sou · GTB356d2 · 2006-01-01 00:00:00 — är antalet studier så stort att bara att samman- ställa dem och försöka dra slutsatser är ett forskningsarbete i sig. Hagan undersökte 1974 nitton studier gjorda och fann då bevis för att svarta och vita dömdes olika vad gällde brott straffbara med dödsstraff. För andra brott fann han dock ingen diskriminering (Chiricos & , 1995:282, se även Kleck, i , 1996:41–63). har kritik riktats mot de studier som genomfördes , där de flesta visade på att diskriminering inte förekom. Många forskare har ansett att dessa studier använt en felaktig metodik som inte uppmärksammar de mer subtila sätt som rasis- men inverkar på dömandet, exempelvis Crutchfield, . De visade bland annat på hur en betydelsefull analys av Blumstein & Langanhade sådana metodologiska brister att deras slutsats att diskriminering inte förekom inte var möjlig (, 1997). Här finns inte utrymme att närmare redogöra för metoddis- kusionen inom forskningen, men se , 1997:48–69. 1983 fann Hagan och Bumiller att senare studier som gjorts på området var bättre på att kontrollera för att samma brott jämfördes, samt även bättre på att se till tidigare domar mot den dömde. En komplice- rande faktor är att studier inte alltid beaktar både offrets ras och inte bara gärningsmannens. Eftersom brott begångna av svarta mot svarta behandlats betydligt mildare än andra brott (Marable, 2000:113 f) skapar detta en tvetydighet som bara kan kontrolleras för om man även tar diskriminering mot brottsoffer med i studien (se t.ex. , 1994:61). I takt med att frågan vunnit allt mer gehör har större forsk- ningsprojekt genomförts, varav en del statliga. av de senare studierna fann bevis på diskriminering gentemot av de äldre (Chiricos & , 1995:283) Chiricos och fann efter en genomgång av 38 studier bevis på en direkt effekt av ras på dömandet. Svarta dömdes oftare än vita till fängelse. Denna slutsats stod sig även efter att man kontrollerat för brottets allvarlighet och tidigare begångna brott av gärningsmannen. Man fann dock bara bevis för diskrimine- ring vad gällde beslutet att döma till fängelse eller ej, inte vad gällde fängelsestraffets längd (Ibid. 1995:297). En av de mest grundliga studierna utfördes av State Division of som granskade domar i grövre brottsmål (felony) i domstolar i . Man fann att en tredjedel av de personer som tillhörde en etnisk minoritet skulle ha fått en mildare dom om de behandlats som vita i samma situation. Vidare fann man att om svarta som hade möjlig- het att få en villkorlig dom eller skyddstillsyn hade behandlats som vita i samma situation hade över 8 000 färre svarta dömts till fäng- else (Leadership Conference on Civil Rights, 2000:24). En studie som bör nämnas både för sin metodologiska nog- grannhet samt sin intressanta belysning av hur faktorerna etnicitet, kön och ålder samverkar är Steffensmeier, studie av alla straffrättsliga domar i domstolar mellan 1989– 1992. Efter kontroll för en mängd faktorer som brottets allvarlig- het, art, om den dömde var tidigare straffad etc., visade det sig att svarta unga män var den grupp som fick hårdast straff av alla. Dels var sannolikheten större för denna grupp att dömas till fängelse och dels var fängelsestraffen längre. Även äldre svarta män dömdes hårdare än vita, men skillnaden var mycket mindre än för unga män. Hudfärgens betydelse för straffet minskade således kraftigt ju äldre den dömde var. Svarta kvinnor var mer sannolika att dömas till fängelse än vita kvinnor och fick även längre straff. För kvinnor minskade dock inte inverkan av hudfärgen för äldre kvinnor, utan mönstret gällde för alla åldrar (Steffensmeier m.fl., 1998). Tillämpningen av dödsstraffet lyfts emellanåt fram som exempel på rasismen i domstolarna. Statistiken visar att diskrimineringste- sen verkar rimlig, även om siffrorna i sig inte är tillräckliga för att bevisa diskriminering. hade inte en enda vit männi- ska avrättats för mordet på en svart , då högsta domsto- len tillät dödsstraffet igen. hade 11 vita människor avrät- tats för mordet på en svart, medan 145 svarta människor hade av- rättats för mordet på en vit (Ibid:18). För att kunna bevisa diskriminering i dömandet måste man i de- talj granska om svarta och vita döms olika när de är åtalade för samma brott och omständigheterna är liknande. De allra flesta stu- dier har visat att personer som dömts för mord på vita löper större chans att dömas till döden än om offret är svart (, 1999:132; Leadership Conference on Civil Rights, 2000:17). 