sou · GTB354d5 · 2006-01-01 00:00:00 — Jag står också bakom förmånssystemet som på olika sätt snabbt ger konsekvenser på skötsamhet och misskötsamhet i anstalt. Under hela verkställigheten ska det finnas mål att sträva efter. Nej till utökad frigång Att öppna upp för betydligt utökad frigång är förhastat och något jag motsätter mig. utökades möjlig- heterna för utslussning med fotboja inom en försöksverksamhet. Resultatet av denna lagstiftning bör utvärderas innan utökade möjligheter till vistelse utanför anstalt införs. Före kunde en intagen beviljas möjlighet att vistas med fotboja utanför anstalt först och maxtiden för intensivövervakning var högst för villkorlig frigivning. kan en intagen som har dömts till i fängelse beviljas fotboja och den som är dömd till till sex månaders intensivövervakning. Detta innebär att vid strafftider på mellan och kan intagna tillbringa lika mycket tid eller mer utanför anstalt som skulle vara fallet med majoritetens förslag om utökad frigång. Skillnaden är att kriminalvården vid intensivövervakning har större möjlighet att kontrollera att den intagne verkligen fullgör sina ålägganden. Vid strafftider på mindre än kan en intagen med kommitténs förslag fullständigt vistas utanför fängelset efter halva tiden. Jag anser att det är rimligt att en person med 1,5 års strafftid eller kortare vistas i anstalt fram till villkorlig frigivning för att i anstalt komma i fråga för behandling, utbildning och arbete. Möjlighet att placeras på behandlingshem, vistas utanför anstalt , utökade permissioner samt meningsfulla aktiviteter i anstalt bör utgöra tillräckliga incitament för denna grupp. Möjlighet till förlängd permission för livstidsdömda För skötsamma livstidsdömda som bedöms ha mycket låg risk att begå brott anser jag att det borde finnas möjlighet till längre permissioner än dagens 48-timmars-permission. Maxtiden bör kunna förlängas . Denna nivå ska kunna nås efter stegvis förlängda permissioner som har skötts oklanderligt. Kvalifikationstiden och för första permission bör kvarstå. Kriminalisering av avvikelse och rymning För mig är det stötande att intagna medvetet kan avvika från permission eller på annat sätt rymma och inte få annat straff än ett antal dagars senareläggning av villkorlig frigivning. utdöms straff för brottsliga gärningar i samband med rymning, men rymning i sig är inte brottsligt, vilket det borde vara. Kommitténs skrivning om rymning och avvikelse (20.3.3) och påföljden för detta är otydlig. Det ges ett exempel på avvikelse som anses ha ett lågt straffvärde och därmed kunna sanktioneras inom förmåns- och utslussningssystemet medan ett annat exempel anses allvarligare och sanktionen kan därmed innebära att villkorlig frigivning inte medges. Det är oklart hur den villkorliga frigivningen skall dröja till följd av misskötsamhet eller om möjligheten till villkorlig frigivning alltid fullständigt försvinner om den villkorliga frigivningen påverkas. Jag anser att en domstol bör bedöma hur allvarlig en rymning eller avvikelse varit och utifrån detta utdöma en påföljd. Mot denna bakgrund reserverar jag mig mot att kommittén inte straffbelägger rymning och avvikelse från anstalt. Utbyggnad och ekonomiska förutsättningar Avslutningsvis vill jag säga att det är av största vikt att både påföljder och verkställighet präglas av tydlighet och förutsägbarhet både för intagna och samhällsmedborgare. Det får aldrig råda misstanke om att ökad utevistelse beror på ekonomiska eller administrativa problem, såsom att antalet platser inte varit tillräckligt. Kriminalvården har präglats av överbeläggning och en ansträngd ekonomi. En fortsatt utbyggnad och ett ökat ekonomiskt anslag är en förutsättning för att kommitténs förslag ska kunna få god effekt. Majoriteten i utredningen öppnar för att återinföra halvtids- frigivning. Med utredningsmajoritetens skrivningar befarar jag att den före- slagna möjligheten till utökad frigång redan efter halva strafftiden, tillsammans med nuvarande regler