sou · GTB34 · 2006-01-01 00:00:00 — Energimyndig- heten har uppskattat besparingspotentialen i energianvändandet till 1–om debiteringen baseras på faktisk förbrukning och avläsning. Leverantörsbyten kommer också att kunna ske smidigare, efter- som högst en månad gamla mätvärden alltid kommer att finnas till- gängliga. Det gör att kostnaderna för elleverantörerna att hantera kunderna kan minska. Kostnaderna för den tätare avläsningen kom- mer till största delen att belasta nätföretagen, men dessa kostnader är tänkta att beaktas i den ekonomiska bedömningen av nätföreta- gens tariffer. har beslutat att krav på obligatorisk avläs- ning av elmätarna för samtliga kunder ska införas från (prop. 2002/03:85). I praktiken betyder det att alla elmätare byts ut mot fjärravlästa mätare. En gemensam nordisk elproduktionsmarknad7 8 Som beskrivits i tidigare avsnitt har det förekommit utbyte av el mellan de nordiska länderna . Detta har främst skett genom de större nordiska elproduktionsföretagens samarbete inom den s.k. . hade elproducenterna avtal om gemensam optimering av elproduktio- nen. Det var framför allt utbyten av tillfällig kraft inom ramen för produktionsoptimeringen som dominerade försäljningen produ- centerna emellan. Produktionsoptimeringen upphörde dock helt /96 genom att en ny ellag trädde i kraft, vilken innebar helt nya förutsättningar för elmarknadsaktörerna. har stora strukturella förändringar genomförts på de nordiska elmarknaderna. Marknaderna har reformerats på ett sådant sätt att elnäten har öppnats och konkurrens har införts i produktions- och försäljningsleden. Det finns stora överensstäm- melser mellan de olika ländernas regelverk, framför allt avseende de grundläggande principerna. Principerna för elsamarbetet mellan de nordiska länderna fastslogs av de nordiska energiministrarna i ett gemensamt uttalande . 7På den nordiska elmarknaden ingår länderna , , och men inte . 8Om inget annat anges baseras detta avsnitt på prop. 1997/98:159 och (2001). Liberaliseringen har pågått parallellt i de nordiska länderna men i olika takt. påbörjade reformarbetet ; stamnätet och systemansvaret separerades då från Statkraft och drivs av det statligt ägda monopolföretaget . infördes schablonavräkning, vilket innebar att alla kunder fick möj- lighet att byta elleverantör utan kostnad. Den finska elmarknadslagen trädde i kraft . Det systeman- svariga bolaget är delvis privatiserat och ägs av institutio- nella investerare, kraftföretag och . Den finska elbör- sen EL-EX startade . köpte Finngrid hela börsen och sålde hälften av aktierna till . infördes schablonavräkning och alla elkunder kan fritt välja elleverantör. fick en ny ellagstiftning 1998 som bland annat innebar att elmarknaden skulle öppnas för konkurrens i enlighet med EU:s elmarknadsdirektiv. är indelat i två geografiska områden – Väst- och Östdanmark – och två statligt ägda monopolföretag har systemansvar för respektive område. Den danska elmarknaden har öppnats upp i olika steg. Det sista steget togs 2003, vilket inne- bar att alla kunder i fick tillgång till elmarknaden. kommer de två systemansvariga företagen att slås ihop till ett bolag. drev Statnett Marked elbörsen i , men 1996 öpp- nades börsen även för de svenska aktörerna som därmed fick möj- lighet att delta i elhandeln på samma villkor som de norska aktö- rerna. öppnades ett handelskontor i . köpte av aktierna i elbörsen, och börsen ändrade namn till – den nordiska elbörsen. utvidgades börsområdet till att också inne- fatta , och utvidgades området ytterli- gare till att omfatta även Västdanmark () och Östdanmark (). organiserar bland annat en spotmarknad för fysiska leveranser av el inom det kommande dygnet. Råkraftshandeln mellan de nordiska länderna är i hög grad inte- grerad. Överföringsbegränsningar mellan länderna gör dock att den nordiska elmarknaden relativt ofta delas upp i olika delmarknader, s.k. prisområden. Den nordiska marknaden handlar även råkraft med , och . har alla nordiska elkonsumenter möjlighet att fritt välja elleverantör. Den nordiska elmarknaden är begränsad så till vida att hushållskonsumenten endast kan köpa el av en leve- rantör inom det egna landet. 