sou · GTB3117 · 2006-01-01 00:00:00 — Vid den antagna reformen av balken har emellertid kravet på särskilda skäl för ett förberedelsesammanträde ersatts av kravet att ett sådant sammanträde behövs för målets förberedelse eller av något annat skäl. Lydelsen ger rätten en relativt stor frihet att bestämma. Muntlig bevisning skall, som redan nämnts, i normala fall tas upp vid huvudförhandlingen. Enligt 36 kap. 19 § i dess nu- varande lydelse får dock förhör med ett vittne äga rum utom huvud- förhandling, om vittnet inte kan infinna sig vid huvudförhandlingen eller om en inställelse vid huvudförhandlingen skulle medföra kost- nader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydel- sen av att förhöret hålls vid huvudförhandlingen. I princip samma regler som för vittnesförhör gäller i fråga om bevismedlen skriftligt bevis och syn. Nya regler om möjligheter för rätten att ta upp bevisning utom huvudförhandling har tillkommit genom förut omnämnda reform. En bevisupptagning får sålunda äga rum utom huvudförhand- ling även när det kan antas att målet kan komma att avgöras utom huvudförhandling. Enligt motiven (prop. 2004/05:131 s. 153) bör dock i brottmål denna möjlighet användas med försiktighet. I sam- manhanget är att märka att rätten enligt 35 kap. 6 § och 13 § första stycket ex officio skall anordna omförhör, om rät- ten finner att ett sådant förhör är av betydelse i målet och det inte finns något hinder mot att ta upp beviset på nytt. Vid en bevisupptagning utom huvudförhandling får enligt gällande rätt inte förekomma någon annan handläggning, om det inte är av synnerlig vikt för utredningen. Detta krav tas dock bort genom reform. 4.2.5Presentationen av processmaterial vid en huvudförhandling Den ursprungliga principen i att en huvudförhand- ling genomgående skulle vara muntlig luckrades upp genom en reform . Enligt vad som gäller får parterna vid en huvudför- handling ge in eller läsa upp skriftliga inlagor eller andra skriftliga anföranden, om rätten finner att detta skulle underlätta förståelsen av ett anförande eller i övrigt vara till fördel för handläggningen (46 kap. 6 § ). Reformen innebar också att rätten numera får besluta att skriftliga bevis skall anses upptagna vid huvud- förhandlingen utan att de läses upp vid denna (46 kap. 7 § första stycket). Som förutsättning anges att rättens ledamöter har tagit del av beviset och det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna. Bestämmelsen har getts analog tillämpning i fråga om t.ex. skriftliga sakkunnigutlåtanden som inte är att anse som skriftliga bevis i rätte- gångsbalkens mening. Genom den antagna reformen sker väsentliga utvidgningar av möjligheten att få en skriftlig handling beaktad som processmaterial trots att den inte har föredragits vid huvudförhandlingen. finner det lämpligt får sålunda enligt 46 kap. 6 och 9 §§ rättegångs- balken yrkanden framställas, sakframställningar göras, bevisning fram- läggas och personalia presenteras genom att en part hänvisar till hand- lingar i målet. Med handlingar avses även t.ex. en videoupptagning som gjorts vid ett tidigare sammanträde inför rätten. Något som dock aldrig får ske genom hänvisningar är slutanföranden (46 kap. 10 §). Det är vidare att märka att det inte kommer att vara möjligt att vid huvudförhandlingen hänvisa till sådan bevisning som över huvud taget inte får läggas fram vid en huvudförhandling, t.ex. en berättelse som någon har avgett inför polis eller åklagare (35 kap. 14 § första stycket). Reformen innebär dock att en huvudförhandling kan få en helt annan karaktär än tidigare, t.ex. i det fallet att den tilltalade har erkänt gärningen. 