam. Älgstammen ökade mycket snabbt och avskjut- ningen nådde en topp . Figur 5.1 visar det totala antalet skjutna älgar i , och Norr- bottens län. Notera den betydligt lägre avskjutningen i , vilken beror på att arealen älgproduktiv mark är förhållandevis liten. Kunskapen om älgstammens storlek och sammansättning i fjäll- området är dock förhållandevis begränsad. Flyginventeringar, den enskilda metod som ger säkrast skattningar genomförs mycket sällan i fjällområdet. Data från den senaste (möjligen den enda) fjäll- Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt inventeringen i visar på en vinterstam om knappt två djur per 1 000 ha. Många andra metoder bygger på att jägarna rappor- terar observerade älgar, räknar spillningshögar eller uppskattar betes- trycket. Bedömningen försvåras också av att älgarna vandrar mellan vinter- och sommarområden. I södra fjällkedjan följer vandringarna i hög grad älvdalarna men de blir allt mer svårförutsägbara ju längre norr- ut man kommer. En älg kan vandra och röra sig över ett område på 100 000 ha. Ett betydande problem i fjällområdet är att det är få jägare per arealenhet och att en betydande andel jägare inte bor i området. Särskilt i fjällområdet är det viktigt att ta hänsyn till den osäkerhet som finns i uppgifterna om älgstammens storlek när licenskvoterna fastställs. Figur 5.1 Den totala älgavskjutningen i , och Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt Utgångspunkten för beslut om älgstammens storlek är att den skall vara produktionsanpassad, dvs. att den skall ligga på en nivå som utgår från reproduktionen i området. Rimlig hänsyn skall också tas till andra relevanta faktorer (skador på skogen, trafikolyckor m.m.). För detta fordras en väl fungerande inventering. I en försöksverksamhet kring lokal älgskötsel som genomfördes av 1997–2003 påpekas några problem. Det är svårt för de lokala intressenterna att formulera tydliga mål för den lokala älgskötseln. Det behövs en regional/central nivå som kan bistå och samordna det lokala arbetet. Beslutsunderlag för lokala samråd i inland bör samlas från områden som är närmare 100 000 ha. Älgvandring i och behovet av specialist- kunskap för att kunna utvärdera flyginventering, älgobservationer m.m. ansågs också vara ett problem. En lägre precision på kun- skapen om älgstammen i fjällområdet torde göra det mycket vansk- ligt att reglera älgpopulationen mot önskat mål och det är en risk att förhållandena i skogslandet alltför okritiskt överförs till det fjälldominerade området. En lång jakttid i kombination en svag älg- stam som lätt överskattas kan göra att älgstammen reduceras till en mycket låg nivå. Det saknas statistiskt robusta inventeringsmetoder. Den illegala älgjakten antas vara betydande i delar av det aktuella området. Administrationen och regelverket för licensområden (inklusive älgskötselområden) har länge varit under diskussion och det har funnits olika möjligheter att registrera områden för älgjakt hos . Åtgärder som stödutfodring eller viltvårdsplantering- ar för älg är mycket ovanliga i det berörda området. Lokalt sker försök med utfordring och störning i syfte att få bort älgar som koncentreras i skogsplanteringar. Avskjutningen på statens mark på renbetesfjällen och ovanför odlingsgränsen är en liten del av den totala älgavskjutningen och följer inte helt den länsvisa utvecklingen. Avskjutningen för same- byar och övriga jaktlag på renbetesfjällen i visas i figur 5.2. Nedgången i samebyarna verkar komma efter nedgången i övriga delar av länen medan övriga älgjaktsområden visar en mer jämn, om än något minskande avskjutning. Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt Figur 5.2 Tillgängliga data för älgavskjutningen på renbetesfjällen och ovan- för odlingsgränsen i och Samebyarna har har svarat för 70–av den totala avskjutningen på renbetesfjällen i . I Väster- botten sköts 1 200–1 400 älgar ovanför odlingsgränsen 1993–2003. Detta framgår redan av kap 3. Avskjutningen i visas i figur 5.3. låg ortsbornas avskjutning på en högre nivå varefter den sjönk dramatiskt. Därefter har samebyarna legat på en högre av- skjutning trots att de s.k. ortsbojaktlagen haft en högre tilldelning. Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt Figur 5.3 Älgavskjutning på statens mark ovanför odlingsgränsen i I synnerhet bland ortsbojägarna i utnyttjar man i minst grad den andel av antalet älgar som man fått tillstånd att skjuta, s.k. licensfyllnad. I medeltal utnyttjar, fyller, ortsbor och samebyar sin licens till i . Motsvarande siffror är mellan i där den är något högre för samebyar än för ortsbojägare. I är den mellan . Hur regelverket i fråga om älgjakten tolkas i de olika länen ut- vecklas i kapitel 3 och i bilaga 3. Det har tidigare (1986–87) gjorts en omfattande undersökning av jaktens värde. Denna omräknades då till reala belopp i penning- värdet . Köttvärdet för älgjakten i beräknades till och de uppskattade kostnaderna (arrenden, resor, utrustning) till 226 miljoner. Älgjakten i går i stort sett jämnt upp, medan