sou · GTB376 · 2006-01-01 00:00:00 — Eftersom utredningen inte ansåg att yrkesfiskarna skulle få någon egentlig fördel av avgifterna, föreslogs att ett visst belopp skulle återbetalas till . 48 och länsstyrelsernas , disponering samt effekter av gjorda insatser finansierade genom anslaget 43:11 Fiskevård för samt förslag på förändringar Den svenska fiskevårdens finansiering Förslaget ledde emellertid inte till lagstiftning. Departements- chefen uttalade att han inte kunde biträda förslaget om en allmän fiskeavgift. Detta bl.a. på grund av att de åtgärder som staten vidtar för att främja fritidsfisket bör betraktas som ett led i det allmännas stöd till friluftsliv och naturvård i stort49. 3.8.3Fiska på fritid (SOU 1978:75) Frågan om fiskevårdsavgift väcktes även . fiskevattensutredning föreslog i betänkandet Fiska på fritid (SOU 1978:75) att en avgift skulle införas. Alla fiskande – med undantag för licensierade yrkesfiskare, personer och samer som utövar sin särskilda fiskerätt – skulle vara skyldiga att betala en avgift om . Enligt utredningens bedöm- ning skulle intäkterna från avgiften uppgå till . De influtna medlen skulle bilda en fiskevårdsfond med Kammarkollegiet som förvaltningsmyndighet. Ett register skulle föras över dem som betalat avgift. Regeringen gick dock på en annan linje än utredningen50. Departementschefen angav att förslaget om fiskevårdsavgift inte bör genomföras . Detta bl.a. med anledning av att kostnaderna för administration, kontroll och tillsyn var svåra att beräkna. Det statliga stöd som förordades i propositionen skulle i stället finansieras över statsbudgeten. 3.8.4Införandet av det fria handredskapsfisket I samband med att det fria handredskapsfisket infördes kom frågan om fiskevårdsavgift upp igen. I promemorian Fritt handredskapsfiske51, som låg till grund för regeringens proposition rörande handredskapsfisket52, föreslogs en ny lag om fiskevårds- avgift. De som fiskade på de områden och med de redskap som omfattades av frisläppandet av handredskapsfisket föreslogs bli skyldiga att betala en årlig fiskevårdsavgift som regeringen skulle fastställa. Avgiftsskyldiga var enligt förslaget således endast fiskande på enskilt vatten i de berörda områdena. 1980/81:153, bet. JoU 1980/81:29, rskr. Den svenska fiskevårdens finansiering skyldigheten att betala avgift skulle vara personer och innehavare av enskild fiskerätt vid fiske i eget vatten. I prome- angavs att en avgift om var skälig. Den föreslagna avgränsningen av avgiftsskyldigheten motivera- des med att de som kom i åtnjutande av handredskapsreformen också skulle få betala för den. Tanken att införa en allmän fiskevårdsavgift och helt avgiftsfinansiera det statliga stödet till fritidsfisket avvisades. Det anfördes att de som redan fiskade med stöd av frifiskerätt, med nät i de aktuella områdena och med handredskap och andra redskap i övriga frifiskeområden, inte torde uppleva det fria handredskapsfisket som någon fördel som man skulle vara beredd att betala en avgift för. I stället fanns risken att de skulle uppfatta avgiften som orättvis och därmed bli mindre betalningsbenägna. Detta kunde i sin tur äventyra hela avgifts- finansieringen. Eftersom omfattningen av fiskevårdsåtgärderna skulle bli direkt beroende av hur många som betalade avgiften ansågs det ligga i de fiskandes intresse att fullgöra sin avgiftsskyldighet. Detta bedömdes vara en god förutsättning för att systemet skulle fungera väl utan någon förstärkt övervakning. Enligt förslaget borde särskilda resurser för tillsyn därför inte anslås förrän man kunnat konstatera väsentliga försummelser i fråga om inbetalningen av avgifterna. Den som fiskade skulle emellertid vara skyldig att medföra bevis om att avgiften hade betalats. Regeringen gick dock inte vidare med förslaget om fiskevårdsavgift. I propositionen angav departementschefen att han, bl.a. med hänsyn till remisskritiken, inte var beredd att föreslå en begränsad fiskevårdsavgift i enlighet med förslaget i promemorian. Inte heller bedömdes – av de skäl som anförts i promemorian – en allmän fiskevårdsavgift vara en lämplig form för finansiering av handredskapsreformen. blev frågan om fiskevårdsavgift aktuell igen. beslutade regeringen att tillsätta en utredning som skulle undersöka förutsättningarna för införande av en allmän fiskevårdsavgift och effekterna av en sådan. I utredningsrapporten föreslogs att en sådan avgift skulle införas för att finansiera bl.a. förrättningskostnader för bildande av fiskevårdsområden, fiskevård Den svenska fiskevårdens finansiering Avgiften borde enligt förslaget omfatta fiske efter alla arter, i såväl sötvatten som hav. Undantagna från avgiftsskyldighet var fiskande under , licensierade yrkesfiskare och samer som fiskar med stöd av särskilda rättigheter. Avgiften var tänkt att bestämmas till och de årliga intäkterna skulle uppgå till åtminstone . Det föreslogs att de influtna medlen skulle placeras i en fristående fond. Promemorian remissbehandlades dock inte. budget- proposition uttalade regeringen i stället att någon allmän avgift inte skulle införas54. gick på regeringens linje55. 