4.2.6Avgörande av målet trots att den tilltalade inte infunnit sig vid en huvudförhandling Om den tilltalade uteblir från eller inte infinner sig personligen i en- lighet med kallelse till en huvudförhandling skall enligt 46 kap. 2 § förhandlingen ställas in, om målet inte kan avgöras trots att den tilltalade uteblivit. Möjligheterna att avgöra målet regle- ras i 46 kap. 15 a §. En grundläggande förutsättning som alltid måste vara uppfylld är att saken kan utredas tillfredsställande. I övrigt anges i den sistnämnda paragrafen ett flertal situationer i vilka målet får av- göras i den tilltalades frånvaro. Av intresse i nu förevarande samman- hang är främst det fallet att det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, fängelse , villkorlig dom eller skyddstillsyn eller sådana påföljder i förening. Med de nu an- givna påföljderna skall likställas förordnade vid sammanträffande av brott om att enligt 34 kap. 1 § första stycket 1 en tidi- gare ådömd påföljd skall avse det nya brottet. Om huvudförhandlingen äger rum trots att den tilltalade inte är närvarande skall rätten enligt 46 kap. 6 § tredje stycket rättegångs- balken se till att det ur handlingarna, dvs. främst förundersöknings- protokollet, läggs fram vad han eller hon har anfört. I övrigt hand- läggs målet i stora delar på samma sätt som om den tilltalade hade in- funnit sig. För rätten gäller sålunda de vanliga domförhetsreglerna, förhandlingen är i princip offentlig och åklagaren framställer sitt yr- kande och håller sin sakframställning på samma sätt som om den till- talade varit där. I princip kan vidare t.ex. vittnesförhör hållas utan hinder av frånvaron. Den angivna grundförutsättningen för målets avgörande, att saken kan utredas tillfredsställande, medför dock be- tydande begränsningar i möjligheterna att ta upp bevisning i den till- talades frånvaro. I samband med att bestämmelserna i 46 kap. 15 a § rättegångsbal- ken ändrades till att gälla även fängelsefall förutsatte Lagrå- dets majoritet i sitt yttrande (prop. 1981/82:105 s. 15) att bara sådana mål skulle komma att tas upp där redan en summarisk genomgång av handlingarna ger en entydig uppfattning såväl i skuldfrågan som beträffande påföljden. Lagrådets majoritet uttalade vidare att villko- ret om en tillfredsställande utredning borde upprätthållas så att det måste föreligga antingen ett klart erkännande av den misstänkte under förundersökningen eller enbart sådana invändningar som med hän- syn till upplysta eller kända förhållanden kan lämnas utan avseende. Mål där muntlig bevisning skall förekomma borde således, enligt vad Lagrådets majoritet angav, inte räknas hit. I sin anmälan av lagråds- yttrandet förklarade föredragande departementschefen att det endast om utredningen i ansvarsfrågan är entydig kan komma i fråga att av- göra målet trots utevaron. 4.2.7Avgörande av målet på handlingarna fanns det inga uttryckliga bestämmelser i om att en tingsrätt kunde avgöra ett brottmål utan huvudförhand- ling. Trots detta har tingsrätten alltid ansetts kunna avvisa ett åtal, avskriva ett mål på grund av återkallelse eller, på grund av att åtalet lagts ned, meddela en frikännande dom enligt 20 kap. 9 § andra stycket utan att det har hållits någon huvudförhandling. I inget av dessa fall prövas målet i sak. För prövningen i högre rätt har det ända sedan balkens tillkomst funnits regler om avgörande av brott- mål på handlingarna. En möjlighet att i tingsrätt avgöra ett brottmål i sak på handlingarna har tillkommit genom ändringar i balken. En förutsättning för ett sådant avgörande är enligt nyinförda 45 kap. 10 a § rättegångs- balken att det inte finns anledning att döma till annan påföljd än bö- ter. En annan förutsättning är att en huvudförhandling varken begärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet. I mål mot den som inte har fyllt skall tingsrätten hålla huvud- förhandling även om det inte finns anledning att döma till annan på- följd än böter. Rekvisitet att det inte får finnas anledning att döma till annan påföljd än böter innebär att det är den påföljd som kan bli aktuell i det enskilda fallet som är avgörande. Skälet till att en huvudförhandling kan behövas med hänsyn till ut- redningen torde i många fall vara att muntlig bevisning