sou · GTB398 · 2006-01-01 00:00:00 — Även om antalet tillsynsobjekt i enlighet med våra förslag kommer att öka så anser vi att det även bör vara till- räckligt att endast som central tillsynsmyndighet har rätt att anmäla ärenden om återkallelse av legitimation eller annan behörighet eller om begränsning av förskrivningsrätt. En förändrad av frågor om disciplinansvar Den föreslagna bestämmelsen om prövotid bör, precis som enligt bestämmelserna i , följa de processuella regler som gäller för återkallelse. Således bör endast kunna initiera sådana ärenden. Utöver vad som ovan sagts har ombudsmän samt Justitiekanslern rätt att göra anmälan i ärenden om disciplin- påföljd och om återkallelse av behörighet enligt i 6 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän och i 6 § lagen (1975:1339) om Justitiekanslerns tillsyn. För att sådan anmälningsrätt skall omfatta all djurhälsopersonal samt föreskrift om prövotid så bör dessa bestämmelser också ändras. När ett ärende har inletts av annan än den som ärendet rör sänds normalt ett föreläggande till denne att svara på anmälan . Detta förfarande är inte reglerat. Enligt 12 § behörighetslagen får disciplinpåföljd meddelas bara om veterinären från förseelsen skriftligen har underrättats om vad som anförs mot veterinären. Avgörande för frågan om preskription är således inte när anmälan görs utan när veterinären får del av den. I LYHS har skyldigheten att överlämna anmälan till den som ärendet avser reglerats i 7 kap. 12 §. Bestämmelsen om preskription (5 kap. 5 § LYHS) innebär att den som inte fått underrättelse om anmälan enligt 7 kap. 12 § (eller enligt instruktionerna för JK respektive JO) från förseelsen inte får åläggas disciplinpåföljd. Eftersom underrättelsen om anmälan har betydelse för frågan om preskription anser vi att underrättelse- skyldighet bör regleras i lag. Denna bestämmelse kan utformas som bestämmelsen i 7 kap. 12 § LYHS. Enligt 34 § behörighetslagen skall beslut som meddelas enligt lagen gälla . Detta gäller alltså även alla beslut av ansvars- nämnden. I motiven till bestämmelsen angavs att avsikten var att detta skulle vara reglerat på samma sätt som gäller för beslut av . Emellertid är motsvarande bestämmelse begränsad till En förändrad av frågor om disciplinansvar beslut som gäller inskränkningar i behörighet eller beslut om ny behörighet, vilket innebär att dessa beslut är verkställbara , oberoende av om beslutet överklagas. Beslut om disciplinpåföljder omfattas dock inte av denna bestämmelse. Vi anser att denna bestämmelse bör ändras så att den får samma omfattning som på humansidan. Detta innebär att även föreskrift om prövotid enligt vår mening bör bli verkställbart och räknas för beslutet. I en särskild bestämmelse bör anges att tid under vilken prövotid inte löpt på grund av exempelvis beslut om inhibition, inte skall räknas in i prövotiden. 17.4Partsställningen i domstol vid överklagande av beslut I 35 § behörighetslagen anges att i ärenden om disciplinansvar är anmälaren motpart till veterinär som överklagat eller domstols beslut samt att är motpart till den klagande veterinären i ärenden om återkallelse av behörighet eller inskränkning av förskrivningsrätt. Av motiven till bestämmelsen framgår att avsikten var att förfarandet skulle motsvara vad som gäller i ärenden om hälso- och sjukvårdspersonal (prop. 1993/94:139 s. 36). Bestämmelsen har senare ändrats så att ordet kammarrätten ersattes med domstol efter att antagit riktlinjer om att tyngdpunkten i rättsskipningen skall ligga i första instans. I 7 a § förvaltningsprocesslagen (1971:291) stadgas att den myn- dighet som först fattat beslut i ärende som sedan överklagats av enskild blir motpart till den enskilde i förvaltningsdomstolen. Enligt 2 § samma lag gäller inte denna bestämmelse om det finns avvikande bestämmelser i annan lag eller författning. Eftersom bestämmelsen i 35 § behörighetslagen fanns före 7 a § förvaltnings- processlagen har den bestämmelsen inte tillkommit i syfte att utgöra ett