5.4Marknadens utveckling efter liberaliseringen 5.4.1Aktörerna på elmarknaden och deras roller9 Elmarknaden består av verksamheterna produktion, överföring av el via elnät samt försäljning av elenergi. Produktionen är den process som omvandlar exempelvis vatten, uran, kol och gas till elenergi. Elledningarna på olika spänningsnivåer bildar sedan elnäten som knyter samman producenterna med konsumenterna, dvs. formar infrastrukturen på elmarknaden. Transmission är överföringen av den högspända elenergin på det nationella stamnätet och på regi- onnäten. Distribution är däremot överföringen av den lågspända elenergin på de lokala näten. Liberaliseringen innebar att organisationen av de olika verksam- hetsleden på elmarknaden förändrades i grunden. var de olika leden vanligen integrerade i ett och samma företag utan att vara tydligt avgränsade från varandra. är de olika verksam- heterna klart definierade, även när de ingår i ett och samma företag. Dessutom är samtliga led utom nätverksamheten konkurrensut- satta. Därutöver har nya aktörer tillkommit, exempelvis elhandels- bolag och nya myndigheter. De stora elproducenternas och nätägarnas tidigare självpåtagna ansvar regleras sedan elmarknadsreformen till stor del i lag. Tillsy- nen utövas av myndigheter i större utsträckning . Den nuvarande elmarknaden och dess aktörer kan därför i huvudsak delas in enligt följande aktörer: marknader för råvaruhandel. 9 Detta avsnitt bygger till stora delar på betänkande Konkurrensen på elmarknaden (SOU 2002:7), men även på information från flera av aktörernas hemsidor. Figur 5.1 Elmarknaden efter reformen 1996 Omvandlar råkraft till el Säljer el Matar in el i elnäten Transporterar el via elnäten Efterfrågar ljus, kraft, värme (hushåll, företag) Säljer el till elanvändare En elproducent framställer el och äger produktionsanläggningar. Producenten matar in den framställda elenergin i inmatningspunk- ter på elnätet och säljer elen till elhandelsföretag, elbörsen eller direkt till slutkunder. Den största delen av svensk elproduktion är koncentrerad till , och som stod för cirka 85 pro- cent av den inhemska produktionen. Nätägarna ansvarar för den fysiska överföringen av energin och transporterar elen från produktionsanläggningarna till elkonsu- menterna via de olika elnäten. En nätägare måste ha nätkoncession från , dvs. tillstånd att bygga och driva starkströmsledningar, för att bedriva nätverksamhet. De svenska elnäten är indelade i tre nivåer och har olika typer av ägare: Stamnätet består av 220–400 kV-ledningar och knyter ihop stora produktionsanläggningar, regionnät och utlandsförbin- delser. Det är på detta nät som den högspända elenergin trans- Stamnätet ägs helt av staten och förvaltas av affärs- verket . har ensamt ansvar för drift och utbyggnad av stamnätet och för utlandsförbindel- ser. På regionnäten överförs elen från stamnätet till lokalnätet men även direkt till elanvändare med stor förbrukning, exempelvis industrier. Nätet består av 40–130 kV-ledningar och ägs av de största elproducerande företagen tum, ett par stora kommuner samt industrier. På lokalnäten distribueras elen till elanvändarna, exempelvis hushållen, inom ett visst område. Dessa lågspänningsledningar, som är på under , ägs av cirka 200 nätföretag som antingen ingår i de kraftproducerande koncernerna, ägs av kommuner eller ägs av ekonomiska föreningar. Priset för överföringen via elnäten, dvs. nättariffen, är reglerat och utövar tillsynen över nätföretagen. Elhandelsföretaget kan ha flera olika roller på elmarknaden – som elåterförsäljare och producent men också som balansansvarig. Elhandelsbolaget köper in el från en elproducent eller på elbörsen för att sedan sälja den vidare till elanvändaren. Företaget kan även själv producera stora volymer av den el som säljs och därmed agera