förekommer. Det finns dock enligt de nya reglerna vissa möjligheter för rätten, om än kanske relativt små, att enligt 36 kap. 19 § ta upp muntlig bevisning utom huvudförhandling och sedan avgöra målet på handlingarna. Samma möjlighet finns enligt 39 kap. 2 § i fråga om syn. Det förehållandet att den tilltalade nekar till gärningen eller i vart fall inte uttryckligen erkänner den har i motiven (se prop. 2004/05:131 s. 251) inte i sig ansetts utesluta att målet kan avgöras utan huvudförhandling. Som exempel nämns i motiven mål om vissa förnekade trafikbrott där det finns skriftliga vittnesberättelser som kan godtas som bevisning enligt reglerna i 35 kap. 14 § första stycket 3. Som andra exempel nämns mål om rattfylleri eller narkotikabrott där det finns rapporter från alkoholutandningsprov respektive narkotika- analys. Att en huvudförhandling inte får behövas med hänsyn till utredningen innebär vidare enligt motiven att den tilltalade kan för- väntas ta till vara sin rätt – t.ex. föra fram sina synpunkter eller åbe- ropa bevisning – lika väl i skrift som vid en muntlig förhandling. En åklagare som anser att ett visst mål bör prövas på handlingarna bör enligt 45 kap. 10 § i dess nya lydelse ange detta i stämningsansökan. Innan målet avgörs på handlingarna skall enligt 45 kap. 10 a § den tilltalade informeras om att målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling och om sin rätt till en sådan förhand- ling. Det normala bör enligt motiven vara att informationen lämnas redan i samband med stämningen. Det är dock enligt motiven inget som hindrar att informationen lämnas i ett senare skede av handlägg- ningen. Parterna skall, om de inte kan anses redan ha slutfört sin talan, ges tillfälle till detta innan målet avgörs i sak på handlingarna. Om det efter det att parten har slutfört sin talan men innan tingsrätten av- gjort målet på handlingarna tillkommer t.ex. ytterligare åtal, får hand- läggningen återupptas och frågan om målet kan avgöras på hand- lingarna omprövas. Vid ett avgörande på handlingarna skall enligt 30 kap. 2 § andra stycket domen grundas på vad handlingarna inne- håller och vad som i övrigt förekommit i målet. Tingsrätten är enligt 1 kap. 3 § vid ett avgörande på handlingarna alltid domför med en lagfaren domare, dvs. i princip oberoende av vilket straff som är före- skrivet för brottet. Samma domförhet gäller enligt 1 kap. 3 b § andra stycket vid huvudförhandling när det är fråga endast om böter. Med nuvarande regler har valet av handläggningsform alltså inte någon be- tydelse i domförhetshänseende, eftersom ju ett avgörande på hand- lingarna kan ske endast i bötesfall. 4.2.8Processmaterialet vid målets avgörande på handlingarna Enligt 30 kap. 2 § andra stycket skall, när ett brott- mål avgörs utan huvudförhandling, domen grundas på vad handlingar- na innehåller och vad som i övrigt förekommit i målet. I första hand innefattar detta givetvis de skrivelser som parterna har gett in till rätten. Det innefattar även inspelningar från förhör som rätten hållit utom huvudförhandling, t.ex. vid ett förberedande sammanträde eller vid ett sammanträde som under förberedelsen hållits för bevisupp- tagning utom huvudförhandling. Om det på grund av 35 kap. 13 § första stycket behöver ske ett omförhör kan målet dock givetvis inte avgöras på handlingarna. I vad mån protokoll eller anteckningar från förundersökningen kan utgöra processmaterial är något osäkert. Åklagaren skall enligt 45 kap. 7 § , då åtalet väcks eller så snart som möj- ligt därefter, till rätten ge in dessa handlingar samt de skriftliga hand- lingar och föremål som han eller hon vill åberopa som bevis. Orda- lagen i nämnda 30 kap. 2 § andra stycket synes närmast kunna uppfattas på det sättet att lagrummet omfattar allt det material som åklagaren ger in. kommentar till av m.fl. (s. 405) sägs dock att förundersökningen inte ingår som själv- ständigt processmaterial vid ett avgörande på handlingarna. Detta gäller