undantag från den senare bestämmelsen. De förvalt- ningsdomstolar som har att pröva ärenden har intagit den ståndpunkten att 7 a § förvaltningsprocesslagen skall tillämpas i ärendena (se bl.a. Kammarrätten i skrivelse till i mål nr 3045–2002, aktbilaga 13). I samband med att LYHS infördes flyttades den gamla bestäm- melsen om partsställningen oförändrad från disciplinpåföljdslagen. Eftersom man ville behålla den gamla ordningen, att inte En förändrad av frågor om disciplinansvar skulle vara motpart i ärendena i domstol, infördes ett uttryckligt undantag i 8 kap. 14 § andra stycket LYHS. Ett motsvarande undantag bör enligt vår mening införas i bestämmelserna om och sjukvård. 18 Kastrering av ren Förslag: får även kastreras utan att veterinär anlitas. Däremot införs ett krav på att ingreppet skall ske under lokalbedövning. Den som inte är veterinär skall genomgå utbild- ning innan en veterinär kan tillhandahålla läkemedel till denne. Kastrering av ren får utföras av vem som helst och utförs i de flesta fall med användande av en särskild tång, en s.k. Daroux´ tång. Även sådan oblodig kastrering räknas som ett operativt ingrepp och omfattas således av djurskyddslagens (1988:534) bestämmelser om sådana ingrepp. föreslog i en skrivelse till Jordbruks- departementet en rad ändringar i djurskydds- förordningen (1988:539)1. Bland annat föreslogs att 25 § ändras så att det inte längre skall vara tillåtet att kastrera handjur av ren utan att veterinär anlitas. Som skäl för den föreslagna ändringen angavs att en veterinär har kunskap om hur ingreppet skall utföras och kan ge djuret adekvat bedövning, smärtlindring och övrig behandling före, under och efter ingreppet. Enligt våra direktiv skall vi bedöma om det är lämpligt att delegera kastrering av handjur av ren till annan än veterinär och hur det i så fall skall organiseras. Som en bakgrund lämnas först en redovisning om rennäringen i och om skillnaderna i den svenska, norska och finska lagstiftningen. Att kastrering av ren anses nödvändig beror på förhållandena i renskötseln. I detta avsnitt ges en kort beskrivning av rennäringen i och hur renskötseln bedrivs. Använda källor är främst 1 Förslag till förordning om ändring i djurskyddsförordningen (1988:539), dnr Jo2001/2924. rennäringspolitiska kommitténs betänkande En ny rennäringspolitik (SOU 2001:101) och Svensk-norska renbeteskommissions betänkande, 2001, samt uppgifter från det av förda Rennäringens företagsregister. Renskötsel är en traditionell samisk näring. Samerna har levt i ett område, Sameland, som omfattar de nordliga delarna av , och samt i . Samernas traditionella verksamhet att följa en renhjord mellan olika betesmarker och deras historiska bruk av marken har gett upphov till en särskild bruksrätt till fastighet, den s.k. renskötselrätten. Rättigheten, som är kollektiv och tillkommer den samiska befolk- ningen, innebär att den som är same får använda mark och vatten på visst sätt för underhåll åt sig och sina renar. Renskötsel får bedrivas inom renskötselområdet, vilket omfattar av yta i delar av , , , Väster- , och . För att kunna nyttja renskötsel måste den som är same vara medlem i en sameby. En sameby är en ekonomisk och administrativ sammanslutning som skall leda renskötseln inom en bestämd del av renskötselområdet. Renskötsel bedrivs i 51 samebyar från Treriks- röset i norr till i söder. Av samebyarna är 34 stycken fjällsame- byar, nio skogssamebyar och resterande åtta s.k. koncessions- samebyar (2001). Benämningen på samebyarna beror på var samebyns del av renskötselområdet, byområdet, är beläget. Samebyn har rätten till byområdet men det är de enskilda medlemmarna som äger renarna och bedriver rennäringen. Inom varje sameby finns ett varierande antal renskötselföretag som bedrivs av en eller flera renägare. fanns det drygt 920 renskötselföretag, ca 4 500 renägare och drygt 220 000 renar. Antalet renar har varierat i 20-års intervaller mellan 160 000 och 300 000 djur. Renen är ett flockdjur som lever i de