sou · GTB3104d2 · 2006-01-01 00:00:00 — hördes tjattret från apor och emellanåt skrik från människor om att de hade blivit ormbitna.44 Andra satt kvar i bergen i runt 20 timmar.45 En volontär uppskattade antalet personer som befann sig uppe i bergen efter vågen till över 5 000.46 Hjälpsamheten var oftast stor. Man delade på vatten och andra förnödenheter. Frivilliga delade ut chips och näringsdrycker som de funnit.47 Några har emellertid berättat att inte alla hjälptes åt utan att vissa i första hand försåg sig själva. Stämningen var inte bara god.48 Flera har rapporterat om att plundring förekom, till och med av skadade och avlidna personer.49 Den thailändska militären började att med heli- kopter och båtar undsätta drabbade från öarna. Till kom helikoptrar och kvällen, men kunde göra den stora insatsen först när ljuset kom tillbaka på mån- dagen. Skadade togs med prioritet till fastlandet med helikopter, medan andra fick vänta på båttransporter, som ofta blev överfulla. Volontärer hjälpte till med att transportera skadade från hotell och berg. Sex starka män kunde behövas för att transportera en skadad ner för bergen och över all bråte på en provisorisk bår. En svensk volontär medverkade i arbetsledningen kring att få ned de skadade från bergen, samla förnödenheter och se till att prioriteringen med att de skadade skulle få företräde till helikoptertransporterna följ- des. Frivilliga läkare bedömde vilka som var svårast skadade och hade störst behov av snara transporter.50 En trettonårig flicka klämdes och fick ligga ovanpå en avliden person då hon transporterades i en överfull helikopter till från en ö utanför 2.4Spontan hjälp med mat och husrum Människor som hade förlorat alla sina tillhörigheter hade ett akut behov av mat, dryck och logi. Direkt efter katastrofen, under hela den följande dagen och natten under evakueringsfasen kom lokal- befolkningen till spontant uppkomna och organiserade uppsam- lingsplatser med mat och dryck. Många har berättat om thai- ländarnas givmildhet med att skaffa fram förnödenheter och att de drabbade aldrig under katastrofen gick hungriga eller törstiga. En del drabbade fick även uppehälle hos thailändare. Flera drabbade fick logi hos en taxichaufför som erbjöd transport från och även bjöd på mat och dryck.52 En dykföretagare gav härbärge åt 25 drabbade.53 En ung svensk kvinna och hennes bror fick hjälp och boende av en bonde, som också tagit hand om några svenska barn och andra resenärer.54 En familj bodde hos en thailändsk familj på berg i två dygn.55 Drabbade fick också logi hos svenskar som var boende i Thai- land. De inhyste vänners vänner eller andra turister som behövde natthärbärge.56 En bofast kvinna som kom att bli volontär efter katastrofdagen träffade på en chockad svensk familj uppe i bergen, dit hon själv körde för att undkomma vågen, och lät dem bo hemma hos sig, eftersom vägen till deras boende i Patong var belamrad med bråte.57 Transporterna till flygplatsen från sjukhusen kom igång på mån- dagen. hämtade sina resenärer med bussar.58 Fri- tidsresor körde drabbade och skadade till flygplatsen samt i . Även lokala bussar användes för evakuering av drabbade. Nya kreativa lösningar verkar ha använts; exempelvis körde en lokalbuss upp vid Takua Pa-sjukhusets kriscenter och ropade runt att bussen skulle till flygplatsen i . Chauffören tog betalt av vanliga lokala resenärer som han satte av vid bussturens vanliga utsatta hållplatser, men lät drabbade turister, med en nickning, åka gratis och fortsatte sedan ända till flygplatsen.59 Otaliga är uppgifterna om svenskar som fått hjälp av thailändare som skjutsat dem till sjukhus, flygplatser, uppsamlingsställen och tempel. Några få uppger emellertid att det också förekom problem att få hjälp om man stod utan pengar. En kvinna satt vid en buss- hållplats i och blev nekad att åka med, då hon inte hade betalningsmedel. Hon var uppenbarligen svårt skadad, gick omkring i en sjukhusskjorta och var nedkletad med lera.60 Kommissionen