enligt kommentaren särskilt de delar av protokollet som upp- tar utsagor av personer som hörts vid förundersökningen. Däremot torde det enligt kommentaren inte föreligga något hinder mot att ta hänsyn till upplysningar av mer objektiv karaktär, t.ex. angående brottsplatsens belägenhet och andra lokala förhållanden, den till- talades levnadsomständigheter och liknande. Kommentaruttalandena, som synes ha gjorts utan något direkt stöd i lagmotiven, måste ses mot bakgrund av att de enda bestämmelser som vid tiden för uttalan- dena fanns om avgöranden på handlingarna av ett brottmål avsåg handläggningen i högre rätt. Självklart kan det inte komma i fråga att vid överklagande en högre rätt vid avgörande av målet använder förundersökningsprotokollet i större omfattning än den lägre rätten kunnat göra detta. Om en tingsrätt avgjort målet efter principerna för huvudförhandling, kan hovrätten sålunda inte tillåtas att utnyttja förundersökningsprotokollet som processmaterial ens om målet där avgörs på handlingarna (se Fitger, 4, s. 51:52). Ut- talandena kommentar kan därmed knappast anses vara i sig tillräckliga för ett antagande att tingsrätten enligt det nya syste- met för avgörande av brottmål inte kan utnyttja förundersöknings- protokollet som processmaterial. Emellertid måste man också beakta reglerna i 35 kap. 14 § första stycket om att en berättelse som någon har avgett skriftligen med anledning av en redan inledd eller förestående rätte- gång eller en uppteckning av en berättelse som någon med anledning av en sådan rättegång har lämnat inför åklagare eller polismyndig- het eller annars utom rätta inte får åberopas som bevis i rättegång annat än i speciella fall. Dessa fall anges i tre skilda punkter i paragra- fens första stycke. Det gäller fall där det är särskilt föreskrivet (första punkten), där förhör med den som lämnat berättelsen inte kan hållas vid eller utom huvudförhandling eller i övrigt inför rätten (andra punkten) och fall där det finns särskilda skäl med hänsyn till de kost- nader eller olägenheter som ett förhör vid eller utom huvudförhand- ling kan antas medföra, vad som kan antas stå att vinna med ett så- dant förhör, berättelsens betydelse och övriga omständigheter (tredje punkten). Exempel på fall där det är särskilt föreskrivet att en utsaga som tagits in i förundersökningsprotokollet kan bli processmaterial ger 46 kap. 6 § tredje stycket där, för det fallet att en huvudförhandling i tingsrätt äger rum trots att målsäganden eller den tilltalade uteblivit, sägs att rätten i den mån det behövs skall se till att ur handlingarna läggs fram vad den frånvarande har anfört. Man skulle kunna se också den förut nämnda bestämmelsen i 30 kap. 2 § andra stycket om att domen vid måls avgörande skall grundas på handlingar- nas innehåll som en bestämmelse av samma slag, dvs. en bestämmelse som gör undantag från förbudet i 35 kap. 14 § första stycket mot skriftliga berättelser enligt den paragrafens första punkt. Så förefaller man dock inte att ha uppfattat rättsläget vid tillkomsten av de nya reglerna om avgörande av brottmål på handlingarna. De enda undantag från den angivna paragrafens förbud som man för på tal är nämligen sådana som följer av den tredje punkten i 35 kap. 14 § första stycket (se prop. 2004/05:131 s. 251). Med erkännande avses inom processrätten det förhållandet att nå- gon som är part godkänner ett för honom eller henne oförmånligt faktum. Enligt den legala bevisteori på vilken lag byggde var den tilltalades erkännande ett tillräckligt bevis i brottmål. Det successiva införandet av den fria bevisprövningen som i praxis följde efter införandet av den lagen medförde att erkännandets ena- stående värde som bevismedel reducerades och erkännandet blev ett bland flera bevismedel. godtog man dock i såväl dok- trin som rättspraxis erkännanden som fullt bevis i alla ringare brott- mål (se , Erkännandet i svensk processrättshistoria II, s. 316). Vid tillkomsten