sou · GTB366d3 · 2006-01-01 00:00:00 — De flesta av dessa kommuner förlitar sig på en kvinnojour i en grannkommun, men mindre än var fjärde ger eko- nomiskt bidrag till denna kvinnojour.87 I en senare enkätundersökning av Amnesty uppgav en dryg tion- del av de 122 kommuner som besvarade frågan att de inte lämnat något verksamhetsbidrag till de ideella kvinnojourerna överhuvud- taget . Samtliga av dessa kommuner saknar kvinnojour i den egna kommunen, men flertalet uppger att det finns kvinnojour i en eller flera grannkommuner och att man hänvisar våldsutsatta kvinnor dit. Kommunernas genomsnittliga bidrag var per invånare . I de kommuner där det finns en ideell kvinno- jour är det genomsnittliga bidraget betydligt högre än i de kommu- ner som saknar kvinnojour. Enligt Amnesty synliggör kvinnojou- rernas närvaro och opinionsbildande arbete både förekomsten av mäns våld mot kvinnor och behovet av stöd och skydd för våldsut- satta kvinnor.88 Vikten av kvinnojourernas närvaro i kommunerna märks också i en studie av det lokalpolitiska samtalet i de då 137 kommuner som saknade kvinnojour. Forskarna drar slutsatsen att det finns ett glapp mellan den nationella och den kommunala nivån: Intentio- nerna i kvinnofridspropositionen och talet om vikten av åtgärder 86Holmberg & (2003), (2001), (2003a, 2004a, 2004b), Amnesty (2004a, 2004b), Nationellt råd för kvinnofrid (2001, 2003). 87Nationellt råd för kvinnofrid (2001a), Nationellt råd för kvinnofrid (2003c), (2003). 88Amnesty (2004a). Mäns våld mot kvinnor för att stärka skyddet till utsatta kvinnor motsvaras i stort sett inte av konkreta handlingar av kommunpolitikerna. Det som ändå görs initieras i huvudsak av andra aktörer såsom oppositionella och experter inom socialtjänsten.89 En femtedel av kommunerna (29 av de 141 som svarat) i Amnestys studie uppgav att ingen politisk dis- kussion har förts i kommunen om våldsutsatta kvinnor.90 En jämförelse mellan de båda studierna av Nationella rådet för kvinnofrid och Amnesty visar en positiv utveckling mellan år 2000 och 2004.91 Kommunernas bidrag till de ideella kvinnojourerna har ökat något, som antalet kommuner som inte ger något bidrag till kvinnojourernas verksamhet har mer än halverats. Men är bidragen generellt sett blygsamma och de varierar kraftigt mellan kommunerna, vilket innebär stora skillnader i förut- sättningar för de lokala kvinnojourernas arbete. Kommunerna i Amnestys studie avsatte från till per invånare.92 De båda riksorganisationerna för kvinnojourerna i , ROKS och SKR, framhåller att bristen på mer långsiktig finansiering är ett hinder för verksamheten.93 Socionomen och sociologen har kartlagt hur stöd och hjälp till misshandlade kvinnor såg ut i de då 139 kommuner i landet som saknade kvinnojour. En enkät om hur polis, socialtjänst och sjukvård hanterar problemen besvarades av 127 kommuner. Resultaten visar stora brister i samverkan mellan myndigheterna och frivilligorganisationerna: I 77 av de undersökta kommunerna () fanns ingen samverkan mellan myndigheterna och frivilligorganisationerna. I 28 kommuner fanns formell samverkan, vilket innebär att en arbetsgrupp med representanter för de olika myndigheterna träffas regelbundet. I hälften av dessa kommuner ingick kvin- nojouren i gruppen. I 45 kommuner fanns informell samverkan, att personer som arbetar med frågan samarbetar oregelbundet kring konkreta ärenden. I en knapp tredjedel av dessa kommuner ingick kvin- nojouren i samarbetet.94 89Holmberg & (2003) s. 78. 90Amnesty (2004a). 91Eftersom underlagen skiljer sig åt bör jämförelser tolkas med försiktighet. 92Amnesty (2004a). 93Källa: Personligt samtal med , ordförande , samt , ordförande , . 