3.8.6Svenskt fiske (SOU 1993:103) Frågan aktualiserades dock åter endast därefter. Utredningen om fiskerinäringens utvecklingsmöjligheter uttalade i sitt slutbetänkande att den ansåg det vara mycket angeläget att få till stånd en långsiktigt hållbar finansiering av nödvändiga fiske- vårdsinsatser och att samtliga fiskande som nyttjar de gemensamma fiskeresurserna bör ta ett större ekonomiskt ansvar för att sådana insatser kommer till stånd56. Enligt utredningens uppfattning skulle en allmän fiskevårdsavgift kunna finansiera en fiskevård av tillräcklig omfattning. Eftersom frågan dock inte hade kunnat slutdiskuteras inom utredningens ram föreslogs att regeringen skulle ge den särskilde utredaren i uppdrag att i samråd med berörda parter närmare ut- forma ett förslag om en allmän fiskevårdsavgift. Regeringen angav dock att den inte var beredd att ändra sin inställning i frågan57. beslutade i enlighet med regeringens förslag58. tillsatte regeringen åter en utredning med uppdrag att lämna förslag om en allmän fiskevårdsavgift. En förutsättning för att införa en avgift angavs vara att den skulle kunna administreras och kontrolleras effektivt. Som utredare förordnades samma 53Allmän fiskevårdsavgift () 1991/92:JoU12, rskr. 56Svenskt fiske (SOU 1993:103) s. 229 57Vissa fiskeripolitiska frågor (prop. 1993/94:158) s. 29 1993/94:JoU24, rskr. Den svenska fiskevårdens finansiering person som utrett frågan och avsikten var att det nya förslaget skulle bygga utredning. Utredningsuppdraget redovisades 1995 i rapporten fiskevårdsavgift i . I denna föreslogs att i princip samtliga fiskande i både sötvatten och hav skulle vara avgiftsskyldiga. De enda undantagen gällde personer och de renskötande samernas frifiske enligt rennärings- lagen på renbetesfjällen och i lappmarkerna. Till skillnad års förslag omfattades således även yrkesfiskare av avgiftsplikten. Avgiften borde enligt förslaget vara differentierad på så sätt att yrkesfiskare skulle betala , husbehovsfiskare och handredskapsfiskare . Det skulle också finnas möjlighet för handredskapsfiskare att i stället betala avgift om för en veckas fiske. De samlade intäkterna beräknades till åtminstone . Enligt förslaget skulle intäkterna förvaltas av . Något särskilt register över personer som betalat avgift ansågs inte vara motiverat, bl.a. med hänsyn till kostnaderna. Regeringen förelade en proposition grundad på rapporten, med endast vissa smärre förändringar i förslagen59. Till skillnad från förslagen i rapporten omfattades även de renskötande samerna av avgiftsskyldigheten. Vidare skulle den som fiskade på eget vatten endast betala , oavsett redskap. Dessutom föreslog regeringen inte någon möjlighet att betala en lägre avgift för en veckas fiskande. Propositionen drogs senare tillbaka av regeringen60. 3.8.8Utvärdering av det fria handredskapsfisket (SOU 2001:82) Förslag om finansiering av fiskevården lades senast fram i (SOU 2001:82). syftet att finansiera åtgärder för fiskevården i områden där sådan finansiering saknades. Enligt förslaget omfattade avgiftssystemet alla som i fiskar inom områden där det saknas en organi- serad förvaltning av fisket. Med detta avsåg utredningen att personer som fiskar inom områden där förvaltningen sköts av en fiskevårdsområdesförening, en samfällighetsförening eller på fiske- 59Allmän fiskevårdsavgift m.m. (prop. 1994/95:231) Den svenska fiskevårdens finansiering vatten med enbart en ägare skulle vara undantagna från avgifts- skyldighet. En förutsättning var dock att den fiskande innehar fiskekort, arrendekontrakt eller fiskerättsbevis utfärdat av den förvaltande organisationen. Undantagna från avgiftsskyldigheten borde enligt förslaget också vara ungdomar fram till det år de fyller . Enligt förslaget skulle det upprättas ett särskilt register över dem som betalat avgift. Inledningsvis borde enligt utredningen avgiften bestämmas till . Det föreslogs att intäkterna, beräknade till , skulle hanteras i särskild ordning och placeras i en särskild fiskevårdsfond, disponerad av . Avsikten var att den övergripande tillsynen fortfarande skulle finansieras via statsbudgeten. Fiskevårdsavgiften skulle frigöra en stor del av det statliga fiskevårdsanslaget; medel som enligt förslaget kunde användas till en ökad satsning på fisketillsyn. Intäkterna från fiskevårdsavgiften föreslogs inte komma de om- råden till del där sådan avgift inte betalas. Ansvaret för fiskevården inom dessa områden ansågs ligga på fiskerättsinnehavarna och borde därför finansieras genom intäkterna från privata fiskekort. Förslaget om fiskevårdsavgift ledde inte till någon proposition. 