nordliga delarna av , och . Renen är anpassad till det nordliga klimatet och till att leva i en miljö som präglas av stora skillnader mellan sommar och vinter. Renens födointag är två till så stort som och renen har en god förmåga att tillgodogöra sig näring under den korta sommaren. Detta innebär att tillväxt, mjölkproduktionen till kalvarna och uppbygg- naden av egna reserver av fett och protein framförallt sker . är renen inställd på liten eller ingen tillväxt vilket gör att aptiten och stressen att finna föda minskar. Betesintaget är ofta sådant att renen är beroende av de fett- och proteinreserver som byggts upp . En renkalv väger 4–när den föds och ökar i vikt till . (honan) är fullvuxen vid ca 4–ålder och väger då och mindre . Sarven (hanen) kan väga upp till före brunstperioden . Under brunst- perioden slutar sarven äta och tappar mycket i vikt. Sarven fäller sina horn efter brunst medan vajan behåller sina fram , vilket gör att sarven står lägst i rang . Den kraftiga avmagringen under brunsten och det faktum att vajan har företräde till betesplatserna gör att sarven är sämre att klara vinterns påfrestningar och det ständiga sökandet efter bete. Efter höstslakten består vinterhjorden till mellan 60–av vajor. Renskötseln bedrivs utifrån renens naturliga vandringsmönster och är beroende av stora betesarealer eftersom renarna behöver växla mellan olika betestyper. är områden med späda gröna växter betydelsefulla och är lavbetesområden med stabilt vinterklimat en förutsättning för renens överlevnad. Detta innebär att renarna betar på olika områden under olika delar av året, vilket präglar hur renskötseln bedrivs. För sina vandringar är renarna beroende av bestämda vandringsleder och närliggande rastbeten. Renarnas betesområden beror på vilken sameby som hjorden hör till. Renarna i fjällsamebyar betar i barrskogsområdet och i högfjällen om sommaren, medan vår- och höstbetena finns i de mellanliggande björkskogsbältena och lågfjällen. Renarna i skogs- och koncessionssamebyarna betar året runt i barr- skogsområdet men utnyttjar olika delar av vegetationen och flyttar mellan olika betesområden. Avståndet mellan sommar- bete och vinterbete är som längst ca 40–och som kortast ca 4–5 mil. Förflyttningarna sker dels till fots och dels med hjälp av transporter. Det vanligaste är att renarna går till sommarbetet men transporteras till vinterbetet. I transporteras emeller- tid renarna båda vägarna eftersom sommar- och vinterbete är skilda åt av bl.a. järnväg. Renskötseln kan delas in i perioder som motsvarar de åtta årstiderna som finns i det samiska språket och som hänger samman med renens behov av olika betesmarker . Våren (april–maj) Vajorna kalvar och söker sig från vinterbetet västerut mot kalvningsplatserna. Dessa är belägna i skogspartier på söder- sluttningar där snön smälter tidigt och tillgången på bete är god. är renarna mycket känsliga för störningar och vajorna väljer platser som ger skydd mot vind och rovdjur och återvänder oftast till samma kalvningsplats år . Renskötarna vaktar renarna så att de inte vänder tillbaka till skogslandet igen. Vårsommaren (juni) Renarna söker sig till marker med rikligt grönbete såsom björkskogar, myrmarker och kring bäckar. Ett bra bete är viktigt för att renarna skall kunna återhämta sig efter vinterns svältperiod och har stor betydelse för kavlarnas tillväxt och renens uppbyggnad av reserver inför nästkommande vinter. Sommaren (juni–juli) Fjällrenarna vandrar mot högfjället medan skogsrenarna söker sig till torra och skuggrika skogsbackar för att undgå värme och insekter. På högfjället är tillgången till bete liten och renarna söker sig ner mot dalgångarna för att beta. samlas renarna in för kalvmärkning. Kalvarna, som alltid följer modern, samlas i hägn tillsammans med vajorna och ägarens märke skärs i kalvens öra så att olika renägares renar kan skiljas åt. Höstsommaren (augusti) Renarna söker sig till skogsområden där det finns växter med späda blad även . Betet är av stor betydelse