sou · GTB398 · 2006-01-01 00:00:00 — Inom EU finns flera bestämmelser med anknytning till husdjursteknikernas arbete, bl.a. bestämmelser om seminverk- samhet1 där det bl.a. krävs att det finns en ansvarig veterinär samt att de som inseminerar i fler än en besättning skall ha viss 1 Jfr rådets direktiv /407/EEG av om djurhälsokrav som är tillämpliga vid handel inom gemenskapen med och import av djupfryst sperma från tamdjur av nötkreatur, senast ändrat genom kommissionens beslut /101/EG. Behörighetsreglering av vissa yrkesgrupper säkerställd kompetens, vilket i innebär krav på hus- djursteknikerutbildningen (se avsnitt 2.3). Även användning av hormoner, vilket förekommer i samband med bl.a. fertilitets- störningar regleras inom EU2. I kan enligt seminföreskrifterna (se avsnitt 4.1.3) den som genomgått viss utbildning på få auktorisation som semintekniker. Denna yrkesgrupp räknas emellertid inte till djurhälsopersonalen (se avsnitt 4.1.1). I finns auktorisa- tion för provtagningstekniker som utför provtagningar inom olika kontrollprogram samt utbildnings- och tillståndskrav för semintekniker (se avsnitt 4.3.3). Inom ramen för det av EU finansierade projektet har utvecklingen av husdjursteknikernas arbetsuppgifter diskuterats mellan yrkesorganisationerna i flera medlemsländer. Vi anser att det finns mycket som talar för att yrket husdjurs- tekniker bör regleras. En husdjurstekniker har en självständig yrkesroll och arbetsuppgifter som har stor betydelse för djurhälsa och avel. Yrket är dessutom redan i viss mån reglerat eftersom den husdjurstekniska utbildningen är en förutsättning för behörighet att utföra vissa av husdjursteknikernas arbetsuppgifter. Yrkesrollen motsvarar enligt vår mening de krav som kan ställas på ett reglerat yrke. Såväl arbetet som innehållet i den tidigare utbildningen vilar på en väldokumenterad vetenskaplig grund. Att en husdjurstekniker i sin yrkesroll inte i någon utsträckning vänder sig direkt till allmänheten med sina tjänster talar emot ett behov av att reglera yrket, i vart fall att regleringen sker genom legitimation. Emot en reglering talar dessutom osäkerheten om hur utbildningen skall anordnas . Vi anser emellertid att övervägande skäl talar för att husdjurs- teknikerna bör omfattas av en reglering eftersom deras arbete har stor betydelse för djurhälsoarbetet. För att tillgodose syftet med regleringen är det emellertid tillräckligt att de husdjurstekniker 2 Jfr rådets direktiv /22/EG av om förbud mot användning av vissa ämnen med hormonell och tyreostatisk verkan samt av ß-agonister vid animalieproduktion och om upphävande av direktiv /602/EEG, 88/146/EEG och 88/299/EEG, ändrat genom och rådets direktiv /74/EG. Behörighetsreglering av vissa yrkesgrupper som genomgått en av regleringen fastställd utbildning, får rätt att använda den skyddade yrkestiteln husdjurstekniker. 10.4Skyddad yrkestitel för legitimerade yrkesutövare Enligt den nuvarande behörighetslagen har endast legitimerade veterinärer rätt att använda yrkestiteln veterinär (se avsnitt 2.1.3). Detta motsvarar den huvudregel som gäller inom hälso- och sjukvården, nämligen att de yrkesgrupper som omfattas av regler om legitimation också skall ha ensamrätt till yrkestiteln. Vi anser att detta också bör vara huvudregeln i en ny behörig- hetslagstiftning inom djurens hälso- och sjukvård. Detta innebär att endast den som har legitimation för yrket får använda sig av yrkestiteln i verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård. En yrkesutövare som har genomgått utbildning och examen för ett sådant yrke men som inte har legitimation kan således inte använda yrkestiteln. Däremot är en sådan yrkesutövare oförhindrad att ange sin yrkesexamen i verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård. kan det dock vara motiverat att en yrkesgrupp som om- fattas av regler om legitimation bara får ensamrätt till beteckningen legitimerad i kombination med yrkestiteln. Inom hälso- och sjukvården är det fallet med exempelvis kiropraktorer. Anledningen