för IÖV-utsluss, öppnar för att i praktiken återinföra halvtidsfrigivning. Jag motsätter mig detta. Min grundinställning är att den strafftid som domstolen utdömt skall avtjänas. Efter att 2/3 av strafftiden har avtjänats skall det dock vara möjligt att bli villkorligt frigiven. Stor hänsyn skall då tas till hur den dömde skött sig . Av betydelse för bedömningen skall vara hur han/hon deltagit i den program- verksamhet som ansetts befogad för rehabiliteringen, förekomst av missbruk , hur permissioner skötts m.m. Av största vikt är också att en kvalificerad bedömning görs av den intagnes farlighet. Beslut om villkorlig frigivning bör prövas av den domstol som utdömt straffet. I likhet med utredningens majoritet vill jag öka inslaget av positiva incitament. Ett sådant incitament utgör frigivning redan efter att 2/3 av strafftiden har avtjänats – om den intagne skött sig under fängelsevistelsen. Det skall alltid löna sig bättre att sköta sig än att inte sköta sig. Ett sådant system ökar dessutom möjligheten att fler sköter påföljder i frihet och att vi får ett bättre klimat i våra fängelser, vilket skulle vara bra både för intagna och personal. Tidpunkten för frigivning torde vara ett mycket starkt incitament till skötsamhet och deltagande i såväl påverkansprogram som utbildning och/eller arbetsträning. Dessa faktorer påverkar också starkt den intagnes möjligheter att efter frigivningen övergå till ett liv utan fortsatt kriminalitet. Obligatorisk villkorlig frigivning utan hänsynstagande till den enskilde intagnes deltagande i rehabiliterande och stärkande verksamhet, eller manifesterande av en ärlig vilja till förändrat och förbättrat beteende, ter sig mindre lämpligt med hänsyn till det frihets- berövande straffets återfallsmotverkande syfte. Vid allvarlig misskötsel såsom rymning bör frigivningen skjutas upp eller helt utebli. Detta innebär att den intagne kan få avtjäna hela strafftiden. De förslag som utskottsmajoriteten för fram om utökad frigång, IÖV-utsluss och halvvägshus bör, enligt min uppfattning, användas först när 2/3 av strafftiden har avtjänats. Särskilda villkor kan sätta upp för vissa intagna. Jag anser att sexualbrottslingar som tidigare återfallit i sexualbrottslighet skall ges möjlighet välja en medicinsk behandling som kan minska behovet av fortsatt fängelsevistelse. Villkorlig frigivning av dessa fångar skall alltså bli möjlig först om den dömde väljer att låta sig medicineras under den villkorliga frigivningen. Den som är i behov av vård för sitt missbruk kan få verkställa fängelsestraffet genom s.k. § 34-vistelse. Detta innebär att den dömde placeras i behandlings- eller familjehem. Innan placeringen görs en bedömning av hur lång vårdtid den dömde anses behöva. Inte sällan är den beräknade vårdtiden längre än tiden fram till villkorlig frigivning. Då tiden för villkorlig frigivning passerats finns inga lagliga möjligheter att hålla den dömde kvar för att fullfölja vården. Det är betydligt mer än hälften som inte fullföljer hela den planerade vården. Några avbryter redan innan den planerade villkorliga frigivningen. Nästan hälften av dem som stannar kvar över den villkorliga frigivningsdagen avbryter den behövliga vården och blir istället villkorligt frigivna utan vård. Detta är ett problem som måste åtgärdas. Jag ser möjligheten att få avtjäna stora delar av fängelsestraffet på behandlings- eller familjehem som en förmån och en ömsesidig överenskommelse mellan den intagne och samhället. Jag anser att det skall ställas upp villkor om skyldighet för den dömde att fortsätta behandlingen enligt den överenskommelse man gjort då behandlingen påbörjades. I likhet med majoriteten anser jag att villkorlig frigivning inte bör få ske innan den avtalade vårdtiden vid hemmet är genomförd. Den som avbryter behandlingen bör dock inte få tillgodoräkna sig något av den gjorda tiden vid hemmet som verkställd strafftid. Avbrottet i sig skall dessutom bedömas som misskötsel och påverka tidpunkten för villkorlig