94Bender & (2001). Mäns våld mot kvinnor I samma studie gjordes en fördjupningsstudie av 10 kommuner ge- nom intervjuer med personal på myndigheter och frivilligorganisa- tioner. Resultaten visar stora skillnader mellan kommunerna i vil- ken grad de olika aktörerna samarbetar och samverkar med var- andra, i vilken mån det finns rutiner och riktlinjer för hur de olika instanserna ska hantera misshandelsfall liksom i vilken mån man överhuvudtaget erkänner i vilken utsträckning våld förekommer i kommunen. De olika kommunerna karaktäriseras som tysta, sam- arbetande respektive blundande.95 Amnesty frågade kommunerna om de kunde erbjuda våldsutsatta kvinnor skyddat boende i kommunens egen regi. Fyra kommuner har kommunala kriscenter för kvinnor som bland annat erbjuder skyddat boende. 37 av 141 kommuner svarar att de kan erbjuda boende i deras jourlägenhet/er, som endast i en kommun bemannas av stödpersonal. De flesta kommuner säger sig samarbeta med kvinnojouren, antingen i den egna kommunen eller grannkommu- nen, och hänvisar våldsutsatta kvinnor till dem. Det råder ingen tvekan om att kommunerna fortfarande – och nästan uteslutande – förlitar sig på de ideella kvinnojourerna när det gäller våldsutsatta kvinnors behov av stöd och skyddat boende., konstaterar ty.96 Många kvinnor har en utsatt livssituation som innebär att de kan vara i behov av särskilt stöd om de utsätts för våld. De utsätts för dubbel diskriminering. Dels diskrimineras de uti- från kön, dels utifrån faktorer som funktionshinder, etnicitet, miss- bruk, psykisk sjukdom och sexuell läggning. Detta kan innebära att dessa grupper har särskilt svårt för att söka hjälp och att den hjälp som finns inte är anpassad för deras behov. Att överhuvudtaget få kännedom om vart man kan vända sig är en förutsättning för att få hjälp. Amnestys undersökning visar att endast 38 av 141 kommu- ner hade något informationsmaterial om var en våldsutsatt kvinna kan söka hjälp och endast 12 kommuner hade även material på andra språk än svenska. Både Amnesty och Nationella rådet för kvinnofrid uppmärksammar att kvinnojourerna inte har möjlighet att ta emot våldsutsatta grupper med särskilda behov, som kvinnor med missbruksproblem, funktionshinder eller psykisk sjukdom, liksom att kommunernas insatser brister för dessa grupper. 96Amnesty (2004a) s. 14. Mäns våld mot kvinnor därför extra angeläget att samhällets stöd förstärks för dessa grup- per.97 har vid upprepade tillfällen fått kritik för brister i arbetet med våldsutsatta kvinnor.98 I socialtjänstlagens andra kapi- tel framgår att kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behö- ver. Den så kallade kvinnofridsparagrafen som infördes i Social- tjänstlagen 1998 tydliggjorde socialnämndens ansvar för att ge stöd och hjälp till våldsutsatta kvinnor. ändrades paragrafen så att den omfattar socialnämndens ansvar för alla brottsoffer som behöver hjälp och stöd (5 kap 11 § SoL). Utredningen om kvinno- fridsuppdragen har föreslagit en skärpning av denna bestämmelse, så att ordet bör ersätts med skall i den inledande meningen: bör verka för att den som utsatts för brott och dennes anhöriga får stöd och hjälp.99 Vi stödjer detta förslag. En särskild utredare har tillsatts med uppdraget att göra en översyn av stöd till våldsutsatta kvinnor. Utredaren ska kartlägga och analysera hur stödet ser ut, analysera socialtjäns- tens ansvar och föreslå hur stödet kan förbättras.100 Både uppföljning 18 månader efter lagändringen och Länsstyrelsernas tillsynsrapporter tyder på att den så kallade kvinnofridsparagrafen inte innebar några större förändringar av arbete och att misshandlade kvinnor inte prioritera- des i särskilt hög grad. De flesta kommuner hade inte några särskil- da insatser för våldutsatta kvinnor utan förlitande sig på kvinnojou- rerna. Endast ett fåtal kommuner hade tagit fram handlingsprog- ram el. dyl. för arbete i frågan eller utsett en särskild handläggare med ansvar för denna grupp.101 uppföljning av arbete med 5 kap. 11 § Socialtjänstlagen bygger på intervjuer med företrädare för i 29 kommuner. Resultaten visar å ena sidan att lag- ändringen är väl känd och att i stor utsträckning har 97Amnesty (2004a, 2004b), Nationella rådet för kvinnofrid (2001b, 2002, 2003a, 2003b, 2003c). 