både som elproducent och elåterförsäljare. Elhandelsföretaget konkurrerar med andra elhandelsföretag om elanvändarna. Det finns ingen prisreglering på denna del av elmark- naden, utan priserna sätts genom fri prisbildning på marknaden. Elanvändaren, dvs. elkonsumenterna, är allt från näringsidkare till hushåll. En elanvändare måste ha avtal med en elleverantör, dvs. ett elhandelsföretag, för att kunna köpa el. Elenergin transporteras via elnäten och elanvändaren har därför ett kund-/avtalsförhållande med nätägaren och betalar denne för transporten av elenergin. Betalningen tas ut i form av en nätavgift via elräkningen från elhan- delsföretaget. Elanvändaren kan välja elhandelsföretag under förut- sättning att detta företag finns på den gemensamma nordiska elmarknaden. Elanvändaren kan däremot inte välja nätägare. Totalt finns det cirka 5,2 miljoner elabonnenter i . Unge- fär 7 000 av dem har högspänningsabonnemang medan resten har lågspänningsabonnemang. Eftersom elenergi inte går att lagra måste den produceras i samma takt som den används. För att elförsörjningen ska fungera väl är det därför viktigt att det finns ständig balans, både fysiskt och ekono- miskt, mellan utbud och efterfrågan på el. är systemansvarig myndighet på elmarknaden i och har det nationella ansvaret för att både den fysiska och ekonomiska balan- sen upprätthålls. Det är som upprätthåller den fysiska balansen, medan andra företag på elmarknaden i avtal med har tagit på sig ekonomiskt balansansvar för en eller flera elkonsumenter. Att upprätthålla den fysiska balansen innebär att se till att pro- duktion och import motsvarar konsumtion och export, dvs. att elsystemets kortsiktigt är i balans och att det svenska elsystemets anläggningar samverkar driftsäkert. För att denna balans ska kunna upprätthållas kontinuerligt måste det dock ständigt finnas infor- mation om kundernas elförbrukning, och det är nätägarna som har ansvaret för att mäta den produktion och förbrukning som går via deras nät samt rapportera dessa uppgifter till ekonomiskt balansan- svariga företag. För varje uttagspunkt på nätet ska det finnas en ekonomiskt balansansvarig, dvs. en aktör som ekonomiskt ansvarar för att pro- duktion och förbrukning av el alltid är i balans inom det avtalade åtagande som aktören har. För att vara balansansvarig krävs att företaget har ett avtal om balansansvar med . Ett sådant avtal innebär att företaget ekonomiskt ansvarar för alla avvi- kelser mellan köp och försäljning av el. kontrolle- rar att de balansansvariga företagen följer avtalen. Ett elhandelsföretag kan antingen ha balansansvar själv eller köpa tjänsten från ett annat företag, vanligen någon av de stora kraftpro- ducenterna eller de övriga elhandelsföretagen. finns det cirka 40 balansansvariga företag. I Svenska Kraftnäts uppdrag ligger att koordinera elhandeln med den fysiska transporten av el, sköta den nationella balansavräk- ningen samt se till att de balansansvariga gör rätt för sig ekono- miskt. I systemansvaret ligger också att se till att summan av mät- värdesrapporteringen från nätägarna överensstämmer med landets faktiska energiomsättning. Den producerade elenergin kan handlas antingen direkt av elprodu- centerna eller på den nordiska elbörsen . av all fysisk elhandeln görs via elbörsen, och det är på denna börs som det marknadsmässiga råkraftspriset på el, dvs. systempriset, bestäms. De övriga av elhandeln görs upp i bilaterala kontrakt mellan köpare och säljare. Den nordiska elbörsen är ett norskt aktiebolag som ägs till vardera av de norska och svenska system- operatörerna Statnett SF och Svenska Kraftnät.11 Elbörsen är en marknadsplats för råvaruhandel med el i , , samt och den består av olika delmarknader. På spotmarkna- den handlas el för fysisk leverans och på derivatmarknaden erbjuds finansiella instrument för prisriskhantering. Det finns även mark- nader för clearingtjänster och konsulttjänster. För att handla på den finansiella marknaden krävs börsmedlem- skap på Financial Market och clearingmedlemskap. har cirka 350 medlemsföretag. Det finns olika typer av medlemskap – dels beroende på vilken marknad företaget handlar på, dels beroende på i vilken utsträckning företaget är direkt inblandat i clearingen av genomförda avslut. 