för uppbyggnaden av det fettlager som renen behöver för att överleva vintern. Hösten (september–oktober) Grönbetet försämras på grund av frost och betet kompletteras med underjordiska växtdelar och lavar. Före brunstperioden, som infaller under den senare hälften av september, sker den tradi- sarvslakten. minskar sarvens aptit och den förbrukar i stort sett allt fett och en stor del av muskelmassan vilket innebär att den efter brunsten har avmagrat kraftigt. Höstvintern (november–december) Snön och kylan kommer och grönbetet försvinner. Renen övergår nu successivt till lavbete och måste vandra ner till skog och kustland. Renarna samlas in för skiljning i vintergrupper inför flytten till vinterbetet. I samband med detta bestäms vilka renar som skall gallras ut till slakt och vilka som skall användas för avel. uppnår vajorna sin högsta vikt och huvuddelen av höstslakten, främst av vajor och kalv, sker därför . Flytten till vinterbete sker till fots men måste, p.g.a. vattenregleringar och skogsavverkningar också göras med lastbil vissa sträckor. Vintern (december–mars) När snö och is gör att det blir för svårt att gräva efter grönbete består renens bete av en relativt ensidig lavdiet. Renarna har delats upp i mindre vintergrupper som hålls åtskilda och flyttas mellan olika betesmarker . Vårvintern (mars–april) Flyttningen tillbaka till vår- och kalvningslandet påbörjas. Födan består fortfarande mest av lavar och renen söker sig till solsidan i älvdalar och till sydsluttningar där det blir barmark . Motiven för att kastrera djur är av skiftande slag. När det gäller ren har kastreringen huvudsakligen två syften, dels att minska de negativa effekterna på sommarhullet som brunstperioden har på sarven, dels att underlätta tämjningen till drag- och skällrenar. Som ovan redovisats avmagrar okastrerade sarvar kraftigt i samband med brunsten vilket gör att det är olönsamt att slakta dem under höstslakten som äger rum efter brunstperioden. Traditionellt har sarvslakten därför ägt rum före brunstperioden. Slakt av sarv har emellertid minskat i takt med att de mobila slakterierna blivit stationära, eftersom det är svårt att i lastbil transportera fullvuxna sarvar med stora hornkronor. Om sarven kastreras bibehålls dess sommarhull och det är då möjligt att slakta sarv efter brunstperioden när de fällt sina horn och . För de nordligast belägna samebyarna, där kalvarna inte alltid blir tillräckligt stora för att slakt skall löna sig, är sarvslakt av betydelse. Om sarven kastreras ökar också dess möjligheter att överleva vinterns påfrestningar. Detta är av betydelse för de sarvar som väljs ut som ledare, s.k. skällrenar. En skällren är en vaja eller en kastrerad sarv som har förmågan att dra med sig en grupp av djur åt det håll som renägarna önskar. Inför flyttningsperioderna sätts skällor på ledardjuren och de andra renarna följer då efter dessa, vajorna efter en ledarvaja och sarvarna efter en ledarsarv. För att en sarv skall väljas ut som skällren måste den vara stor och uthållig. Dessutom vill renägaren se att den är stationär på rätt ställe, vilket innebär att den skall följa en vandringsled och söka sig till en vinterbetesplats som passar renägaren. Betydelsen av dessa egen- skaper gör att det inte är möjligt att bedöma vilka djur som skall vara ledarrenar förrän de uppnått en viss ålder och kastrering i detta syfte kan alltså inte ske tidigare än vid . De sarvar som skall vara skällrenar måste kastreras, dels för att det ökar chansen att de överlever vintern, dels för att halsen på en okastrerad sarv sväller under brunsten vilket gör det omöjligt att ha en skälla runt halsen. Kastreringar utförs till allra största delen av en erfaren renskötare. För att utföra ingreppet fångas sarven in och läggs ned på sidan. En person håller i renens bakben och den som skall utföra ingreppet placerar en tång om den ena sidans sädessträng och sluter samman tången. Tången hålls sammanpressad varefter en ny avklämning görs från den första. Därefter