frigivning. Jag anser att kommittén bör göra klart att intagna under inga omständigheter får ha tillgång till mobiltelefoner på fängelser med öppnare förhållanden. Kommittén bör därför överväga hur kriminalvården skall kunna kontrollera att intagna inte har tillgång till mobiltelefoner på sådana fängelser, t.ex. genom inpasserings- kontroll. Minimitid på lägsta förmånsnivån Det är enligt min mening tveksamt att i den s.k. förmånstrappan inte i något avseende ha med tidsaspekten för korrekt uppträdande enligt intagens verkställighetsplan. Jag anser att det förutom relevant uppträdande och fullföljande av verksamhetsplan på ett tillfredsställande sätt också måste finnas en minimitid åtminstone på lägsta förmånsnivån för den nyintagne innan uppflyttning till nästa förmånsnivå kan bli aktuell. På lägsta förmånsnivån där alla intagna först hamnar syns det mig viktigt att det finns en sådan minimitid som alla måste fullgöra på ett tillfredssällande sätt. Detta inte minst därför att det kan behövas för att personalen skall kunna göra en relevant bedömning av om den intagne är kvalificerad för nästa nivå i förmånstrappan. Visad uthållighet, ambition och uppförande är viktigt för att verkställighet på nästa nivå skall bli framgångsrik och tillbakaflyttning i möjligaste mån kunna undvikas. Minimitiden bör vara lika lång för alla intagna i landet. Detta bör vara en fråga för Kriminalvården centralt att bedöma och besluta om. Jag står bakom utredningens förslag om att indela fängelserna i olika förmånsnivåer. Detta förutsätter dock att kriminalvården tillförs tillräckliga resurser. Det måste också finnas tillräckligt med lediga platser på de olika förmånsnivåerna för att förslagen skall kunna fungera i praktiken. Detta påpekas i utredningsmajoritetens förslag. Trots detta vill jag lyfta fram och förstärka detta påpekande. Det är inte troligt att alla fängelser kan innehålla alla nivåer i förmånssystemet. Min förhoppning är att det går att genomföra systemet med förmånsavdelningar, men befarar att de praktiska problemen och otillräckliga resurser kan göra att detta blir svårt. Med tillräckliga resurser till kriminalvården ger ett frihets- berövande straff möjlighet för samhället att utöva påverkan på den intagne. Fängelsetiden bör användas till meningsfulla och intensiva åtgärdsprogram för att motivera den intagne att bryta med droger och kriminalitet. har kriminalvården levt under en mycket pressad ekonomisk verklighet. Beläggningen har legat kring och . Detta har avsevärt försvårat möjlig- heterna till rehabilitering . För att få framgång krävs att kriminalvården får helt andra resurser än som varit fallet . Jag är medveten om att direktiven inte medger en översyn av påföljdssystemet, men jag vill ändå utveckla min uppfattning, att ett tydligt och överblickbart påföljdssystem har stor betydelse för resultatet. Inte minst med tanke på de förslag om incitament och olika förmånsnivåer som föreslås i detta betänkande. Jag anser att påföljdssystemet bör förtydligas. Dagens system gör att det är stor risk att likadana brott leder till olika påföljder. Inte sällan inträffar det att två personer som tillsammans utfört en gärning får olika påföljder såsom fängelse och skyddstillsyn. Med dagens system finns det i praktiken olika rättvisor beroende på var i landet brottet har begåtts. Jag anser att likhet inför lagen är en princip som måste återupprättas. För att skapa förtroende för de påföljder som är aktuella krävs att påföljdssystemet är tydligt och förutsebart. För att uppnå detta föreslår jag att domstolen skall som huvudpåföljder döma ut böter eller fängelse. Fängelse kan i sin tur vara villkorligt eller ovillkorligt. Genom att bara ha två typer av straff blir systemet tydligt och straffen kan jämföras. När villkorligt fängelse döms ut skall fängelsestraffets längd anges i domen. Att alternativpåföljden på detta sätt anges ökar tydligheten. I påföljden villkorligt fängelse skall övriga på- följder ingå såsom skyddstillsyn och