10 Detta avsnitt bygger på slutbetänkande Konkurrensen på elmarknaden (SOU 2002:7) samt på och TelgeKraft AB:s (2004) slutrapport av råkraftsmarknaden gjord på uppdrag av El- och gasmarknads- utredningen. 11 Statnett Market bildades och är föregångare. fick aukto- risation som börs 2002. äger i sin tur andelar i den tyska kraftbörsen (). På Spotmarknaden handlas el för fysisk leverans, och spotmarkna- den består i sin tur av delmarknaderna Elspot och Elbas. Handeln på Elspot avser daglig fysisk handel med el som ska levereras medan Elbas är en fysisk justeringsmarknad för handel med timkontrakt i , och under inne- varande dygn. På finansiella marknad för värdepappershandel kan aktörerna handla finansiella kontrakt upp till . Handeln omfattar främst eltermin som består av s.k. futures- samt forwards-kontrakt men även av prisområdeskontrakt och eloptioner. De finansiella papperen används för prissäkring, riskstyrning samt spekulation, och värdet av dem bestäms av den förväntade prisut- vecklingen på spotmarknaden. Bilaterala marknaden/OTC-marknaden Vid sidan av handeln på omsätts även bilaterala elkon- trakt. Bilateral handel innebär att ett avtal om köp och försäljning antingen träffas direkt mellan två aktörer på marknaden eller via en mäklare på OTC-marknaden.12 Marknaden omsätter fysiska och finansiella elkontrakt samt andra riskhanteringskontrakt, men den utgör inte någon organiserad handelsplats. Förbrukningen av el i har ökat totalt –2003. Detta ska jämföras med BNP som ökat . En prognos för elanvändningen från energimyndigheten visar att elanvändningen kommer att öka med . Antagandena för denna prognos baseras på ekonomisk utveckling och oljeprisutveckling. 12Med handel på en OTC-marknad (over the counter – över disk) avses affärer som sker utanför en börs eller någon annan marknadsplats. 13Detta avsnitt bygger på information från (2003). Elanvändningen har ökat i de övriga nordiska länderna , men ökningstakten har mattats . I och står industrisektorn för en stor andel av den totala elan- vändningen – . Detta beror på att och , i likhet med , har en stor andel energiintensiv industri. har däremot en annan industristruktur, och där står industrin för av elanvändningen. Där använder man i stället en större del i bostads- och servicesektorn – . En förklaring till detta är att jordbrukssektorn är rela- tivt stor i . El produceras i många olika typer av kraftverk. I utgör vattenkraft, kärnkraft och konventionell värmekraft de huvudsak- liga produktionskällorna. Det finns även en mindre mängd olje- kondenskraft, gasturbiner samt vindkraft. Den konventionella värmekraften producerar el genom förbränning av olika bränslen. I används kol, olja, naturgas, torv samt biobränslen. Det nordiska elförsörjningssystemet är mycket beroende av vattenkraftsystemen i och . Vanligen samvarierar vattentillrinningen i de två länderna, vilket medför att vattenpro- duktionen på nordisk basis kan variera kraftigt mellan torra och våta år. Under ett normalår uppgår vattenproduktionen i till cirka 180–och utgör därmed av den totala elproduktionen. Tabell 5.1 nedan visar fördelningen av elproduktionen i . Notera att 1996 var ett extremt torrår och 2002 var ett våtår. har av den installerade effekten av vattenkraft i . Vattenkraften är också deras huvudsakliga kraftkälla. Sve- rige har av vattenkraften i och av kärnkraften. har av vattenkraften, av kärnkraften och av den konventionella värme- kraften. Vattenkraften i är marginell. Däremot utgör deras produktion av konventionell värmekraft av den nordiska. Tabell 5.1 Elproduktion i Punkterna visar att mängden är mindre än . I utgör vattenkraft och kärnkraft ett normalår av den totala elproduktionen. Variationerna i elproduktio- nen