görs likadant med den andra sädessträngen. Om ingreppet utförs av veterinär läggs en lokalbedövning och eventuellt ges ett antiinflammatoriskt/smärtstillande medel. Kastreringar utförs normalt när renarna hålls i hägn i samband med flyttning eller då de hålls i hägn i samband med kalvmärkning. Veterinärer är inte regelmässigt med vid dessa skiljningar och samlingsplatserna ligger ofta på otillgängliga platser. Tidpunkten då samlingen är klar är dessutom ofta svår att förutse då detta beror på faktorer som renskötarna inte råder över, såsom exempelvis vädret. Det finns inga säkra siffror på hur många renar som kastreras . Uppskattningsvis är av sarvarna i en hjord kastrerade, vilket motsvarar drygt 3 000 renar i hela landet. Eftersom 20–av hjorden slaktas kan det röra sig om ungefär 1 000 ingrepp . Ett uppskattat genomsnitt per sameby är då ca 20 kastreringar . Hjordens sammansättning har betydelse för slaktutfallet. Från ekonomisk synvinkel är det bättre att ha fler vajor än sarvar i hjorden eftersom vajorna normalt föder en kalv . En vaja har producerat sex kalvar á medan en sarv väger . I en tillvaro där tillgången till bete är begränsad bör andelen sarvar som behålls för avel samt de som kastreras för senare slakt hållas nere. Eftersom renarna är utspridda över stora betesarealer, särskilt i de norra delarna av renskötselområdet, måste dock andelen sarvar uppgå till 20–av hjorden för att alla vajor skall bli befruktade. Huvuddelen av slakten sker då vajorna och kalvarna uppnår sin högsta vikt innan vinterns svält- period får dem att magra. Eftersom slakten sker i samband med skiljningen för flyttning till vinterbete och då infaller efter brunstperioden, slaktas enbart ett fåtal sarvar då. har andelen slaktade renar av den totala vinterhjorden varit . har andelen slaktade kalvar ökat från till av det totala antalet slaktade djur. 18.2Kastrering av ren i , och I såväl den svenska som den norska och finska djurskyddslagen finns bestämmelser om operativa ingrepp som i princip innebär att veterinär skall anlitas och att sådana ingrepp skall vara motiverade av veterinärmedicinska skäl (för en redovisning av gällande rätt i se avsnitt 2.8, i se avsnitt 4.1 och se avsnitt 4.3). Om kastrering skall få utföras av annan än veterinär krävs i alla tre länderna dubbla undantag från djurskyddslagen, dels i fråga om att ingreppet överhuvudtaget får utföras (även när det inte är befogat av veterinärmedicinska skäl) samt dels i fråga om att annan än veterinär skall få utföra ingreppet. Om kastrering skall vara tillåtet utan att bedövning används krävs i och även undantag från dessa länders bestämmelse om att ingrepp som kan göra ont måste ske under bedövning. Trots dessa förhållandevis lika synsätt på ingreppet är kastrering av ren inte reglerat på samma sätt i de tre länderna. I är det genom undantaget i djurskyddsförordningen tillåtet för vem som helst att utföra kastrering av ren medan det i ställs krav på att ingreppet skall göras med Burdizzotång av en kompetent person. I får bara veterinärer utföra ingreppet och då endast när det är nödvändigt på grund av det särskilda sätt som renen används, exempelvis då renen används som dragdjur. Den norska regleringen, som antogs , föranleddes enligt propositionen av att departementet hade intagit den principiella ståndpunkten att det är tveksamt om det ur djurskyddshänsyn kan vara försvarbart att företa ingrepp på djur för att anpassa dem till rådande drifts- och produktionsförhållanden. Man menade att det istället bör undersökas om dessa förhållanden kan förändras så att ingreppen är nödvändiga. När det gäller ren konsta- terade departementet att det är resursmässigt betänkligt att basera renköttsproduktionen på vuxna kastrater samt att en ökad omfattning av kalvslakt bör vara mer lönsamt och innebära att behovet av kastrering försvinner. Att upprätthålla en ordning där kastrering får göras av lekmän på sätt som tidigare gällde måste motiveras av extraordinära ekonomiska och praktiska