av den nuvarande , som bygger på den fria bevisprövningen, fick erkännandets bevisvärde en bestämd reglering endast för de förlikningsbara tvistemålen. För övriga mål, däribland brottmålen, anges endast att rätten med hänsyn till om- ständigheterna skall pröva vilken verkan en parts erkännande kan ha som bevis (35 kap. 3 § andra stycket ). Processlagberedningen uttalade i motiven (SOU 1938:44 s. 380) att i brottmål den tilltalades erkännande inte har annan betydelse än andra upplysningskällor och att domaren sålunda har att pröva er- kännandets sanning. Enligt vad beredningen uttalade är det uppenbart att i mål om grovt brott, där kravet på fullständig utred- ning gör sig starkt gällande, den tilltalades erkännande inte kan läg- gas till grund för domen med mindre det styrks av andra omständig- heter. I mål rörande mindre brott kan däremot enligt beredningen ett erkännande anses utgöra tillräcklig bevisning. framhåller att erkännandet även i modern straffprocess ut- gör bevisens drottning (, 6 uppl., s. 54) men som han påpekar är det en viktig fråga hur noggrant rätten skall kontrollera ett erkännande. Han framhåller vidare (a.a. s. 118) att det inte råder någon tvekan om att domstolarna underkastar erkännandets riktig- het en helt annan kontroll, när det är fråga t.ex. om ett rån än då åta- let avser ett snatteri och han menar att det främst är detta som ligger bakom påståenden om att beviskravets styrka är beroende av brottets grovhet (jfr NJA 2001 s. 687 där flera omständigheter ledde till att åklagaren inte kunde beviljas resning till nackdel för en tilltalad som frikänts från mordansvar men därefter erkänt mordet; jfr även RH 1994:97). Det brukar ibland sägas att en tilltalad inte kan erkänna en om- ständighet som förutsätter teknisk bevisning, t.ex. att han eller hon vid en bilkörning haft en viss alkoholhalt i blodet. Sådana uttalanden är knappast riktiga. Vad det handlar om är att bevisvärdet av ett er- kännande i ett fall av det berörda slaget är mycket lågt. I princip kan alltså alla omständigheter i ett brottmål erkännas av den tilltalade och den skillnad som finns är att ett erkännande i en del fall inte i sig är tillräckligt som bevis för en fällande dom. Det sistnämnda torde gälla samtliga fall där det blir fråga om annan påföljd än böter. Det be- hövs alltså uppgifter som stödjer erkännandets riktighet och i en del fall måste denna stödjande bevisning vara mycket stark, t.ex. i det nyssnämnda exemplet om alkoholkoncentration i blod. De stödjande uppgifterna måste vid ett avgörande på handlingarna hämtas ur det skriftliga processmaterialet. 4.3Offentlighet vid förundersökning och i rättegång Enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) gäller sekretess för upp- gift som hänför sig till förundersökning eller s.k. förutredning i brott- mål, om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgär- der motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. Det skyddade intresset är således den brottsbekämpande verk- samheten som sådan. Enskildas förhållanden, såväl personliga som ekonomiska, skyddas under förundersökningen enligt 9 kap. 17 §. Skaderekvisitet är vad man betecknar som omvänt, dvs. det finns en presumtion för sekretess. Vidare gäller sekretess för anmälan eller utsaga från enskild, om det kan antas att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs. Sekretessen gäller dock inte beslut om huruvida åtal skall väckas, beslut om att förundersökning inte skall inledas eller beslut om att förundersökning skall läggas ned (9 kap. 18 §). Sekretess begränsar inte en misstänkts och hans eller hennes försvarares rätt enligt 23 kap. 18 § att fortlöpande ta del av det som har förekommit vid förundersökningen, i den mån det kan ske utan men för utredningen. Om åtal väcks blir läget i sekretesshänseende ett annat. Enligt 9 kap. 18 § sekretesslagen upphör nämligen oftast sekretess för en uppgift att gälla hos förundersökningsmyndigheterna, om