förklaras därför främst av tillrinningen av vatten och använd- ningen av kärnkraft. Tabell 5.2 nedan visar sammansättningen av elproduktionen såväl före som efter elmarknadsreformen 1996. Under ett normalår finns det kapacitet att producera vattenburen el. var ett extremt torrår med en produktion på drygt , medan 2001 däremot var ett våtår med en hög vattenkraftsproduktion – . Tillgången till vattenburen el påverkar i sin tur i vilket utsträckning de övriga energikällorna utnyttjas. Kärnkraftsproduktionen var klart lägre 2000 än 1999. Det förklaras av att tillgången till vattenkraft var god, vilket ledde till låga elpriser och mindre behov av annan kraft. Enligt Energi- myndigheten (2003) minskade producenterna också kärnkraftspro- duktionen. Den första reaktorn i stängdes vilket även påverkade utnyttjandet av kärnkraften som energi- källa. Variationerna i vattentillgången gör det inte möjligt att utläsa om liberaliseringen har haft någon effekt på elproduktionen. Tabell 5.2 Elproduktion i åren, 1990, 1995–2002 samt prognos 2010 -1,8 -1,7 -2,7 -10,7 -7,5 -7,3 * Preliminära uppgifter. Källa: (2003b). Vattenkraften har lägst rörliga kostnader i det nordiska elförsörj- ningssystemet14 och är därför den produktionskälla som blir först utnyttjad. Med stigande efterfrågan på el eller minskad tillgång till vattenkraft kommer sedan övriga kraftslag att tas i drift i stigande rörlig kostnadsordning. Detta illustreras i figur 5.2 nedan. Efter- frågan på el är högre när värmeförbrukningen är som störst och lägre . Det finns därför ett tydligt säsongsinslag med högre elproduktion . 14 Vindkraften har också mycket låg rörlig kostnad men den totala volymen är mycket liten i jämförelse med vattenkraften. Figur 5.2 Principiell prisbildningsmodell för den nordiska råkraftsmarknaden Vatten Kärn Kol Gas Källa: SOU 2002:7. Systempriset på sätts genom ett aktionsförfarande där aktörerna lämnar köp- och säljbud. Dessa rangordnas sedan i pris- ordning så att det bildas en sälj- respektive köpkurva. Jämviktspri- set sätts där dessa kurvor korsar varandra. Prissättningen baseras på marginalkostnadsprissättning, vilket innebär att priset ska vara lika med marginalkostnaden. Priset sätts utifrån produktionskostnaden i den dyraste anläggning som måste startas för att möta efterfrågan. Det innebär att om till exempel ett gasturbinkraftverk, som har bland de högsta rörliga kostnaderna, måste starta får även de kraft- verk vars kostnader är lägre lika mycket betalt. Råkraftspriset är i stor utsträckning beroende av vattentillgången i och . När vattentillrinningen är hög är kostnaderna för den totala elproduktionen lägre än när vattentillgången är begränsad. De lägre produktionskostnaderna medför i sin tur lägre elpriser. När vattentillgången är låg stiger produktionskostnaderna och därmed elpriserna. –2001 var elpriserna nedpressade till nivåer som tangerade de rörliga produktionskostnaderna för befintliga elproduktionssystem i . Det var därmed inte lönsamt att investera i ny elproduktion. För att kraftföretagen ska ha drivkraf- ter att investera i ny kapacitet måste de framtida intäkterna från försäljningen av kraft överstiga anläggningens kapital- och drifts- kostnad. (2003) har beräknat de ungefärliga totala produktionskostnaderna för ny elproduktion. I dessa beräkningar ingår rörliga kostnader, kapitalkostnader och övriga fasta kostnader. Siffrorna ska dock tolkas med försiktighet. Figur 5.3 Totala produktionskostnader för ny elproduktion och spotpris på Källor: (2003) samt . Innan elmarknaden liberaliserades fanns det ett betydande kapaci- tetsöverskott i elförsörjningen. Leveranssäkerhetskriterier avgjorde hur mycket reservkraft som skulle finnas, och producenterna fick betalt både för att hålla kapacitet tillgänglig och för att producera energi. Det fanns dessutom också ett åtagande inom elbranschen att se till att den tillgängliga kapaciteten inom landet var tillräcklig. Denna överkapacitet var dock förenad med kostnader. Enligt en