konse- kvenser, något som departementet inte ansåg finnas när det gäller rennäringen (Odelstings prop. nr 68, 1999–2000). När frågan behandlades i näringsutskottet underströks där att kastrering alltid bör vara tillåtet när det är nödvändigt med hänsyn till den enskilda rennäringen. Man ansåg också att det med hänsyn till de stora avstånden och därmed förenade orimliga kostnaderna vid anlitande av veterinär är nödvändigt att Landbruksdepartementet även fortsättningsvis kan bestämma att lekmän får kastrera ren under användande av bedövning (Innstillning Odelstinget nr 36, 2000). I har det nu visat sig att förbudet för annan än veterinär att kastrera ren inte alls efterlevs, vilket främst tros bero på att det inte finns tillräckligt med veterinärer inom renskötselområdet samt att det finns andra praktiska problem vid anlitande av veterinärer p.g.a. de stora avstånden och att många områden där renskötseln bedrivs är otillgängliga. Mattilsynet har därför för avsikt att se över och förändra bestämmelserna, vilket förmodligen kommer att innebära att även lekmän kommer att få rätt att kastrera ren. I enlighet med den norska djurskyddslagens huvudregel skall ingreppet även då ske under bedövning, varför någon form av utbildning troligen kommer att anordnas i läkemedelshanteringen. Redan i en riksdagsskrivelse anförde att kastrering av husdjur borde företas så att så litet plågor som möjligt tillskyndas djuret. En utgångspunkt borde enligt skrivelsen vara att kastrering av husdjur skulle utföras av veterinär och under bedövning. Emellertid ansåg man att en utredning borde tillsättas för att utröna dels huruvida kastrering under bedövning under alla förhållanden ur djurskydds- hänsyn vara att föredra framför kastrering utan bedövning, dels huruvida en sådan bestämmelse skulle kunna upprätthållas med hänsyn till de långa avstånden i landet. I remissomgången framfördes synpunkten att eftersom kastrering är ett ingrepp på friska djur, avsett endast att göra djuren lämpligare eller lättare användbara för praktiska ändamål, så föreligger en moralisk förpliktelse att i än högre grad än vid sjukdomsfall göra ingreppet så lite smärtsamt som möjligt. Det konstaterades emellertid att det syntes ofrånkomligt att undantag måste göras avseende bl.a. renar. Synpunkterna beaktades och när lagen , nr 219 om djurskydd infördes med bl.a. krav på anlitande av veterinär för kastrering av djur äldre än fyra månaders ålder, gjordes undantag för ren. tillsattes en Djurskyddsutredning för att förbättra djurskyddet. En av de frågor som utredningen skulle behandla var slakt och kastrering av ren. I delbetänkandet Slakt och kastrering av ren jämte andra djurskyddsfrågor (SOU 1963:75) konstaterades att kastrering av ren var en nödvändig företeelse för en effektiv renskötsel samt att det var ekonomiskt och praktiskt omöjligt att ställa krav på att kastreringen skulle utföras av veterinär. Emellertid ansågs de två vanligen förekommande metoderna att kastrera renen genom att skära upp testiklarna eller genom att bita i testiklarna inte längre av djurskyddsskäl borde vara tillåtna. I betänkandet föreslogs i stället att kastrering av ren fortsättningsvis skulle vara tillåtet endast om ingreppet företogs med användande av en godkänd tång, företrädesvis den s.k. Daroux´ tång. Detta förslag låg till grund för den bestämmelse som ännu gäller. Den reglering som finns beträffande rätten att kastrera ren innebär att undantag görs från ett antal centrala bestämmelser i svensk djurskyddslagstiftning. När vi nu har i uppdrag att se över denna bestämmelse är det angeläget att identifiera de skäl som ligger bakom den nuvarande regleringen och också slå fast vilka principiella utgångspunkter som bör styra en framtida reglering på området. Vi har funnit att det finns anledning att särskilt redovisa djurskyddsaspekter, kulturella aspekter samt ekonomiska och praktiska aspekter. I frågan om hur och av vem kastrering av ren skall utföras krävs ett flertal överväganden ur djurskyddssynpunkt.