samhällstjänst. Den som getts förtroendet att avtjäna sitt straff genom villkor- ligt fängelse förenat med skyddstillsyn eller samhällstjänst skall sköta sina åligganden. passerar misskötsel ofta obemärkt och om frågan väl lyfts till domstol stannar det oftast vid en varning. Det är ovanligt att en skyddstillsyn omvandlas till fängelse. För att inskärpa att den enskilde gärningsmannen har fått ett förtroende måste misskötsel få konsekvenser snabbt. Genomförs inte samhällstjänsten inom eller missköts den skall det alternativa fängelsestraff som finns i den ursprungliga domen verkställas. Samma sak skall naturligtvis gälla vid skyddstillsyn. Är systemet tydligt kommer det att följas i större utsträckning. Samhällstjänst skall utföras inom från det att domen har vunnit laga kraft. tar genomförandet alltför och det händer att saken lämnas därhän. En sådan ordning är oacceptabel. Straffskalorna skall utnyttjas. De straffsatser som finns skall an- vändas i hela sin bredd. Normalbrottet skall bestraffas från mitten på straffskalan. Grova brott och återfall skall straffas i övre delen; lindrigare brott i den lägre. Samhället skall sända signalen att brott inte tolereras. Det är viktigt att domstolarna utdömer väl avvägda och för allmänheten begripliga straff. Det är också av vikt att de utdömda påföljderna överensstämmer med det allmänna rättsmedvetandet. Kriminalvården i bedrivs i huvudsak av staten. Vissa privata inslag finns, men bara i den del av vården som närmar sig det sociala området. Privata fängelser förekommer i , och och har där visat sig mycket framgångsrika. Enligt min uppfattning är tiden nu mogen att påbörja försök med att bedriva kriminalvård på entreprenad. När driften av ett fängelse läggs ut på entreprenad, måste naturligtvis drift och myndighets- utövning skiljas åt, eftersom myndighetsutövning inte kan läggas ut på privata aktörer. Att på detta sätt skilja på rollerna är bra, eftersom man därigenom får en tydlig uppdelning mellan olika personers roller i fängelset. De som arbetar med vård och behandling bör inte även besluta om visitationer, restriktioner och övriga repressiva inslag. En uppdelning av rollerna torde även komma att underlätta arbetet med rehabiliteringen av de intagna. Försök med fängelser i privat regi bör prövas. Bekämpningen av narkotika och andra droger på fängelserna måste bli effektivare. Det är viktigt för att upprätthålla ordningen och även en viktig del i att öka motivationen för de intagna. Urinprov för att kontrollera missbruk bör tas frekvent. Den som vägrar ge urinprov skall regelmässigt räkna med att den villkorliga frigivningen skjuts upp. Det behövs fler narkotikahundar för att effektivisera arbetet mot narkotikan. Det bör övervägas närmare om GPS kan användas vid permission och vid t.ex. utdömt besöksförbud. GPS är betydligt enklare än dagens telefonbaserade system och kostnaderna för GPS är på väg ner. Övervakning med GPS borde därför införas i vissa situationer men jag kan acceptera kommitténs förslag om att invänta erfarenheterna i andra länder. I de fall där någon rymmer från ett fängelsestraff och lyckas hålla sig undan så länge att brottet anses preskriberat slipper han/hon att avtjäna resterande strafftid vid återkomsten. Jag anser att om den dömde återvänder till eller påträffas efter att han avvikit från fängelse bör han tas in i fängelse för att fullgöra sitt straff och sitta hela strafftiden. Dagens system är inte acceptabelt. Anstalt är inte någon bra benämning och har en mycket negativ klang. Det bör heta fängelse. Fritidsaktiviteter bör som regel inte utgöra ersättningsgrundande sysselsättning. Undantag kan göras för t.ex. friskvård och vissa studiecirklar. Beslut vid regeringssammanträde . En parlamentariskt sammansatt utredning skall tillkallas med uppdrag att utarbeta förslag till en ny kriminalvårdslag. Utredningen skall dels göra en genomgripande översyn av regelverket i sak, dels se över den lagtekniska och språkliga utformningen. Den nya lagen skall reglera