1990 gjorde det statliga General en genomgång av 28 empiriska studier av dödsstraffet och fann att av dessa visade att offrets ras spelade in i sannolikheten huruvida gärningsmannen skulle dömas till döden eller ej (Leadership Conference on Civil Rights, 2000:17). I Baldusstudien granskade man mer än 2 000 mord i –1980. Även efter att man kontrollerat för 39 faktorer som tidigare begångna brott, starka ögonvittnesskild- ringar och liknande så fann man ändå att de som åtalats för mord på en vit person var 4,3 gånger mer sannolika att få dödsstraff jämfört med de som åtalats för mord på en svart (, 1999:133, Leader- ship Conference on Civil Rights, 2000:17, , 1998:329 f). Man drog också slutsatsen att av dem som dömts till döden för mord på en vit inte skulle dömts till dödsstraff om de i stället hade mördat en svart (Leadership Conference on Civil Rights, 2000:17). Resultatet av studierna som gäller gärningsmannens ras är mer svårtolkade. En del har visat att diskriminering föreligger, andra inte. Det verkar dock tämligen klart att när gärningsmannens ras kombineras med offrets ras så uppstår stora olikheter. Enligt Baldusstudien dömdes svarta som mördat vita till döden 22 gånger oftare än svarta som mördat svarta, och sju gånger oftare än vita som mördat svarta (Ibid:18). Att dödsstraffet tillämpas på ett diskriminerande vis förefaller alltså ganska väl belagt. Det är dock ingen självklar slutsats att enda orsaken till detta är att domstolarna är diskriminerande i sitt dömande. Om dödsstraff ska utdömas eller ej beror nämligen på om åklagaren yrkar på detta. Såväl Baldusstudien som den granskning General genomförde visade på att den olika tillämpningen av dödsstraffet till största delen beror på att åklagaren yrkar på dödsstraff betydligt oftare när offret är vitt än när det är svart (Ibid.). Om etniska minoriteter döms på svagare grunder än majoritetsbe- folkningen är det ett mycket allvarligt tecken på strukturell diskri- minering. Denna aspekt har utomlands inte alls varit föremål för samma omfångsrika forskning som strafflängden eftersom denna fråga delvis är lättare att empiriskt fastställa. Vad gäller finns ingen sådan forskning, även om frågan givetvis har diskuterats. och har i en studie av brottsligheten bland invandrare jämfört statistiken mellan miss- tänkta respektive dömda personer. Jämförelsen indikerade att brottsmisstänkta utländska medborgare dömdes till brott i samma grad som brottsmisstänkta svenskar. Detta tydde alltså på att nå- gon sådan diskriminering inte förelåg (, 1991:5 f). Tidningen fann i sin studie att anmärkningsvärt få invandrare frikändes i de domar de studerade. Av 400 domarna slutade 24 med ett frikännande. Endast två av dessa gällde invand- rare. Invandrarna utgjorde alltså cirka en tredjedel av de åtalade, men endast en tolftedel av de frikända (Socialpolitik, 2004:32). studie som nämnts ovan gav dock visst stöd för att domstolarna, i likhet med åklagare och polis, tenderade att oftare se brottet olaga hot bevisat när den hotande var invandrare och den hotade svensk än vice versa (Diesen, 2005). Även i finns mycket lite forskning. Två studier som undersökte domstolarnas beslut om att fria eller fälla fann försumbara skillnader i graden av fällande domar mellan svarta och vita. fann Barclay & Mhlanga i sin undersökning av åtalade att svarta och Asians frikändes i större utsträckning än vita och samma mönster fanns officiella statistik (Bowling & , 2002:172). Om detta beror på att svarta faktiskt skulle behandlas mildare än vita eller om de åtalas på lösare grunder går inte att avgöra utifrån dessa siffror. Även i är själva forskningen kring frågan mycket liten, trots den omfattande debatten bland allmänheten. Tesen att felaktiga domar är vanligare mot svarta än mot vita får således främst sin näring av de enskilda fall som uppmärksammats. Det mest ambi- tiösa projektet att sammanställa felaktigt dömda är Radelet, Bedau & studie som inbegriper 416 fall där människor felaktigt dömts till döden . Författarna fann att rasism spelat in i många av domarna. Alla de felaktiga domarna mot svarta kan givetvis inte sägas bero på rasism, men i flera fall verkar det tydligt att hudfärg spelat en avgörande roll i dömandet. (Diesen, 2005:284) har gjort en jämförelse med studier i . Liksom i har man funnit att personer med utländsk härkomst häktas oftare och längre, men också att proportionellt fler utlänningar släpps innan åtal (och får ersättning för frihetsberövandet). När det sedan gäller väckta åtal och fällande domar finns det däremot en bety- dande skillnad: Våra undersökningar visar, med undantag för , att invandrare fälls i högre grad än svenskar. I var förhållandet det motsatta; flera invandrare friades i rätten. Särskilt stor var skillnaden gentemot danskar om man jämförde med andra ge- nerations invandrare, där chansen till frikännande var 1,5 gånger större än för danska åtalade. Den troliga orsaken till detta är förhållande torde vara att de svenska åklagarna är mer restriktiva med att väcka åtal, vilket alltså betyder att man mer sällan (med undantag för ) går till rätten med en bristfällig utredning. Den alternativa för- klaringen är att svenska domstolar i högre grad godtar undermåliga utredningar när det gäller invandrare. Exempelvis har resultat från pekat mot att utlänningar betydligt oftare döms till fängelse än fransmän när de är åtalade för samma brott (Wacquant, 2004:90 f). I har man börjat bli varse problemet och har en mängd studier publicerats som visat på precis de problem som tagits upp här. Invandrare och ursprungsbefolkning har visat sig vara diskriminerade i allt från po- användning av stop and search, över borgens- och häkt- ningsförfarande till domar där det funnits att de oftare döms till fängelse och slutligen fängelser där personalens godtycke drabbar dem hårdast (Wortley, 2003:100–107). Även hur ögonvittnen och vittnesmål uppfattar och beskriver brott kan på olika sätt utgöra en diskriminerande faktor om det i sam- hället finns utbredda föreställningar om vissa grupper. En studie utförd av psykologen and Eyewitness Testimony visar på viktiga potentiella pro- blem dels med ögonvittnen, dels med människors benägenhet att vara styrd av samhällets fördomar. Detta kan i sin tur vara en indi- kation på ett problem med rättssäkerhet i den mer eller mindre ensidiga etniska sammansättningen i domstolar. Ett antal försökspersoner, hälften svenska och hälften med invandrarbak- grund delades upp i två grupper (med såväl svenskar som invand- rare i varje). Grupperna fick se en varsin videofilmad version av ett simulerat butiksrån. I det ena fallet hade rånaren svenskt/skandi- naviskt utseende (blont hår, ljus hy), och i den andra versionen hade han ett utseende som var sydländskt (svart hår, mörk hy). De svenska försökspersonerna upplevde den sydländske rånaren som mer brottslig/våldsam (culpable – studien är skriven på engelska) än den svenske. Försökspersonerna med invandrarbak- grund upplevde i stället den svenske rånaren som mer brottslig. Efter filmen fick försökspersonerna se foton på åtta män, fyra invandrare och fyra svenskar. De bägge gärningsmännen fanns med på bilderna. Båda grupperna var något bättre på att peka ut rätt gärningsman om denna var av samma etniska grupp som de själva. Både invandrare och svenskar pekade dock oftare ut en oskyldig invandrare som gärningsmannen än de pekade ut en oskyldig svensk. Både