till detta är att det inom yrkesgruppen finns ett inte obetydligt antal yrkesverksamma kiropraktorer som har en annan utbildning än den som är legitimationsgrundande och att det skulle skapa stora praktiska problem om inte även dessa skulle kunna använda titeln kiropraktor. har legitimerade veterinärer ett straffsanktionerat skydd för yrkestiteln (6 § behörighetslagen). Skyddet gäller inte hela den veterinära yrkesutövningen (se avsnitt 9.3.1). Vårt förslag till ny behörighetslagstiftning gäller yrkesverksamhet inom djurens hälso- och sjukvård. Tillämpningsområdet för lagen blir i princip detsamma som det område som omfattas av bestämmelsen om skyddad yrkestitel för veterinärerna. Skyddet i den nuvarande behörighetslagen gäller dock bara verksamhet som sker mot ersättning medan vi föreslår att det är den yrkesmässiga verksam- Behörighetsreglering av vissa yrkesgrupper heten inom djurens hälso- och sjukvård som skall regleras. Vårt förslag innebär således att skyddet för yrkestiteln utvidgas något så att det kommer att gälla även sådan verksamhet som har viss omfattning, även om verksamheten inte sker mot ersättning. När det gäller yrkesgruppen djursjukvårdare har såväl yrkes- gruppens intresseorganisation som arbetsgivarsidan framfört att djursjukvårdare med den formella djursjukvårdarutbildningen i allt större utsträckning benämns djursjuksköterskor och att denna yrkestitel därför bör användas för de legitimerade djursjukvårdarna. Vi delar denna uppfattning och föreslår därför att yrkestiteln för den legitimerade yrkesgruppen blir djursjuksköterska. Detta innebär dels att bestämmelsen ligger i linje med utvecklingen inom djurens hälso- och sjukvård, dels att den stora grupp av djursjukvårdare som inte kan få legitimation eller inte vill ha legitimation inte fråntas möjligheten att även använda den vedertagna yrkestiteln djursjukvårdare. I konsekvens med detta bör benämningen på utbildningen och examen också ändras. Som angetts ovan bör huvudregeln vara att legitimerade yrkes- grupper skall ha ensamrätt till yrkestiteln. Eftersom det bara finns en utbildning som leder till yrkesexamen för djursjukvårdaryrket och då det dessutom föreslås att yrkestiteln för den yrkesgrupp som kan komma i fråga för legitimation skall vara djursjuksköterska, finns det inte anledning att frångå principen att endast legitimerad yrkesutövare får använda sig av yrkestiteln. Inom yrkesgruppen hovslagare finns en stor andel som inte har någon formell utbildning och det finns många som har hovslageri som en bisyssla. Dessutom finns det flera olika utbildningsvägar och det kommer därför sannolikt att finnas många verksamma hovslagare utan legitimation även . Till skillnad mot vad vi föreslår för djursjukvårdarnas del anser vi att en reglering som innebär att bara den legitimerade hovslagaren får använda yrkestiteln hovslagare skulle utgöra ett alltför stort ingrepp i yrkes- friheten, varför en sådan reglering inte är möjlig. Behörighetsreglering av vissa yrkesgrupper anser vi det vara möjligt och motiverat från kvalitetssynpunkt att låta bara den som är legitimerad använda yrkestiteln hovslagare. En så lång övergångsperiod skulle minska olägenheterna för hovslagarföretagen. De hovslagare som vill bli legitimerade hinner skaffa sig legitimation. Detta förutsätter givetvis att det finns tillräckliga utbildningsresurser som kan leda till hovslagarexamen. De hovslagare som vill fortsätta i yrket utan legitimation kan göra det men får inte kalla sig hovslagare i annonser eller vid annan marknadsföring. För tiden bör övervägas om inte ett gott djurskydd kräver att en ytterligare skärpning av kvaliteten inom hovslagerinäringen bör ske genom lagstiftning som innebär att endast den hovslagare som är legitimerad får utöva yrket. Om detta är befogat kan bedömas först när resultatet av vad föreslagits kan utvärderas. Skall yrket stängas för den som inte är legitimerad behövs sannolikt en ganska lång övergångstid om kanske . Fram har enligt vårt förslag en legitimerad hovslagare inte skydd för yrkestiteln hovslagare men han eller hon skall ha skydd för yrkestiteln "legitimerad hovslagare". 