verkställigheten av samtliga kriminalvårdspåföljder, såväl sluten kriminalvård (fängelse) som öppen (frivårdspåföljderna m.m.). Kriminalvårdens möjligheter att förebygga återfall i brott är av stor betydelse i den allmänna strävan att minska brottsligheten och öka tryggheten i samhället. Utredningen skall därför särskilt uppmärksamma frågor om hur verkställigheten kan anpassas så att den förebygger återfall i brott utan att kraven på säkerhet och samhällsskydd eftersätts. Resultatet skall bli en ny, modern kriminalvårdslag som kan svara mot kraven på en effektivt och humant bedriven kriminalvård. Kriminalvården har till uppgift att verkställa påföljderna fängelse, skyddstillsyn och villkorlig dom med samhällstjänst samt att svara för övervakningen av de villkorligt frigivna och dem som står under intensivövervakning. De närmare bestämmelserna om verkställig- heten av fängelsestraff i anstalt och genom intensivövervakning med elektronisk kontroll finns i särskilda lagar med tillhörande förordningsföreskrifter. Bestämmelser om verkställigheten av de s.k. frivårdspåföljderna finns framför allt i och förordningen (1998:642) om verkställighet av frivårdspåföljder. På samtliga områden finns tillämpningsföreskrifter utfärdade av . och fördes en livlig kriminalpolitisk debatt i och det pågick också ett omfattande reformarbete. tillsattes en kriminalvårds- beredning för att göra en samlad bedömning av de aktuella kriminalvårdsfrågorna och upprätta en plan för det fortsatta reformarbetet. Beredningens betänkande Kriminalvård (SOU 1972:64) lade grunden för den lag (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL), som trädde i kraft och som fortfarande gäller, även om ett flertal ändringar har gjorts. beslutade regeringen att tillsätta en kommitté för att göra en genomgripande översyn av de principer och det regelverk som lades fast genom kriminalvårdsreform. Huvud- uppgiften var att överväga vilka principer för anstaltsplacering som borde tillämpas och att anpassa regelverket till dessa. Enligt direktiven skulle intresset av att hålla anstalterna narkotikafria särskilt uppmärksammas. Kommittén, som antog namnet , framhöll i sitt huvudbetänkande (SOU 1993:76) att utredningsuppdraget innefattade såväl övergripande frågor av principiell betydelse som åtskilliga detaljfrågor. Den utsatta tiden hade därför inte medgett djuplodande överväganden och mera genomgripande analyser i alla frågor. Utredningen föreslog att KvaL skulle ersättas med en ny verkställighetslag (fängelselagen). I propositionen Ändringar i kriminalvårdslagstiftningen (prop. 1997/98:95) konstaterade regeringen att det i och för sig fanns omständigheter som talade för att man borde utforma en ny lag om verkställighet av fängelsestraff men att ett sådant arbete fordrade ytterligare underlag. tillsatte regeringen också en kommitté () med uppdrag att göra en övergripande översyn av påföljdssystem. Ett viktigt mål för reformen var att minska användningen av framför allt korta fängelsestraff. Detta var också syftet när försöksverksamheten med verkställighet av korta fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll inleddes . Verkställigheten reglerades i en särskild lag (1994:451) om försöksverksamhet med intensivövervakning med elektronisk kontroll. Genom propositionen Vissa reformer av påföljdssystemet (prop. 1997/98:96), som delvis byggde på betänkande, permanentades och utvidgades systemet med samhällstjänst och intensivövervakning med elektronisk kontroll som verkställighetsform. Möjligheten till villkorlig frigivning efter halva strafftiden avskaffades och påföljdssystemet för unga lagöverträdare reformerades. Lagändringarna trädde i kraft . Som ett led i strävandena att förbättra frigivningsförberedelserna och underlätta de intagnas övergång från ett liv i anstalt till ett liv i frihet inleddes en treårig försöksverksamhet med möjlighet att verkställa av ett långt fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll (prop. 2000/01:76, Från anstalt