har även fått uppgifter från personer som inte haft några problem med återfärden till . En man vars familj hamnade i vågen men inte skadades, fick helikoptertransport från Koh Ko till Takua Pa-sjukhuset och därefter åkte de buss till för vidare flygfärd hem. De behövde inga kontakter med någon svensk representation eftersom de fick med sig pass och pengar från hotellet.61 Frivilliga thailändare och militär körde skadade till sjukhus i kata- strofplatsernas närområde. I fanns Takua Pa- sjukhuset dit flera tusen resenärer kom, bland annat omkring 500 svenskar, men där fanns också flera små sjukstugor och mindre provinssjukhus eller vårdcentraler. Skadade togs också direkt till Suratthani på östra sidan av fastlandet. Drabbade på kom framför allt till de stora privata sjukhusen, som , Hospital eller det statliga Wachira. Några hamnade även på och Talang , dit framför allt i första hand thailändare togs.62 Turister från Krabi- regionen, till exempel och fördes till Krabi sjuk- hus. Listor på intagna hade på vissa sjukhus kommit upp redan vid 12-tiden.63 Många har beskrivit sjukhusen som krigsskådeplatser. Det gäller Takua Pa-sjukhuset och mindre sjukhus, men också det stora privatägda . Skadade kom blåslagna, blödande, många med djupa jack och skrapsår, brutna ben och sand i lungorna. Örat på en kvinna hängde löst,64 på en man hade en träplanka trängt in i benet, vilken satt kvar eftersom han hade fått såga sig loss innan nästa våg kom.65 Sjukhusgolven var blodiga, människor trängdes överallt, i entrén, i nödutgångar och på vård- avdelningar. Anhöriga och skadade satt ute vid sjukhusets uppfart eller låg i trappor och på golv. Chockade människor i sorg irrade omkring och letade efter saknade anhöriga.66 Flera berättelser tar upp ett gott omhändertagande på sjukhusen, men också att de snabbt blev överfulla och att varken lokaler eller personal räckte till . Hygienen och omvårdnaden blev inte den man var van vid hemma.67 Berättelser vittnar om sanitära olägenheter på sjukhusen. Blodiga tussar och bandage låg kringspridda. Skadade blev hopsydda, utan bedövning och utan ordentlig rengöring av såren, i fulla operationssalar, i entrén till sjukhuset eller på gräsmattan utanför. Det hände att samma nålar användes till att sy ihop såren på flera personer.68 Toaletterna kunde på vissa sjukhus vara hål i golvet där en hink vatten skulle användas för spolning. Det var inte alltid dessa funge- rade. Andra toaletter delades av stora mängder skadade.69 Männi- skor låg direkt på cementgolvet, ibland med ett lakan mellan sig och det hårda underlaget.70 Skadade som anlände sent kunde ibland bli forslade mellan olika sjukhus, då de blivit överfulla eller för att de inte hade kapacitet kvar för operationer. En mor med en skadad son kom först till men fick veta att de skulle från det kaotiska sjukhuset. Efter flera timmars väntan även på Krabi sjukhus fick de besked att operation inte var möjlig där utan de transporterades åter vidare, till Suratthani.71 På flera sjukhus prioriterades omsorgen av västerlänningar som i den mån det fanns sängplatser fick dessa, medan thailändare tvinga- des sova på golvet eller i tält utanför sjukhuset.72 På uppger en svensk kvinna att thailändare knappast fick någon läkarvård.73 3.1Volontärernas arbete på sjukhusen Det var inte många svenska läkare som kunde utöva sitt yrke på sjukhusen. Utländska läkare fick oftast inte tillträde, och ytterligare sjukvårdspersonal kom dessutom snabbt från . Emellertid gavs några läkare tillträde, bland annat på , Wachira Hospital och . En svensk kirurg opererade till måndagen tillsammans med tre andra frivilliga thailändska kirurger och ortopeder på Takua Pa-sjukhuset. Några narkosläkare eller ordinarie kirurger fanns inte där under natten.74 En svensk plastikkirurg på opererade en svensk man som fått akut blodförgiftning. Denne hade blivit nedprioriterad av de thailändska läkarna som var hårt pressade och inte hann med alla.75 En svensk läkare med praktik på