när rånaren var blond och när han var utländsk trodde många åskådare – såväl invandrare som svenskar – att de sett en mörkhårig invandrare begå rånet (, 1999:11–14; , 2005:424–428). Studien pekar dels på hur ögonvittnens uppgifter kan framstå som osäkra, men indikerar också hur de underliggande stereoty- perna om invandrare som särskilt kriminella och våldsbenägna omedvetet kan påverka människor. Studien anknyter till resultat från liknande studier i där stereotypen om kriminalitet rört afroamerikaner. visar att hennes resultat stämmer över- ens med en mängd liknande studier från (, 1999:6, , 2005:393–456). 9.6Bekämpning av rasistiska brott och diskriminering har det rasistiskt våldet ökat kraftigt i . och skedde en mängd mordbränder mot flyktingförläggningar. I brändes moskén ner och den s.k. lasermannen i sköt elva människor varav en avled. Detta sammanföll med ett uppsving för högerextrema och rasistiska rörelser. Säkerhetspolisens kart- läggning visade att 1 200 anmälda brott kunde karakterise- ras som rasistiska eller främlingsfientliga (, 2004:240). 1997 hade antalet nästan dubblerats och var siffran 4 284 (BRÅ, 2002:20). Säkerhetspolisen har gjort bedömningen att den kraftiga och i tiden sammanfallande ökningen för brotten skadegörelse, hets mot folkgrupp, olaga hot och ofredande talar för att det rör sig om en faktisk ökning av rasistiska brott av dessa brottstyper och inte bara att anmälningsbenägenheten ökat (Ibid.). som de rasistiska brotten ökat har rättsväsendet kriti- serats för att inte anstränga sig i arbetet med att utreda brotten (se exempelvis , 1996:55; , 2004:240). I regleringsbreven för Riksåklagaren och har regeringen angett att kampen mot brott med rasistiska eller främ- lingsfientliga motiv ska prioriteras (R.skr, 2000/2001:59, s. 82). diskussioner med minoritetsorganisationerna framkom att dessa upplever det som att bara de tydligaste fallen registreras som hat- brott (BRÅ, 2002:22), varför BRÅ föreslog att särskilda frågor om hatbrott ska läggas in i arbetsrutinen för att polisen som tar emot anmälan inte ska missa den rasistiska dimensionen av brottet. gjorde 2002 en uppföljning av rättsvä- sendets insatser mot hatbrott. Man fann att nästan nio av tio an- mälda hatbrott lades ned av polis eller åklagare, vilket överens- stämmer med övriga brott (BRÅ, 2002:24). Ser man närmare på statistiken till de olika brotten så uppstår dock vissa skillnader. Fler misshandelsfall med hatbrottinslag gick vidare till åtal än vanliga misshandelsfall, 24 jämfört . Samma sak gällde för- tal/förolämpning där av hatbrotten men av de vanliga förolämpningarna gick till åtal. Vad gällde olaga hot, ska- degörelse och ofredande ledde dock av de vanliga fal- len och av de andra fallen till åtal. Det är svårt att dra några närmare slutsatser av dessa siffror. Å ena sidan skulle man kunna tolka statistiken som att rättsväsendet inte är sämre på att utreda hatbrott än andra brott då ungefär samma antal går till åtal. Å andra sidan kan man peka på att ofredanden med hatbrottsinslag bara gick till åtal hälften så ofta som vanliga ofredanden. En möj- lighet är att det är just med hänsyn till misshandel och för- tal/förolämpning som åklagarnas och polisens prioritering av hat- brott har haft effekt. 1996 tillsatte regeringen en arbetsgrupp med uppgift att föreslå åtgärder för att motverka och förebygga rasistiskt och annat etniskt motiverat våld. I arbetsgruppens rapport och främlingsfi- entligt våld (Ds 1998:35) gjordes ingen djupgående studie av hur rättsväsendet agerat vad gäller sådant våld, men man noterade att såväl antalet anmälningar av hets mot folkgrupp och olaga diskri- minering samt det antal av dem som går till åtal är lågt (Ds 1998:35, s. 107 f). Likväl borde det ställas högre krav på rättsväsendet att använda existerande lagstiftning effektivare i bekämpningen av den rasistiska och främlingsfientliga brottsligheten. Man menade att det inte i första hand var regelverket som måste förändras utan rättsvä- sendets aktörer bättre skulle utnyttja de möjligheter som lagstift- ningen erbjuder (Ds 1998:35, s. 273). , Kommissarie vid i , gjorde 2002 på uppdrag av () en undersök- ning av hur RPS strategiplan för bekämpandet av hat- brott10 hade implementerats. 