98Se t.ex. (2001), m.fl. (2001), Nationella rådet för kvinnofrid (2001, 2003), (2004a, 2004b). 101Socialstyrelsen (2004b). Mäns våld mot kvinnor uppmärksammat våldsutsatta kvinnor och deras barn, å andra sidan svarar endast en femtedel att arbetet har förändrats till följd av lag- ändringen och en tiondel att de får kontakt med fler brottsoffer . I den mån arbete har förändrats har det mest handlat om åtgärder för kvinnor som utsätts för misshandel i hemmet och deras barn, inte övriga våldsoffer. I många kommuner är denna grupp prioriterad eller den enda som har möjlighet att få vissa insatser som hjälp med bostad och jourlägenhet, praktisk hjälp vid rättegång, polisanmälan, läkarundersökning och kontakt- person. menar att det är möjligt att kvinnofridspa- ragrafen fått genomslag först , efter lagändringen. Majori- teten av de intervjuade svarar att de samarbetar med frivilligorgani- sationer som arbetar brottsofferstödjande, främst kvinno- och brottsofferjourer. På frågan vilket stöd och vilken hjälp brottsoffer kan få av var det näst vanligaste svaret vidaresluss- ning till ideella organisationer och landsting.102 I Amnestys studie svarade nästan alla kommuner att deras social- tjänst samarbetar med andra aktörer och att polisen och landsting- et/hälso- och sjukvården var de som nämndes av flest kommuner. Endast 21 kommuner svarar att de har ett samarbete i mer organi- serad form och att ingår i en samverkansgrupp el. kartläggning tyder på brister i samarbetet med polisen. De lämnar inte information till om vilka brottsoffer som behöver hjälp och stöd och brister i sin skyldighet att ge information till brottsoffer om att de kan få hjälp av social- tjänsten, något som har påtalats tidigare. Socialstyrel- sen konstaterar också att det finns brister i allmänhetens kunskaper om skyldighet att bistå med råd och stöd. Även rädsla för repressiva verksamhet leder till att män- niskor inte vänder sig dit.104 Detta bekräftas av de båda riksorgani- sationerna för kvinnojourerna, ROKS och SKR, som menar att inte utgör någon trygg samtalspartner för den miss- handlade kvinnan. De har inte tillräcklig kunskap om mäns våld mot kvinnor, som de har det uttalade uppdraget att ta hänsyn till barnens rätt till båda föräldrarna vid en konflikt mellan dem.105 Här kan också nämnas skyldighet att ingripa 102Socialstyrelsen (2004a). 103Amnesty (2004a). 104Socialstyrelsen (2004a). 105Nationellt råd för kvinnofrid (2001a). Mäns våld mot kvinnor om barn far illa eller riskerar att göra det, vilket i de allra flesta fall innebär råd och stöd, men som i förlängningen kan innebära ett omhändertagande om situationen förvärras eller inte förbättras. De tidigare refererade studierna om våldsutsatta kvinnors upplevelse av olika hjälpinstanser pekar på ett ytterligare skäl till att de inte vän- der sig till : kvinnorna var minst nöjda med denna ins- tans.106 Länsstyrelsernas tillsyn av arbete med våldsut- satta kvinnor visar dock en positiv utveckling. gjorde länsstyrelserna granskningar av hur 46 kommu- ner arbetar för att bemöta kvinnor som utsatts för våld. I en tredje- del av fallen fann man anledning att uttala kritik. Detta var en för- bättring i jämförelse med granskningen året innan, då man uttalade kritik i två tredjedelar av fallen. Länsstyrelserna hävdar att kommu- nernas stöd till kvinnor som utsatts för våld utvecklas genom bl.a. utbildningar och kompetensutveckling. I över en tredjedel av länen fanns länsövergripande samverkansgrupper 2002. Länsstyrelserna hävdar att kommunerna i allt större utsträckning antagit handlings- planer under både 2002 och 2003.107 I Amnestys undersökning hade majoriteten av kommunerna antagit en handlingsplan för att bekämpa mäns våld mot kvinnor, men i nästan samliga fall rör det sig om klargöranden av socialtjäns- tens ansvar och riktlinjer eller handläggningsrutiner för hur social- tjänsten ska agera i enskilda ärenden. Så mycket som 62 av 141 kommuner