11Reglering av yrkesgrupper med humanmedicinsk utbildning Förslag: Yrkesutövare som har humanmedicinsk utbildning skall kunna ansöka om godkännande för arbete inom djurens hälso- och sjukvård. Det grundläggande kravet är att yrkesutövaren enligt lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS) har legitimation för yrke inom hälso- och sjukvården. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall meddela föreskrifter om vilka yrkesgrupper som skall omfattas av bestämmelsen, om ytterligare krav på utbildning eller erfarenhet samt om villkor för yrkesverksamheten. Jord- bruksverket skall pröva frågor om godkännande. Den som har godkänts och som utövar verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård tillhör djurhälsopersonalen. Enligt våra direktiv skall vi bl.a. ta ställning till frågan om legitimerade sjukgymnaster med veterinärmedicinsk tilläggsut- bildning skall kunna erhålla legitimation för arbete inom djurens hälso- och sjukvård. Denna yrkesgrupp skiljer sig emellertid från de yrkesgrupper som vi har behandlat i föregående kapitel eftersom sjukgymnaster dels har en utbildning som är anpassad för verksamhet inom humanmedicinsk hälso- och sjukvård och dels redan tillhör en reglerad yrkesgrupp enligt lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS). Vi anser därför att frågan om reglering av denna yrkesgrupp kräver delvis andra överväganden än de som vi gjort beträffande andra yrkesgrupper. Det finns dessutom andra yrkesutövare inom djurens hälso- och sjukvård som har en humanmedicinsk utbild- ning och som tillhör en reglerad yrkesgrupp enligt LYHS, särskilt tandläkare, sjuksköterskor, tandsköterskor och biomedicinska Reglering av yrkesgrupper med humanmedicinsk utbildning Detta kapitel omfattar därför våra överväganden om yrkesutövare med humanmedicinsk utbildning generellt. 11.1Humanmedicinska yrkesutövare inom djurens hälso- och sjukvård Utvecklingen inom veterinärmedicin sker snabbt och en allt mer avancerad vård kan erbjudas sjuka eller skadade djur vilket ställer krav på hög kompetens och delvis nya kunskaper hos personal inom djurens hälso- och sjukvård. Behovet av ny kompetens tillgodoses genom utbildning för såväl veterinärer som annan personal. Det blir dessutom allt vanligare att personer med humanmedicinsk utbildning utövar verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård. Vanligast är detta inom mun- och tandvård samt inom rehabilitering. Även om veterinärerna har kunskaper inom dessa områden så har ökad efterfrågan och behov av ytterligare kompetens fört med sig att många djursjukhus och djurkliniker samarbetar med eller anställer exempelvis tandläkare och sjukgymnaster. Att humanmedicinska yrkesgrupper är verksamma inom djurens hälso- och sjukvård är positivt eftersom dessa personalkategorier ofta har mycket goda kunskaper inom sitt specifika område och därför kan tillföra kunskaper som delvis saknas inom veterinär- medicinen. Dessa yrkesutövare utgör ett bra komplement till veterinärerna vilket leder till att verksamheten inom djurens hälso- och sjukvård utvecklas. Emellertid är dessa yrkesgruppers verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård inte helt problemfri. De som har en medicinsk utbildning för yrke inom humansjukvården saknar i de flesta fall utbildning inom veterinärmedicinen och har därför inte de kunskaper om djur som behövs för arbete inom djurens hälso- och sjukvård. För att inte djurskyddshänsyn skall åsidosättas kan det därför vara nödvändigt att exempelvis en tandläkare samarbetar med en veterinär under behandlingen, något som inte alltid sker. Ett särskilt problem utgör de behandlingar som utförs av den humanmedicinskt utbildade yrkesutövaren och som är av sådan art att de omfattas av regleringen i djurskyddslagen. En tandläkare har inte rätt att exempelvis dra ut en tand på ett djur eftersom detta utgör ett operativt ingrepp