den i ger ett ekonomiskt underskott på . Tar man hänsyn till rekreationsvärdet, så uppstår ett överskott både i södra och norra . Särskilt i är rekreationsvärdet högt, trots att antalet fällda älgar per älgjägare är högre i norra än i . Situationen har emellertid förändrats på flera sätt –87. Älgstammen har minskat i storlek. Jägarkåren i har åldrats och befolk- ningsminskningen i glesbygdsområdena, bl.a. många fjällbyar, har skapat rekryteringssvårigheter i fråga om den fastboende befolk- ningen. Risken för att antalet fastboende jägare i inland Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt skall minska inom 5–är stor. Det blir därmed än svårare att reglera älgstammen i fjällområdet via jakt. kommer älg- stammen att vara ett viktigt bytesdjur för de stora rovdjuren, i synnerhet varg. Älgjakten har också ett värde i form av arrangerad turistjakt. Här är det dock svårare att ge några entydiga värderingar. Skickliga entreprenörer som erbjuder representationsjakt för företag anger att en älg kan motsvara en bruttoinkomst på . Det finns dock få uppgifter om företag som säljer älgjakt i inland. I finns två arter av ripa, dalripa och fjällripa. Fjällripan finns i huvudsak på kalfjället och ibland nere i den glesa fjällbjörkskogen medan dalripan även finns i skogslandet och på öarna i . Ripstammen fluktuerar mycket år och antalet dal- ripor kan variera med upp till den totala stammen mellan två påföljande vårar. Betydligt mera är känt om dalripan än fjällripan och det följande rör i huvudsak dalripa om inget annat sägs. Vanligtvis sägs dalripan fluktuera med ett tre–fyraårigt mönster, men senare tids forskning har visat på längre och mer oregelbundna fluktuationer, särskilt i norr. Den totala vårstammen av dalripa har mycket ungefärligt uppskattats till mellan 100 000 och 400 000 par i . Förlusten av ägg och kycklingar är stor och varierar också den starkt mellan år. Den årliga dödligheten i ripstammar upp- skattas till 45–, kycklingdödligheten oräknad. Rovviltet är den viktigaste direkta dödsorsaken i områden med måttlig jakt. I är ripjakt tillåten –sista februari i , men är utsträckt till i och . Det mesta av jakten sker dock den . av den totala avskjutningen sker under jaktens första . I har ripjakten varit populär och antalet rip- jägare uppgår till ca 90 000, jämfört med knappt 10 000 i . Den totala avskjutningen är också 5–10 gånger större än i . Det har varit möjligt att få arrendera ripjakt av lant- bruksnämnderna efter godkännande av berörda samebyar. Det mesta kända exemplet är kanske som arrenderade stora delar av kommun . Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt Intresset för jakt med stående fågelhund tycks ha ökat under 1980- talet och trycket på lantbruksnämnderna att upplåta mark ökade därmed också. 1986 var ca 450 000 ha upplåtna på 103 arrenden i . Dessutom fanns en kölista på omkring 350 personer som önskade få tillgång till ripjakt. Samebyarna och lantbruksnämnden disku- terade förutsättningar för att öka möjligheterna till ripjakt sam- tidigt som samebyarna ville ha möjligheten att själva ta hand om och administrera jakten. startade en försöksverksamhet i inom Tåssåsens, och samebyar med syftet att bl.a. öka jaktutbudet och stödja kombinationsverksamhet inom samebyarna. Från /91 infördes den s.k. Jämtlandsmodellen i samtliga samebyar i länet. Ca 600 000 ha av det drygt 1 miljon ha stora området renbetesfjäll delades in i 2 500 ha stora jaktområden. I de flesta samebyar delade dåvarande lantbruksnämnden och byarna på ansvaret, även om myndigheten skötte all jaktupplåtelse i några byar. Tåssåsens, Mittådalens, Rattevare och Hotagens samebyar tog emellertid ett eget ansvar för administration av ripjakten. Bok- ningen skedde genom att intresserade jägare kunde ringa till en särskild telefonkö som öppnades ett givet klockslag på ett bestämt datum. I och med de förändringar som skedde i fråga om småvilts- jakten i fjällen försvann samebyarnas möjligheter att disponera mark för egen kortförsäljning. 2003 beslöt i att (2003–2005) låta Tåssåsens sameby genom sin jaktförening vara ensam återförsäljare av jakttillstånd inom samebyns marker. Det s.k. Tåssåsenförsöket skall inte blandas samman med den tidigare Jämtlandsmodellen (även om Tåssåsens sameby deltog även i detta försök). Tåssåsen sameby är nu uppdelad i 26 områden för småviltsjakt. Totalt är 95 200 ha upplåtna. Jägare som löser dagkort och vill jaga gör en intresseanmälan för att komma med i lottning av turordning. Lottningen ska ske under överinseende av . Resultatet presenteras på internet. I takt med att lott- ningen framskrider kontaktar man jägarna beträffande bokning av tid och ställe. Ett delområde om 7 840 ha är upplåtet endast för dem som har årstillstånd för småviltsjakt i . Där kan jakt också bedrivas under älgjaktsuppehållet. I övriga delar av samebyområdet får jakt Jakt och fiske i renskötselområdet – en översikt inte bedrivas med stöd av årstillstånd förrän tidigast och då skall samebyområdets återförsäljare kontaktas tidigast innan jakten.