saknade riktlinjer eller handläggningsrutiner. Endast 2– 3 kommuner hade antagit en kommunövergripande strategisk handlingsplan för att bekämpa mäns våld mot kvinnor och garan- tera våldsutsatta kvinnor rätten till adekvat stöd, hjälp och skydd.108 En anmärkningsvärd brist på kunskap gäller omfattningen och typen av insatser som ger våldsutsatta kvinnor och deras eventuella barn. Kommunernas skyldighet att lämna verksam- hetsstatistik för till omfattar inte insatser för denna grupp. Dessa insatser döljs bakom redovisade uppgifter om antal insatser som gäller t.ex. ekonomiskt bistånd, missbrukarvård eller utsatta barn. I organisation finns i allmänhet inte heller någon särskild sektion eller enhet för våldsutsatta kvinnor. I Amnestys undersökning svarade endast 21 av 133 kommuner att de har registrerade uppgifter från socialtjäns- 106Elman (2001), m.fl. (2001). 107Socialstyrelsen (2003a, 2004b). 108Amnesty (2004a). Mäns våld mot kvinnor ten om hur många våldsutsatta kvinnor som sökt stöd och hjälp hos dem. Över 70 kommuner uppger att de saknar uppgifter om omfattningen av mäns våld mot kvinnor i den egna kommunen.109 Även detta är anmärkningsvärt mot bakgrund av att kommunerna har en skyldighet enligt Socialtjänstlagen att ha kännedom om omfattningen av behoven i den egna kommunen. Handläggning av ärenden om vålds- och sexualbrott mot kvinnor Amnesty har sammanställt statistik och undersökningar som gäller polisens och rättsväsendets arbete med vålds- och sexualbrott mot kvinnor. Amnesty drar slutsatsen att dessa polisanmälda brott mot kvinnor i utgör mellan en fjärdedel och en femtedel av det faktiska våldet. En mindre andel av anmälningarna om misshandel av kvinna, grov kvinnofridskränkning, överträdelser av besöksför- bud och våldtäkt leder till åtal. Ännu färre leder till lagföring. Andelen åtal för misshandel mot kvinnor minskade generellt sett , trots åtgärder för att förenkla och underlätta för kvinnor i den rättsliga processen.110 Vi har sammanställt statistik från och för att granska utvecklingen , 2000–2004, vad gäller polisens, åklagarnas och tingsrättens hantering av en rad brott som gäller mäns våld mot kvinnor: misshandel av kvinna av bekant gärningsman, grov kvinnofridskränkning, överträdelse av besöksförbud, våldtäkt, sexköp och människohandel för sexuella ändamål (se bilaga 2 till detta betänkande). Ambitionen har varit att försöka fånga hela kedjan från polisanmälan till att en brottsmiss- tanke lämnas över till åklagaren och vidare att åklagaren beslutar om lagföring (vilket innebär åtal, strafföreläggande111 eller åtalsun- derlåtelse112) och slutligen att gärningsmannen lagförs (vilket inne- bär fällande dom i tingsrätten, att personen godkänt ett av åklagare utfärdat strafförelägganden eller att åklagaren meddelat åtalsunder- låtelse till personen). Men detta är svårt att göra utifrån dagens 109Amnesty (2004a). 110Amnesty (2004b). 111Strafföreläggande kan bara användas när gärningen är erkänd och påföljden för brottet är böter, villkorlig dom eller villkorlig dom i förening med böter (). 112När åklagaren anser att den misstänkte är skyldig till brottet men ändå avstår från att väcka åtal kan reglerna om åtalsunderlåtelse användas. Skälet kan vara att den misstänkte är ung eller åtalas för andra brott eller att brottet är lindrigt (). Mäns våld mot kvinnor brotts- och lagföringsstatistik, man kan inte följa ett enskilt brott genom rättskedjan utan bara belysa flödet i stora drag (se vidare i bilaga 2). Vår sammanställning av statistiken visar att antalet brott som anmäls till polisen och antalet personer som döms i tingsrätten har ökat för alla brottstyper . Men för att kunna avgöra om polis och åklagare blivit bättre på att hantera en viss brottstyp, dvs. om kvaliteten i deras arbete har förbättrats, måste man se till hur antalet lagföringsbeslut utvecklas i jämförelse med antalet ned- lagda brottsmisstankar. Ett mått på denna kvalitet är andelen lagfö- ringsbeslut