för vilket veterinär skall anlitas. En sådan behandling utförd på egen hand av en tandläkare står i strid Reglering av yrkesgrupper med humanmedicinsk utbildning Enligt förarbetena till djurskyddslagen är det i princip inte tillåtet för en veterinär att låta någon annan verkställa ett operativt ingrepp, varför det är tveksamt om det är förenligt med djurskyddslagen ens om tandläkaren utför behandlingen i närvaro av en ansvarig veterinär. har dock i en skrivelse 1999 (Dnr 34-922/98) som svar på en fråga från en länsveterinär uppgett att en veterinär får anlita specialistkompetens inom ett område där han själv inte har tillräckliga kunskaper och därför kan samarbeta med exempelvis en tandläkare. Samarbetet kan innebära att veterinären, efter undersökning och diagnos, överlåter hela eller vissa delar av behandlingen till tandläkaren. Veterinären skall medverka och noggrant bevaka behandlingen och har, enligt mening, ansvar för hela undersök- ningen och behandlingen. Detta kan innebära att samarbetet mellan de olika personalgrupperna kan hämmas eftersom veterinären som inte behärskar tandläkarens behandlingsmetoder och därför inte kan bedöma dennes arbete kan känna sig tveksam inför att ändå ha ansvaret för behandlingen. Inom humansjukvården har de nu aktuella yrkesgrupperna oftast legitimation och omfattas därför av LYHS. Lagens bestämmelser om tystnadsplikt, disciplinansvar och andra skyldigheter gäller emellertid bara om den legitimerade yrkesutövaren utövar sin verksamhet inom hälso- och sjukvården. När exempelvis en legitimerad tandläkare arbetar inom djurens hälso- och sjukvård omfattas han eller hon inte av LYHS och står inte heller under tillsyn. Detta innebär att en tandläkare som utfört en behandling på ett felaktigt sätt inte kan bli föremål för någon disciplinär åtgärd. Även om behandlingen i sig är sådan att den faller inom Veterinära område, kan endast veterinärers yrkesutövning prövas av nämnden. 11.2Behovet av kompetenstillskott inom djurens hälso- och sjukvård Att djurens hälso- och sjukvård anlitar yrkesutövare med human- medicinsk utbildning beror som ovan sagts på att djurens hälso- och sjukvård blir allt mer specialiserad och att vissa behandlings- metoder hämtas från humanmedicinen. Djurens hälso- och sjukvård behöver därför tillföras kompetens. Till viss del sker detta genom utbildning av de traditionella yrkeskategorierna. Reglering av yrkesgrupper med humanmedicinsk utbildning saknas det ändå tillräcklig kompetent personal för att möta behovet och efterfrågan inom vissa områden. Intresset för rehabilitering samt behovet av mun- och tandvård på djur har visserligen medfört att olika intern- och tilläggsutbildningar för personalen anordnas. Trots detta blir det allt vanligare att sjukgymnaster och tandvårdspersonal är verksamma inom djurens hälso- och sjukvård. Behovet av att tillföra kompetens inom olika områden kommer sannolikt att kvarstå och kanske också öka. Vi anser att frågan om hur detta behov skall tillgodoses är av principiell betydelse för hur en behörighetsreglering av human- medicinskt utbildade yrkesutövare som arbetar inom djurens hälso- och sjukvård skall utformas. 11.2.1Skall humanmedicinskt utbildad personal även i fortsättningen tillföra djurens hälso- och sjukvård kompetens? Att ge humanmedicinskt utbildade yrkesgrupper bättre möjligheter att vara verksamma inom djursjukvården innebär att kompetens som redan finns i samhället tas tillvara. Emellertid innebär det också att yrkesutövare som är utbildade för humansjukvården helt eller delvis tas i anspråk inom djurens hälso- och sjukvård. Vissa av de yrkesgrupper som berörs, bl.a. tandläkare är brist- yrken. En reglering som ger bättre möjligheter för yrkesutövare inom humansjukvården att vara verksamma inom djurens hälso- och sjukvård skulle kunna innebära att bristen på utövare av vissa yrken inom hälso- och sjukvården förvärras. Om kompetens även huvudsakligen skall tillföras genom att yrkesutövare från humansjukvården anlitas måste de problem som är