överslagsberäkning gjord på uppgick kostnaden för det gamla leveranssäkerhetskriteriet till storleksordningen /kWh (ECON 2004). Efter liberaliseringen är det i stället ekonomiska kriterier som avgör hur mycket reserveffekt som ska finnas. På den konkurrens- utsatta marknaden, där producenterna bara får betalt för den energi som produceras, har därför den installerade kapaciteten minskat, se tabell 5.2 ovan. Det är framför allt oljekondensanläggningarna och gasturbinerna som har tagits ur drift, vilka tidigare användes med sträng kyla. Dessutom har avvecklats. Totalt har drygt 2 000 MW i produktionskapacitet försvunnit –2003 – från 34 158 till 33 361 MW, exklusive Svenska Kraftnäts reservkapacitet. Om hänsyn tas till reservkapaciteten har närmare 800 MW försvunnit. har elförbrukningen fort- satt att öka. Det finns inget regelverk på dagens elmarknad som ger aktörerna något direkt ansvar för att långsiktigt garantera att elbalansen upp- rätthålls. Det enda direkta ansvar som finns uttalat i ellagen är att har det kortsiktiga, övergripande ansvaret för att upprätthålla balans mellan produktion och förbrukning av el i lan- det, det s.k. systemansvaret. Marknaden själv ska via prisbildningen generera tillräckligt med kapacitet för att klara de högsta förbruk- ningstopparna. När det inte finns ledig kapacitet i systemet ska pri- set stiga så pass mycket att vissa elkonsumenter väljer att minska sin förbrukning. Utvecklingen efter elmarknadsreformen visar att effektbalansen i har försvagats och att risken för att effekten inte ska räcka till har ökat. gjorde /2001 bedömningen att effektbalansen var oroväckande svag och riske- rade att inte räcka till om det blev mycket kallt . har därför på uppdrag av regeringen upp- handlat effektreserver. fick i upp- drag att, tillsammans med och representanter för elbranschen, utforma ett system som skulle säkra effekt- balansen både på kort och på lång sikt. lämnade utredningen på en öppen elmarknad till regeringen (2002a), där man föreslog att en centralt upphandlad effektkapacitet skulle behållas som en över- gångslösning . skulle dock aktörerna på elmarknaden själva ta ansvar för att effektbalansen upprätthålls. Efter regeringens proposition Vissa elmarknadsfrågor (prop. 2002/ 03:85) beslutade att under en över- gångsperiod ska ansvara för att hålla en effektreserv tillgänglig. Detta ska ske genom att man träffar avtal med dels elproducenter om ökad produktion, dels stora elanvändare om minskad elför- brukning. Lagen trädde i kraft och gäller fram till utgången av då en marknadslösning ska ha utvecklats. har inget gemensamt stamnät utan det finns ett stamnät i respektive land, med undantag av som har två stamnät. Import och export av el mellan länderna sker via överföringsför- bindelser på stamnätet, och det finns ett stort antal sådana överfö- ringsförbindelser på den nordiska marknaden. totala över- föringskapacitet uppgår till 9 000 MW, vilket motsvarar en tredjedel av landets maximala effektbehov. De nordiska länderna har även överföringsförbindelser med , och ; exempelvis går förbindelserna Baltic Cable och SwePol Link mellan och respektive . Samtliga förbindelser inom börsområdet används för handel på spotmarknaden. Systemoperatörerna meddelar hur stor kapacitet som finns tillgänglig, och fördelar handelska- paciteten som det sker handel på Elspot. Handeln på för- bindelserna till länderna utanför börsområdet, dvs. ledningarna till , och , sker via bilaterala avtal och ett auk- tionsförfarande av handelskapacitet. De nordiska stamnäten är väl utbyggda men de klarar inte alla behovssituationer. Vid hög belastning blir det trängsel i stamnätet och flaskhalsar kan uppstå, vilka kan vara antingen temporära eller strukturella. De temporära kommer ofta av underhållsarbete, tek- niskt fel eller speciella marknadsförhållande. De strukturella flask- halsarna är däremot en följd av att kapaciteten i kraftnäten brister samt av att lokaliseringen av produktion och konsumtion skiljer sig åt.