uppgiften lämnas till domstol med anledning av ett åtal och förundersöknings- protokollet skall enligt 45 kap. 7 § ges in till dom- stolen i samband med åtalet. Sekretessen består dock trots åtal, om sekretess för uppgiften skall gälla hos domstolen enligt 9 kap. 16 § eller 8 kap. 17 § sekretesslagen, om uppgiften uppenbarligen saknar betydelse i målet eller om den finns i en handling som har erhållits från en annan myndighet där sekretess gäller för uppgiften. I 14 kap. 5 § sekretesslagen finns en bestämmelse som reglerar förhållandet mellan sekretesslagen och andra lagars regler om parts- insyn. Det innebär att den som av en eller annan anledning blivit part i ett förfarande enligt , t.ex. i ett ärende om tvångs- medel, i den egenskapen kan få del av förundersökningsmaterialet trots att åtal inte väckts. Vidare har enligt 9 kap. 17 § fjärde stycket målsäganden eller den som trätt i målsägandens ställe under vissa förutsättningar rätt att utan hinder av sekretessen ta del av en ned- lagd förundersökning eller en förundersökning som avslutats utan att åtal väckts. Efter åtal är förundersökningsprotokollet alltså som regel offent- ligt och detsamma gäller i allmänhet även övriga handlingar i dom- stolens akt. Ett strafföreläggande träder visserligen i viss utsträckning i stället för åtal, men varken utfärdandet av ett strafföreläggande eller dess godkännande leder till att förundersökningsprotokollet blir offentligt. Däremot är själva strafföreläggandet en offentlig handling. Bestämmelser om förhandlingsoffentlighet i domstol finns i 5 kap. 1 § . Offentlighet är här grundprincipen. Om det kan antas att det vid förhandlingen kommer att läggas fram uppgifter för vilka hos domstolen gäller sekretess som avses i sekretesslagen får rätten dock om det är av synnerlig vikt att uppgiften inte röjs, förordna om stängda dörrar. Även i vissa andra fall får dörrarna vara stängda. Genom införandet av gavs åklagaren rätt att i vissa enklare fall beivra brottslighet genom utfärdande av strafföreläggande. Reglerna om det institutet finns i 48 kap. . Strafföre- läggande innebär i huvudfallet att den misstänkte till godkännande eller föreläggs ett bötesstraff efter vad åkla- garen anser att brottet bör föranleda. Föreläggandet kan ersätta ett åtal. Har ett föreläggande godkänts, gäller det som en dom som har fått laga kraft. Ursprungligen kunde ett strafföreläggande endast avse böter. Maxi- mala antalet dagsböter som kunde tas upp i ett strafföreläggande var fastställt till 20. Om den misstänkte godkände ett strafföreläggande som avsåg böter i penningar till ett högre belopp än , skulle föreläggandet underställas rättens prövning. Rätten hade därvid möjlighet att höra den misstänkte. Överensstämde föreläggandet en- ligt rättens bedömning med lag och var det förelagda straffet inte uppenbart för högt eller för lågt skulle rätten fastställa föreläggandet. Var straffet för högt kunde rätten sätta ned det. I annat fall skulle föreläggandet undanröjas ex officio. Det nu nämnda underställnings- förfarandet upphävdes . Genom ett flertal successiva reformer har tillämpningsområdet för strafföreläggandeinstitutet utvidgats väsentligt. Bötesstraff får numera enligt huvudregeln föreläggas genom strafföreläggande beträffande alla brott för vilka böter ingår i straffskalan, dock inte normerade böter. Det finns särskilda bestämmelser om föreläggande av bötes- straff för brott som har begåtts av någon som är . Be- stämmelsen i 34 kap. 1 § första stycket 2 om dömande till särskild påföljd vid sammanträffande av brott är tillämplig vid föreläggande av bötesstraff. Villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter får före- läggas genom strafföreläggande i fall då det är uppenbart att rätten skulle döma till sådan påföljd. Detta gäller dock inte för brott som har begåtts av någon som inte har fyllt eller om det finns an- ledning att förena den villkorliga domen med en föreskrift om sam- hällstjänst.