förknippade med sådan yrkesutövning lösas. För det första måste intresserade och kompetenta yrkesutövare ges formella möjligheter att vara verksamma inom djurens hälso- och sjukvård. Om man kan acceptera att en tandläkare utför tandkirurgiska ingrepp på ett djur så måste det också göras förenligt med djurskyddslagstiftningen. På samma sätt som för andra yrkesgrupper som är verksamma inom djurens hälso- och sjukvård utgör avsaknaden av behörighetsreglering ett problem. För att kunna ange yrkesutövare eller yrkesgrupper som skall undantas från nuvarande regler måste dessa kunna identifieras på något sätt, vilket förutsätter någon form av reglering av yrket även Reglering av yrkesgrupper med humanmedicinsk utbildning inom djurens hälso- och sjukvård eller att en ordning införs där varje yrkesutövare prövas individuellt och ges en särskild rätt att utöva yrke inom djurens hälso- och sjukvård. För det andra måste problemet med att yrkesutövare med utbildning i humanmedicin saknar kunskaper i veterinärmedicin lösas. Om en tandläkare skall ges möjlighet att arbeta självständigt och exempelvis tillåtas utföra operativa ingrepp på egen hand bör man försäkra sig om att denne har tillräckliga kunskaper i veterinärmedicin. En tandläkare har kompetens att behandla olika tandproblem hos människor, en kompetens som är till stor nytta även vid behandling av djurs tänder. Emellertid behöver en tandläkare också få kunskap i veterinärmedicin, såsom exempelvis skillnaderna mellan människors och djurs tänder samt i andra förhållanden av betydelse. En stor skillnad mot behandling av människor är att de flesta tandingrepp på djur sker under narkos. Tandläkare har inte kompetens att söva vare sig människor eller djur. En tilläggsutbildning liknande den som SLU har anordnat för sjukgymnaster skulle kunna erbjudas andra yrkeskategorier och kanske av djurskyddshänsyn vara ett krav för att få tillstånd att utöva verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård. En sådan lösning innebär emellertid att exempelvis en tandläkare, som har en mycket lång grundutbildning, måste komplettera med ytterligare utbildning i veterinärmedicin. Ett tredje problem är att den yrkestitel som humanmedicinskt utbildade yrkesutövare har (exempelvis tandläkare eller sjuk- gymnast) inte är skyddad inom djurens hälso- och sjukvård. Vem som helst kan alltså använda ordet sjukgymnast i sin titel, trots att detta, för de flesta, ger sken av en viss kompetens som yrkes- utövaren kanske helt saknar. 11.2.2Kan kompetens tillföras djurens hälso- och sjukvård genom nya utbildningar och nya yrkesgrupper? Ett alternativt sätt att tillföra kompetens skulle kunna vara att anordna utbildningar speciellt anpassade för djurens hälso- och sjukvård inom områden där humanmedicinskt utbildad personal ofta anlitas, exempelvis rehabilitering och tandvård. Dessa utbildningar skulle kunna ge upphov till nya reglerade yrkes- grupper så som djursjukgymnaster och djurtandläkare med gedigna kunskaper i veterinärmedicin och specialkunskaper inom sitt Reglering av yrkesgrupper med humanmedicinsk utbildning Utbildningarna skulle kunna vara antingen helt skilda från de humanmedicinska utbildningarna eller också skulle utbildningen för exempelvis sjukgymnaster och tandläkare kunna innehålla gemensamma kurser i början för att därefter delas i en inriktning mot sjukgymnastik eller tandvård på djur och en på människor. Genom att anordna grundutbildningar i framförallt tandvård och rehabilitering inom djurens hälso- och sjukvård, minskar behovet av att hämta specialkompetens från yrkesutövare med human- medicinsk utbildning. Det är emellertid svårt att bedöma behovet av och intresset för nya yrken inom djurens hälso- och sjukvård. Rehabilitering är ett relativt nytt område inom djurens hälso- och sjukvård som ännu inte varit föremål för någon mer omfattande forskning. Tandvård för djur har i och för sig funnits men betydelsen av god mun- och tandvård har tidigare inte fått någon större upp- märksamhet. Att starta