24 poliser varav de flesta var länsansvariga för hatbrott i var sin länspolismyndighet fick besvara en enkät där frågorna rörde . Enkät- svaren visade på att kunskapen om hatbrott fortfarande var låg inom polisen. Trots att strategiplanen stadgade att varje polismyn- dighet skulle utarbeta en egen strategiplan svarade tre av de länsan- svariga att de inte hade någon sådan och två visste inte om någon sådan fanns. Bara fyra länsansvariga uppskattade att deras arbets- kamrater i hög grad hade tillräcklig kunskap om de särskilda förun- dersökningsregler som gäller för hatbrott. 17 stycken svarade att arbetskamraterna bara i liten grad hade sådan kunskap. Lika många svarade att arbetskamraterna i liten grad hade kunskap om övrig lagstiftning rörande hatbrottslighet samt att de i liten grad hade kunskaper om situationen för de som utsätts för hatbrott. Endast sju svarade att de i hög grad uppfattade att myndighetens chefer tydligt markerar att arbetet med att förebygga och utreda hat- brottslighet är viktigt i praktiken och att polisen måste gå i spetsen för att förändra attityder och värderingar, samt att utveckla den brottsofferstödjande verksamheten vid dessa brott (vilket krävdes i RPS strategiplan). Fjorton av cheferna svarade att detta skedde i liten grad medan en svarade att cheferna inte gjorde detta alls. Trots att strategiplanen stadgade att lokal/regional utbildning skulle genomföras svarade nio stycken av de länsansvariga att nå- gon utbildning inte hade genomförts i deras område. Tre stycken svarade att deras polismyndighet i hög grad ger tydliga signaler till allmänheten beträffande vikten av att förebygga och utreda hat- brottslighet medan sexton stycken ansåg att så bara skedde i liten grad medan två svarade att det inte skedde alls. Bara en av de tju- gofyra länsansvariga angav att deras polismyndighet samarbetade med invandrarorganisationer i arbetet kring hatbrottsligheten. I polisens årsredovisning framkommer att vissa polismyn- digheter fortfarande inte upprättat något strategidokument. (Riks- polisstyrelsen, 2005) 10 Strategi för Polisens arbete med frågor som har anknytning till rasism, främlingsfientlighet och homofobiska brott . Straffskärpningsregeln (29 kap. 2 § 7 p) fastslår att det ska ses som en försvårande omständighet vid bedömningen av straffvärdet om ett motiv för brottet varit att kränka en person, en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, natio- nellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse eller annan liknande omständighet. Åklagare och domstolar har i vissa fall kritiserats för att inte beakta regeln. BRÅ:s uppföljning av de hatbrott som anmäldes 2 000 visade att rätten prövade 360 gärningar. Av dessa utgjorde 69 hets mot folk- grupp, där brottet som sådant utgör ett hatbrott och någon straff- skärpning inte kan bli aktuell. För övriga 291 gärningar åberopade åklagaren straffskärpande motiv på något sätt i 42 fall, det vill säga för ett av sju brott där straffskärpning kunde komma ifråga. I ett femtiotal stämningsansökningar var ett rasistiskt eller främlingsfi- entligt inslag beskrivet, exempelvis genom att gärningsbeskrivning- arna innehåller uppgift om de slag- eller skällsord som har uttalats i samband med brottet. För resterande brott kunde man dock inte utläsa vare sig något motiv eller inslag av rasistisk karaktär av stäm- ningsansökningarna. BRÅ menade att detta kan bero på att de rasistiska inslagen inte varit tillräckligt tydliga men det kan emel- lertid inte uteslutas att polisen eller åklagaren har förbisett omstän- digheterna under utredningen (BRÅ, 2002:29). I 58 fall prövade domstolarna hatmotivet. Den främsta orsaken till att rätten inte prövar straffskärpande