av alla beslut som åklagarna fattar, något som kan kallas för lagföringsprocent113. Utifrån lagföringsprocenten visar statisti- ken att polisens och åklagarnas arbete med brottstypen våldtäkt har försämrats och att det i stort sett är oförändrat vad gäller miss- handel av kvinna av bekant gärningsman. Utifrån samma mått har polisens och åklagarnas arbete med brottstyperna grov kvinnofrids- kränkning, överträdelse av besöksförbud och köp av sexuella tjäns- ter förbättrats. Statistiken för människohandel för sexuella ändamål gäller endast 2003 och 2004 eftersom det är en ny lag. Det är ännu för tidigt att utläsa några utvecklingstendenser ur statistiken för detta brott. Statistiken visar också att lagföringsprocenten är särskilt låg för våldtäkt i jämförelse med de övriga brottstyperna. Det kan delvis bero på att gärningsmannen i större utsträckning är okänd för off- ret, i jämförelse med flera av de andra brottstyperna. En annan tro- lig förklaring till den låga lagföringsprocenten är att polis och åkla- gare brister i handläggningen av våldtäktsbrott. En annan förklaring kan vara att kvinnor anmäler långt efter händelsen vilket kan för- svåra utredningen.114 och Riksåklagaren har granskat polisens hand- läggning av ärenden som rör mäns våld mot kvinnor vid en polis- myndighet. Nästan hälften av ärendena lades ner. Brister som iden- tifierades var bland annat summariska och knapphändiga förhör, ingen dokumentation om eventuella skador, långa perioder innan målsäganden kallades till förhör. Inspektionsgruppen menade att detta skulle kunna förbättras genom snabba förstahandsåtgärder 113Lagföringskvoten är antalet lagföringsbeslut dividerat med samtliga beslut, dvs. summan av besluten att lagföra och att lägga ner brottsmisstankar. Administrativa beslut ingår inte i samtliga beslut. 114Personligt samtal med , särskild utredare med uppdrag att se över frågor som rör sexualbrottsoffer (2004). Mäns våld mot kvinnor för att säkra bevis och att åklagare kommer in som förundersök- ningsledare i ett tidigt skede.115 Polis och rättsväsende har genomfört en mängd insatser för att förbättra situationen. Amnesty hävdar att erfaren- heter från lokala samverkansprojekt mellan polis, åklagare och andra myndigheter och organisationer visar att aktiva insatser, nya organisationsformer och utbildningssatsningar lett till att en ökad andel anmälningar resulterat i åtal och lagföring.116 Ungefär hälften av polismyndigheterna har inrättat så kallade familjevåldsenheter med ansvar att utreda våld mot kvinnor, vilket har inneburit att polisen blivit bättre på att hantera dessa brott. Enheterna har inriktat sig på utbildning av personal och fördjupad samverkan med åklagare och andra myndigheter. Utbildning och handledning har lett till att handläggningen av ärenden om mäns våld mot kvinnor har förbättrats. Andelen anmälningar om miss- handel och våldtäkt som lett till åtal har ökat från till . De polismyndigheter som har en familjevåldsenhet använder sig av brottskoden för grov kvinno- fridskränkning i betydligt högre utsträckning än andra polismyn- digheter.117 En utvärdering av bestämmelsen om grov kvinnofridskränkning 18 månader efter att den hade trätt ikraft tydde på en del tillämpnings- svårigheter. För endast av de drygt 1 000 anmälda brotten hade åtal väckts. Åklagare menade att bevisläget var svårt och att det krävs annan bevisning utöver målsägandens berättelser, t.ex. rättsintyg. Avsikten med bestämmelsen, att döma mindre grova men upprepade brott mot samma kvinna som ett all- varligt brott, hade inte uppnåtts eftersom de män som dömts hade begått förhållandevis grova brott. Lagändringen hade inte heller inneburit att tidigare okända gärningsmän hade anmälts i större utsträckning. Tvärtom var det främst personer som redan tidigare var kända för polisen och hade utbredd kriminalitet och andra soci- ala problem som var misstänkta för grov kvinnofridskränkning. Lagstiftarens intentioner att det inte ska behöva fastställas datum 115RÅ/RPS 1/00 och Riksåklagaren (2003) refererade i Amnesty (2004b). 