nya utbildningar inom områden som inte varit föremål för någon djupare forskning och dokumentation och som därför inte vilar på någon säker vetenskaplig grund inger betänkligheter. En annan möjlighet är att genom utbildning tillföra veterinärer och legitimerade djursjukvårdare den kompetens som de saknar för att kunna utföra de arbetsuppgifter som tandläkare och sjuk- gymnaster utför på djur. Detta skulle kunna ge upphov till specialistområden inom tandvård och rehabilitering för både veterinärer och djursjukvårdare. Eftersom den humanmedicinska utbildningen till sjukgymnast och framför allt till tandläkare är väldigt omfattande är det möjligt att kortare tilläggsutbildningar för veterinärer och djursjukvårdare inom dessa discipliner ändå inte kommer att innebära att behovet av den specialistkompetens som inhämtas från humanmedicin elimineras. Vår slutsats av det föregående resonemanget är att verksamheten inom djurens hälso- och sjukvård har ett behov av yrkesutövare med kompetens som inte finns hos de traditionella yrkes- grupperna. Framförallt finns behovet inom mun- och tandvård samt inom rehabilitering. Vi anser att det är tveksamt ur ett samhällsekonomiskt perspektiv att detta behov tillgodoses genom att personer som Reglering av yrkesgrupper med humanmedicinsk utbildning först genomgått en utbildning avsedd för verksamhet inom humansjukvården genom en tilläggsutbildning tas i anspråk för verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård. Naturligtvis kommer det alltid att finnas människor som vill byta yrkes- inriktning men det är enligt vår mening inte rimligt att den anvisade utbildningsvägen för ett särskilt yrke inom djurens hälso- och sjukvård är via en humanmedicinsk utbildning. Vi anser således att behovet av den kompetens som humanmedicinskt utbildade yrkesutövare tillför på lång sikt i stället bör tillgodoses genom att utbildningar särskilt anpassade för djurens hälso- och sjukvård anordnas inom dessa områden. Det kommer dock att ta innan särskilda grundutbild- ningar inom exempelvis rehabilitering eller tandvård kan anordnas. Däremot skulle det vara möjligt att införa tilläggs- eller specialist- utbildningar för veterinärer och framförallt för djursjukvårdare inom de områden där behovet av kompetens är som störst. Detta skulle förmodligen innebära att behovet av att anlita yrkesutövare med humanmedicinsk utbildning skulle minska. Det kommer ändå att inom en överskådlig framtid finnas ett behov av humanmedicinskt utbildade yrkesutövare inom djurens hälso- och sjukvård och det är därför nödvändigt att ta ställning till formerna för deras yrkesutövning, särskilt i fråga om ansvar och skyldigheter. 11.3En särskild reglering för humanmedicinskt utbildade yrkesutövare Vi anser att det finns två olika alternativ för en reglering av de humanmedicinskt utbildade yrkesutövarna. Det ena alternativet är att de ovan nämnda yrkesutövarna fortsätter att arbeta inom djurens hälso- och sjukvård på samma sätt som utan någon form av legitimation och utan eget ansvar. Ett undantag i djurskyddslagen eller i djurskyddsförordningen skulle kunna in- föras för exempelvis tandläkare och sjuksköterskor som har legitimation i enlighet med LYHS, så att dessa kan utföra behandlingar som faller under djurskyddslagen. Rätten att utföra sådana behandlingar skulle kunna villkoras så att de endast får utföras i närvaro av en ansvarig veterinär. Detta innebär att det inte skulle vara nödvändigt att ställa krav på att yrkesutövaren har tillägnat sig veterinärmedicinska kunskaper. Reglering av yrkesgrupper med humanmedicinsk utbildning Det andra alternativet innebär att vissa yrkesutövare med utbildning och behörighetsreglering inom humansjukvården genom någon form av reglering skulle komma att omfattas av de bestämmelser om skyldigheter m.m. som gäller för andra reglerade yrkesgrupper inom djurens hälso- och sjukvård. Dessa yrkes- utövare skulle då ha en mer självständig roll inom djurens hälso- och sjukvård än vad det första alternativet innebär.