till frihet). Behovet av en utredning har brottsligheten ökat i och hela västvärlden. Orsakerna till utvecklingen är mycket sammansatta och har sin grund i samhällsutvecklingen i stort. Välstånds- ökningen, urbaniseringen, ökad social rörlighet, nöjeslivets utveckling, drogvanor och liknande utgör kärnan i denna förklaring. Sådana faktorer låter sig bara i mycket begränsad utsträckning påverkas av polisiära insatser eller strängare straff. Det är insikten om detta som har lett till att tyngdpunkten i den kriminalpolitiska debatten förskjutits från repressiva åtgärder till ett brottsförebyggande perspektiv. Kriminologisk forskning har visat att ett begränsat antal återfallsförbrytare står för en relativt stor del av den totala brottsligheten. påbörjar närmare 20 000 personer verk- ställigheten av en kriminalvårdspåföljd. Av dem återkommer till kriminalvården efter avtjänat straff. Bland annat mot den bakgrunden är intresset stort för de möjligheter att förebygga brott som finns inom ramen för verkställigheten av påföljder. präglades mycket av diskussionen kring omhändertagandet av dem som begått brott av behandlingstanken och behandlingsoptimismen. Denna inriktning kom emellertid att allt mer kritiseras . På vissa håll gjordes gällande att återfall i brott inte kunde förebyggas genom behandling. tids behandlingsforskning har dock i hög grad inriktats på att identifiera faktorer som påverkar benägenheten att begå brott och åtgärder som har effekt när det gäller att minska riskerna för återfall i brott. Uppföljning och utvärdering har blivit centrala begrepp i verksamheten. Denna utveckling mot en kunskapsbaserad verksamhet är mycket positiv och möjliggör en prioritering av de insatser som ger bäst resultat. Det totala antalet individer som vid ett givet tillfälle verkställer påföljder, i och utanför anstalt, har inte förändrats nämnvärt . Däremot har de olika klientgruppernas samman- sättning förändrats. På anstalterna har andelen intagna med långa strafftider ökat. Det gäller inte minst de livstidsdömda som var 39 och är drygt 100 stycken. Andelen narkomaner bland de intagna har ökat med och ungefär hälften av de intagna bedöms nu vara narkotikamissbrukare. Allt tyder på att även andelen intagna med psykiska problem och störningar har ökat väsentligt. Dessa förhållanden i förening med uppkomsten av kriminella gängbildningar och en allt mer avancerad, organiserad och internationaliserad brottslighet ställer helt nya krav på verksamheten. Införandet av alternativa påföljder och verkställighetsformer har lett till en förändrad situation både på anstalterna och inom frivården. Gruppen intagna med korta strafftider och typiskt sett begränsade brotts- och missbruksrelaterade problem har i stort sett försvunnit från anstalterna. Det har påverkat klimatet på anstalterna. Frivårdens uppdrag har breddats och blivit mer komplicerat. Bland frivårdens klienter har andelen narkomaner ökat från till . Klienter som verkställer den sista delen av ett långt fängelsestraff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll ställer andra krav på verksamheten än de som döms till villkorlig dom med samhälls- tjänst. Precis som all annan offentlig verksamhet har kriminalvården fått delta i saneringen av statens finanser . Kriminal- vården har tidigare kunnat bedriva sin verksamhet under förhållandevis goda ekonomiska villkor och med begränsade krav på resultatredovisning. Samhällsutvecklingen har emellertid inne- burit att kraven på ett kostnadseffektivt och resultatinriktat arbetssätt har ökat. Kraven på svensk kriminalvård att utveckla metoder för att på olika sätt påvisa och mäta resultaten av vidtagna åtgärder kommer således att öka. Behovet av ny lagstiftning Många av de författningar som reglerar verkställigheten av påföljder är . Författningarna har ändrats vid ett stort antal tillfällen. Förändringar har också skett i angränsande regelverk, bl.a. har flera ändringar i påföljdssystemet gjorts och en ny regeringsform har antagits.