116Amnesty (2004b), se även (2005). 117Lindström (2004), Amnesty (2004b), se även (2005). Mäns våld mot kvinnor för varje händelse som ingår i åtalet utan att det kan räcka med en tidsperiod har inte prövats i särskilt stor omfattning.118 Forskaren har följt tillämpningen av bestäm- melsen om grov kvinnofridskränkning . Högsta dom- stolen tolkade 1999 kravet att gärningarna ska ha utgjort ett led i en upprepad kränkning som att mannen tidigare måste ha dömts för liknande brott mot kvinnan, vilket inte var lagstiftarens inten- tion. Den tydliggjordes genom att formuleringen ändrades till om var och en av gärningarna utgjort led i en upprepad kränkning år 2000.119 har fler män som inte var dömda för tidigare våldsbrott dömts för grov kvinnofridskränkning. har också antalet män som döms till fängelse för grov kvinnofrids- kränkning ökat kraftigt, från 80 män till 212 män . av männen som döms för detta brott får fängelsestraff, . får villkorlig dom i kombina- tion med någon form av behandling. hävdar att domsto- lar behandlar grov kvinnofridskränkning som ett allvarligt brott och att polis och åklagare blir allt bättre på att bedöma våld mot kvinnor enligt den nya lagstiftningen.120 Besöksförbud kan vara ett effektivt sätt att förebygga mäns våld mot kvinnor i nära relationer, eftersom denna typ av brott ofta upprepas. Kvinnor som enligt anmälningar utsätts för denna typ av brott löper ungefär 50 gånger större risk att anmäla framtida brott jämfört med övriga kvinnor.121 till 2002 har igenom- snitt 6 600 personer ansökt om besöksförbud, varav knappt hälften beviljats. I en utvärdering av BRÅ, som inte omfattar lagen om utökat besöksförbud som infördes (se bilaga 2), visar att det i av fallen är en kvinna och hennes anhöriga som vill ha skydd mot en man som hon har eller har haft en nära relation till. Intervjuer med 40 kvinnor visar att de i hög grad utsätts för överträdelser och andra brott , men att ingenting händer när kvinnorna anmäler detta. slutar kvinnorna att anmäla överträdelser, eller så anmäler de bara grova fall. Drygt hälften av utredningarna om överträdelser 118Soukkan & (2000), (2002) refererad i (2004). 119Soukkan & (2000). 120Lindström (2004). 121Carlstedt (2001). Mäns våld mot kvinnor läggs ned och den vanligaste motiveringen är att brott inte kan sty- rkas.122 Två femtedelar av männen som belagts med besöksförbud miss- tänks för brott mot person från det att besöksförbudet utfärdats. En dryg fjärdedel misstänks för överträdelser av besöks- förbudet123. BRÅ:s analys tyder på att besöksförbuden kan ha en viss avskräckande effekt, främst på män som inte är brottsbelastade . Åklagarnas riskbedömning verkar sällan bygga på en helhetsbedömning och grunderna för besluten är bristfälligt doku- menterade. Enligt lagens förarbeten ska en av flera viktiga indikato- rer på fortsatt risk vara att den som ansökan gäller har anmälts för brott som gått att styrka. I åklagarnas tillämpning av lagen har detta snarare blivit en förutsättning för att en ansökan ska bevil- jas.124 BRÅ:s utvärdering visar att lagen sällan används som ett instru- ment för att förebygga brott. De flesta av polismyndigheterna arbe- tar inte aktivt med besöksförbuden, utan agerar först när överträ- delser anmäls. Endast vid 7 av 21 polismyndigheter finns utarbe- tade rutiner för aktiv och löpande uppföljning av utfärdade besöks- förbud. Det finns stora regionala skillnader i antalet ansökningar om besöksförbud, något som tyder på att polismyndigheter hante- rar skyldigheten att informera om besöksförbud olika. Författarna föreslår flera förbättringar i tillämpningen av lagen. statistik visar att antalet meddelade besöksförbud har fördubblats , från ca 2 000 till 4 000. Antalet polisanmälda överträdelser av besöksförbud har minskat på senare år.125 En förklaring kan vara att besöksförbudens effektivitet har ökat.