arbetade den efter katastrofen på där hans hustru var anställd som sjuksköterska. Andra svenska och utländska läkare erbjöd emellertid omvårdande insatser till skadade som de mötte på sjukhusen. De gjorde också undersökningar av oroliga patienter, som tyckte att de inte blev kontrollerade av de thailändska läkarna tillräckligt ofta.76 En läkare som gick runt på Takua Pa-sjukhuset fann en svensk ung kvinna med svåra skador som inte upptäckts vid den första kontrollen och fick de thailändska läkarna uppmärksammade på hennes problem. Hon skickades till ett sjukhus med bättre kapacitet.77 Även sjuksköterskor tog uppgifter som volontärer. En sjuk- sköterska befann sig till exempel på och och letade efter saknade vars anhöriga hon träffat på . Hon lyckades sammanföra några personer. Hon försökte också besöka så många svenskar som möjligt för att trösta, informera och lugna. Eftersom hon inte tyckte att intagningslistorna på sjukhuset verkade stämma, gick hon från sal till sal för att se om några svenskar fanns inlagda.78 En del svenskar som forslades mellan olika sjukhus hade ingen kontakt med svenska myndigheter och ibland inte heller med någon svensktalande överhuvudtaget. Frivilliga, i många fall svenskar boende i , såg ett behov hos skadade att ha någon att tala med. De åkte runt till sjukhusen, sökte upp svenskar, sam- talade och hjälpte dem med kläder. De lånade ut sina mobiltele- foner så att de skadade kunde komma i kontakt med myndigheter eller släkt och vänner, reseföretag och försäkringsbolag. De ringde själva upp olika instanser om de skadade inte orkade göra det själva och köpte eller ordnade med andra förnödenheter såsom hygien- artiklar. Många skadade hade redan fått information från olika håll, men var glada för kontakten som volontärerna erbjöd. Emellertid fanns en besvikelse att de inte representerade ambassaden. Både de drabbade och frivilliga har beskrivit behovet av att få tala med någon om de traumatiska upplevelserna på sitt eget språk eller något av de andra skandinaviska språken. Personerna som sökt upp skadade och drabbade, var inte professionella psykologer eller tera- peuter utan medmänniskor. De satt ned och lyssnade på upplevel- ser och visade medkänsla.79 Volontärer organiserade också andra frivilliga till att gå runt på sjukhus för inventeringar. Man hade med sig en skylt med texten och gick från dörr till dörr på avdelningarna och tog upp namn på svenskar. De hade tidigare noterat att listorna i sjukhus- receptionerna ofta var en blandning av svensk och thailändsk stav- ning, och det var svårt att förstå patienternas natio- nalitet. Volontärerna upptäckte att det lätt blev förväxlingar. De försökte också ta reda på om några patienter låg medvetslösa.80 Vissa volontärer som gick runt till de skadade uppfattade sin in- sats som en droppe i havet. De blev själva chockade av de sönder- slagna och lemlästade patienter de mötte.81 Som helhet var de fri- villigas insatser mycket uppskattade bland de skadade. 3.2Observationer från enskilda sjukhus Sjukhusen fungerade också som uppsamlingsplatser, och även oskadda svenskar kom till exempel till Takua Pa-sjukhuset, då de inte hade någon annanstans att ta vägen. De kunde ha hamnat i vågen, deras hotell kanske var sönderslaget, men de hade klarat sig välbehållna. En del tog på sig arbetsuppgifter; en psykolog och en läkare gick runt och pratade med skadade svenskar och skötte om deras sår. De delade in dem i grupper och såg till att barn som saknade sina föräldrar togs om hand av andra vuxna svenskar. Om mediciner eller sjukvårdsmateriel behövdes av någon, gick läkaren runt och samlade in detta på sjukhuset. Han fick tillgång till lokalerna, på grund av sin profession.82 Andra skrev listor över alla svenskar som fanns på sjukhuset och ringde till ambassaden för att delge dem namnen.83 Ambassadtjänstemännen som en av dessa pratade med var mycket noggranna då de tog emot informationen och de dubbelkollade även mot redan inlämnade listor.84 Andra