omständigheter oftare beror, enligt de domare som BRÅ intervjuat, på att åklagaren inte åberopat omständigheterna. Ofta anses också bevisningen otillräcklig. Av de fall som prövades ansåg rätten i 12 fall att motivet inte kunde styr- kas (Ibid:30). Andelen misshandelsbrott som ledde till fängelse var större för misshandel generellt () än för misshandels- brott med hatbrottsinslag (). BRÅ menar att detta kan tyckas anmärkningsvärt men förklaras i stor utsträckning av att en större andel av de gärningsmän som dömdes för misshandel när det var fråga om ett hatbrott var (Ibid:32). Samman- fattningsvis fann BRÅ att den särskilda straffskärpningsgrunden tillämpats i förhållandevis liten utsträckning (Ibid:34). , har i Rasistiska trakasserier – en studie med utgångspunkt i gjort en kvalita- tiv studie av ett i media mycket uppmärksammat fall, nämligen brå- ket mellan ett gäng svenska ungdomar och en invandrarfamilj på påskaftonen 1995 i . Ursprungligen vinklade media fallet till den drabbade familjens fördel. Man skildrade en händelse där flera familjemedlemmar misshandlats på sin tomt av ett rasistiskt ung- domsgäng på påskaftonen. Mediabilden ändrades dock då de rasistiska inslagen tonades ner. Det dominerande tolk- ningsmönstret kom att bli att sönerna i den drabbade invandrarfa- miljen länge legat i fejd med en grupp ungdomar i . Invand- rarfamiljen beskrevs som annorlunda vilket tillsammans med familjens manliga medlemmars hetsiga temperament var anled- ningen till bråket. Till stor del berodde detta på uttalanden från polis och åklagare. I samband med att stämningsansökan lämnades in (där både personer ur ungdomsgänget och fa- miljen stod åtalade) uttalade sig åklagaren om att bråket dels inte var planerat och dels inte handlade om rasism. Det som hände in- vandrarfamiljen hade kunnat hända vilken familj som helst. Det var inte deras invandrarskap ungdomarna var irriterade på utan deras annorlundaskap. Den som bar sig mest illa åt var enligt åklagaren fadern i invandrarfamiljen (m.fl., 2000:11).11 Rantakeisu, menar i sin studie att händelsen på påskaftonen inte var en enskild händelse utan att familjen hade trakasserats innan. Man hade utsatts för upprepad ska- degörelse, våld, hot och rasistiska tillmälen. Även de barnen i familjen hade drabbats (Ibid:29–52). Samma sak hade drabbat tolv andra invandrarfamiljer i . Till följd av hoten från rasister och skinnskallar hade de alla flyttat från orten (Ibid:53–67). Skill- naden mot den aktuella familjen som drabbades på påskaftonen var att denna vågade göra motstånd. Enligt studien tonade polisen ner och bortsåg från trakasserierna. Trots att en bomb antändes och kastades mot familjens hus och annan beväpning förekom såg man mindre allvarligt på trakasserierna och föreföll försöka lägga en del av skulden på den drabbade familjen. Ett annat tydligt mönster var enligt Rantakeisu, att såväl polis som åklagare 11 Medias rapportering av händelserna i har granskats av i i nyheterna – en kamp mellan tolkningsmönster, Arbetsrapport nr 60 masskommunikation, 1996 systematiskt bortsåg från det rasistiska motivet till gärningarna. I polisens frekventa uttalanden till medierna var det klart domine- rande att de försökte tona ner den rasistiska aspekten och hävda att bägge sidor hade skuld i det inträffade. Även i hanteringen av fallet av polis och åklagare finns enligt författarna tydliga inslag av institutionell rasism. Författarna anser sig ha belägg för att kunna visa hur förnekandet av den förekom- mande rasismen löper som en röd tråd genom rättsväsendet i det aktuella fallet. Det attackerande ungdomsgänget bestod av flera skinnskallar och åtminstone en organiserad nazist. Trots detta ut- redde aldrig polisen om motivet till attacken kan ha varit rasistiska. De var även slarviga i att utreda vem som gjort vad under angreppet och bortsåg helt från att angreppet på påskaftonen var ett led systematiska trakasserier mot familjen och andra invandrare i området.