fysiskt oskadda tog sig an barn som kom utan föräldrar. En mor som fick en akut depression av chocken efter vågen och av att ha mist sin man, kunde inte ta hand om sina barn.85 Även på sjukhuset gick rykten om nya vågor. Sjukhuset i är högt beläget och ligger långt från närmaste havsstrand. Ändå utbröt panik emellanåt bland den stora mängd människor som befann sig på sjukhuset, när rykten skreks ut om att en ny våg strax skulle rulla in. Människor sprang, trängde sig och kravlade upp för trapporna i panik för att komma så högt som möjligt.86 Vid kontakterna med ambassaden fick man även löften om att en svensk hjälpinsats var på väg och att svenskarna snart skulle hämtas. Ett SMS kom från am- bassaden och meddelade: Stor hjälpinsats, mat, kläder och tran- sport, i morgon.87 Den glädjande nyheten spreds bland svenskar i behov av information.88 Men tappade dessa besked trovärdighet. Då inte någon hjälp kom, försökte flera svenskar ta sig från sjukhuset på egen hand, eftersom de fann att de inte fick någon vård på sjukhuset. En av de svenska läkarna uppmanade också svenskar att samla sig i grupper och försöka ta sig från sjuk- huset, eftersom hans bedömning var att de inte kunde förvänta sig mer hjälp härifrån.89 En sjuksköterska som trodde sig ha förlorat hela sin familj och som visste att hon behövde intravenös antibio- tika, tog sig skadad och med frossa runt i Takua Pa och försökte få busstransport till . anlände till sjukhuset . Flera svenskar upplevde honom som tvär när de frågade honom hur de skulle gå till väga för att komma hem och om de kunde få till- gång till pengar.90 uttalar flera, även av de kritiska, för- ståelse för att han i denna situation varit chockad eller pressad, då han kom ensam till platsen och inte hade någon till hjälp.91 Som nämnts tidigare blev många av sjukhusen snabbt överfulla, så även Phang Nga Hospital. Sjukhuset har kapacitet för drygt 200 sängpatienter men under katastrofdagarna kom tusentals skadade och chockade människor dit. En svårt skadad man berättade att det på sjukhuset var total kaos. Det gällde att skrika och gapa för att få hjälp. Det låg männi- skor överallt i det rum som han befann sig i, blodiga, leriga, skrik- ande av både smärta och panik. Det var fruktansvärt svårt att hantera alla dessa intryck från skadade och chockade människor. Många ropade efter painkiller så fort sjukvårdspersona- len visade sig. Situationen var fruktans- värd. Människor skrek av chock och av smärta. Många låg och skakade. Bristen på professionell personal var skriande. Personalen på sjukhuset försvann successivt och mannen upp- levde en mycket obehaglig känsla. Patienterna kände sig övergivna. Läkare och sjuksköterskor kom tillbaka först vid lunch på mån- dagen. Då uppfattade han det som att de ignorerade patienterna och gick därifrån. Man fick ingen information, ingen smärtlindring, och personalen pratade enbart thai. anlände mannens anhöriga till sjukhuset. De fick en chock när de såg honom. Han låg då i sitt eget blod, uppkast- ningar, avföring samt i lera och smuts. Hans anhöriga försökte tvätta honom och vårda honom så gott de kunde. Alla övriga patienter i rummet började ropa på deras hjälp. De försökte hjälpa till så gott de förmådde, men de blev snabbt utarbetade. De fick ingen information från UD, SOS eller . upprättade mannens syster en lista över alla svenskar som befann sig på sjukhuset, drygt 80 stycken och förmedlade denna till UD.92 Ett svenskt läkarpar som befann sig på sjukhuset ansåg att behovet av akut krishjälp var enormt. De var all- varligt bekymrade över de sanitära förhållandena.93 evakuerades andra länders patienter då professio- nella räddningsteam från dessa anlände. evakuerades även svenskar till andra sjukhus.94 Skadade från öarna utanför Krabi, såsom och , togs främst till Krabi sjukhus på fastlandet. Många var svenskar. Under katastrofens första dagar blev sjukhuset snabbt överfullt. En svensk man som befunnit sig på en ö utanför Krabi och som anlände till sjukhuset vårdades i ett rum med närmare 300 personer, vilket var avsett för omkring 50 per- soner.95 var det så trångt att det knappt gick att ta sig fram mellan sängarna.96 vittnar en frivillig läkare om de lokala myndigheternas effektivitet i området. Hundratals personer med svåra sår och skador kom in men transporterna flöt perfekt och under rådande omständigheter bedömde han att man inte kunnat önska något bättre medicinskt omhändertagande. Det fanns ett överflöd av mat och vatten. Allt flöt lugnt och ordnat och sjukvårdspersonal och befolkning sände ut en stor vänlighet och värme.97 En svensk kvinna på semester i kom som frivillig- arbetare till sjukhuset och satte tillsammans med ett svenskt volontärspar upp en Sverige-desk. Tillsammans med dessa gick hon igenom sjukhuset systematiskt efter svenskar för att registrera dessa samt för att skaffa sig en bild av vilken hjälp de be- hövde exempelvis med ambulanstransporter. Kvinnan uppgav att det fanns många drabbade som kom till sjukhuset för att leta efter saknade anhöriga, bland annat genom att leta bland fotografier på avlidna. innan hade de in- venterat sjukhuset och kunnat hjälpa de flesta svenskar med trans- port därifrån, i huvudsak till Bangkok.98 , som vikarierade på ambassaden i , och en volontär som arbetade för UD kom till Krabi och sjukhuset som de första officiella svenska repre- sentanterna. När de anlände till sjukhuset, lämnade volontärerna på plats över listor och allt ansvar och gav sig av. De upplevde det som att volontärerna ansåg att ambassadpersonalen borde ha varit på plats tidigare. Endast ett fåtal svenskar fanns då kvar på sjukhuset, sammanlagt mellan fem och tio personer.99 Sjukhus i med omnejd Då sjukhusen snabbt blev överfulla runt Phang Nga, Krabi och kom en del svenskar att evakueras till bland annat sjuk- husen i städerna och Songkhla i södra . Med hjälp av vänner bofasta i området och en svensk volontär letade han igenom sjukhus och fann mellan 15 och 20 svenskar. Han koordinerade även evakueringsflyg från staden och pratade med skadade svenskar om hemtransporter. Standarden på sjukhusen var mycket olika. En del var lyxsjukhus, medan andra var statliga sjukhus med betydligt sämre standard.100 Många svenskar evakuerades från sjukhusen i till . Huvudsakligen hamnade de på någon av de bättre privata sjukvårdsinrättningarna bland hundratalet sjukhus. Skadade som anlände har berättat om en ypperlig sjukhusvård på luxuösa sjukhus.101 En kvinna fick ett fantastiskt mottagande där sju personer efter en kvarts väntan undersökte, röntgade och gav sårvård till de två barn som hon medförde och som saknade sina föräldrar. Hon fick också mycket god omvårdnad, och personalen engagerade sig personligen i att stötta henne, köpa kläder och mat.102 Sjukhusen besöktes av många olika organisationer, ambassad- tjänstemän, svenska läkarteam och volontärer. Läkare från , svenska läkarteam såväl som enskilda läkare utsända av ambassaden gjorde medicinska bedömningar av de svenska patienterna innan de skickades hem. Många skadade har berättat att detta arbete var oorganiserat och att något samarbete inte förekom. Besöken av de många olika aktörerna medförde att skadade fick olikartad information från olika källor angående bland annat tid- punkt för hemtransport. En svensk familj, som tagit hand om en ung svårt traumatiserad kvinna som förlorat hela sin familj, möttes av olika medicinska be- dömningar från olika läkare åka hem. En svensk och en thailändsk läkare gjorde bedömningen att familjen och den unga kvinnan klarade av hemresan. Ett team från , som anlänt något senare till sjukhuset, men också med uppgift att bedöma vilka patienter som var i behov av läkarhjälp, bårplats eller even- tuellt sittplats hem, gjorde i stället den motsatta bedömningen an- gående den unga kvinnan. Efter upprörda diskussioner och påt- ryckningar från familjen fick de till slut resa hem tillsammans.103 Tjänstemännen från ambassaden som gick runt på sjukhusen, hade till uppgift att ta foto på skadade samt att utfärda provisoriska pass. De upplevdes som stressade och okänsliga.104 På fem av största sjukhus fanns från och med Skandinaviska kyrkans personal utplacerad. Även volontärer från den svenska föreningen gjorde insatser. Somliga volontä- rer utgick från Skandinaviska kyrkan i sitt frivilligarbete. Volon- tärernas arbete bestod i att ta emot och besöka skadade svenskar på sjukhusen samt att ge stöd, kläder och mat. De hjälpte även till med att organisera hemtransporter och transporter till flygplatsen.105 En inventering av skadade svenskar på sjukhus i gjordes ock- så i kyrkans regi.106 Några svenskar hade mindre positiva erfarenheter från sjukhus- vistelsen i . En kvinna med en 12-årig skadad son anlände till ett sjukhus . Personalen kunde inte engelska och läkarna såg bara till pojken en gång per dag. Språkbarriären var mycket påfrestande, då sonen inte svarade på den medicinska be- handlingen och osäkerheten kring om han fick rätt vård var stor. En kvinnlig volontär från Skandinaviska kyrkan, som kom till sjuk- huset med uppgift att inventera sjukhusen i på svenskar, rekommenderade henne att byta till ett bättre sjukhus. Detta gick dock inte att genomföra förrän på lördagen.107 De thailändska myndigheterna evakuerade skadade utlänningar från sjukhusen och vårdcentralerna runt , och Krabi och onsdag. försökte snabba på pro- cessen då han kom till Takua Pa-sjukhuset . Patienter togs till för vidaretransport till eller privata sjukhus. Patienter flyttades också från vård- centraler till de mer utrustade sjukhusen när man fann att de krävde mer avancerad sjukvård, bland annat då infekterade sår blev värre. besökte även andra sjukhus , och en man som låg svårt skadad på ett sjukhus fick en förfrågan direkt från ambassadören angående vad han själv önskade i form av . Omständigheterna gjorde dock att hans val att få komma till inte kunde infrias.108 En ung kvinna som förlorat sina föräldrar fick ett bra samtal med ambassadören då han besökte sjukhuset där hon låg. hustru besökte henne då hon evakuerats till Bangkok.109 Ett svenskt medicinskt team bestående av frivilliga åkte från och tog sig till Takua Pa-sjukhuset . Det var tre svenska läkare och en farmakolog som gick igenom sjukhuset och gjorde medicinska prioriteringar bland de svenskar de fann. Mellan 40 och 60 svenskar transporterades vidare med buss, ambulans och helikopter. Teamet åkte vidare till andra stora sjukhus . De uppfattade att svenskarna de mötte dels blev lättade för att teamet kunde ge en viss hjälp, dels blev frustrerade över att inte svenska myndigheter kom till und- sättning.110 efter vågen bedömdes infektionsrisken öka, och på Phang Nga-sjukhuset stoppades operationerna. En man som hade akutopererats och som var schemalagd för en ny ope- ration , fick sedan katastrofen panik. Operationen skulle hindra att infektionen i hans ben spred sig ytterligare och han låg på gränsen till att behöva amputeras. Han flögs med helikopter till ett sjukhus i Hat Yai-provinsen i södra del patienter flögs också till . De ständiga förflyttningarna av patienter till andra sjukhus, gjorde att inventeringarna av skadade och därmed listorna över in- tagna som svenska volontärer skrev, inte hann uppdateras. Drabbade och även deras anhöriga i ringde till UD, till ambassaden eller konsulatet och försökte meddela att de förflyttats till andra sjukhus. Här kunde stor frustration uppstå, exempelvis när UD-tjänstemännen inte visste att det fanns sjukhus i ett spe- cifikt område112 eller var städerna som sjukhusen hörde till låg. En man som hamnade på fem olika sjukvårdsinrättningar blev upprörd av den okunnighet han mötte hos UD och vid ambassaden.113 En flicka som förlorat två syskon, skulle med sina föräldrar åka hem från , men blev där stoppad av en ansvarig flygläkare som bedömde att hon riskerade att avlida under flygningen till . I stället fick hon akuttransport till där hon opererades. Utrikesminister besökte familjen på sjukhuset.