3.9Annan fiskevård än statligt finansierad fiskevård Mycket av den fiskevård som bedrivs i är inte finansierad med statliga medel. Det ligger inte inom ramen för uppdraget att ge en mer ingående beskrivning av vilken omfattning som t.ex. fiskevårdsområdesföreningarnas och kommunernas fiskevårdande verksamhet har, eller hur stora ideella insatser som görs på fiske- vårdens område. Det handlar dock om stora insatser. Det kan därför vara av värde att ge ett perspektiv på den statliga fiske- vårdens omfattning i förhållande till annan fiskevård. Omfattningen av den fiskevård som landets kommuner bedriver varierar självfallet kraftigt, men de sammanlagda kommunala insatserna är betydande. Enligt (Fiskevattenägarna) är cirka 200 kommuner anslutna till något av organisationens länsförbund. Den kommunala fiskevården bedrivs ofta inom ramen för fiskevårdsområdesföreningar. Det är inte heller ovanligt att kommuner upplåter förvaltningen av sina fiskevatten till sportfiskeklubbar. Den svenska fiskevårdens finansiering Enligt och undersökning Fiske 2005 (se även avsnitt 2.8) har cirka 90 000 personer eller av alla fiskande deltagit i någon form av fiskevårdsarbete. Av dessa är 62 000 sportfiskare, 13 000 husbehovsfiskare och 15 000 generalister (personer som fiskar med både handredskap och mängdfångande redskap). Totalt har nära lagts på fiskevårdsarbete. Detta motsvarar per person. Enligt undersökningen engagerade fältarbete – praktiska vatten- vårdsinsatser och dylikt – 47 000 personer. Det var därmed den vanligaste formen av fiskevårdsarbete. I övrigt deltog 38 000 och 33 000 personer i föreningsarbete respektive fisketillsyn. 14 000 personer har bidragit med ekonomiskt stöd. Cirka 2 000 fiskevårdsområdesföreningar har bildats i (se avsnitt 2.5). Det är den dominerande organisationsformen för upplåtelse och förvaltning av fiske i enskilda vatten med små ägarandelar eller med komplicerad ägarbild. Även i fiskevatten med en stor ägare och flera små ägare har man i stor utsträckning bildat sådana föreningar. Fiskevårdsområdesföreningarnas sammanlagda omsättning har inte kartlagts . Enskilda exempel kan dock tyda på att omsättningen ökar. Enligt Fiskevattenägarna omsätter de största föreningarna mellan en halv och . Förbundet har uppgett att t.ex. sjön fiskevårdsområdes- förening omsatte . Två andra exempel som förbundet gett är i , som omsätter , och i , med en omsättning om . I Fiske 2005 har svenska folkets utgifter för fiskekort och andra fiskeavgifter skattats till . Merparten av landets alla fiskekort säljs av fiskevårdsområdes- föreningar. Fiskevattenägarna har dock tillämpat en viss försiktig- het och utgått från halva den angivna summan, således , när förbundet har uppskattat den sammanlagda omsättningen hos landets fiskevårdsområdes- föreningar. Det är en nivå som också stämmer överens med de olika överslagsberäkningar från länsvisa och andra uppgifter om dessa föreningars verksamhet som förbundet har gjort. Enligt Fiskevattenägarna använder fiskevårdsområdes- föreningarna merparten av sina intäkter till konkret fiskevård. Förutom de ekonomiska investeringarna i vattnen gör delägarna Den svenska fiskevårdens finansiering och medlemmarna i föreningarna stora ideella insatser i sitt arbete med fiskevård, tillsyn och andra tjänster kring fiskeförvaltningen. En fördel med privat fiskekortsförsäljning är också att fiskekortet fungerar som ett avtal om fiskeregler, ransonering och uppträdande vid fiskevattnet. Försäljning av fiskekort kan också kopplas till lämnande av fångstuppgifter. 3.10Hur finansieras viltvården? Ett område som ligger fiskevården nära är naturligtvis viltvården. Det finns därför skäl att översiktligt beskriva hur denna finansieras. Begreppet viltvård är definierat i 4 § jaktlagen (1987:259). Där anges att viltet skall vårdas i syfte dels att bevara de viltarter som tillhör landets viltbestånd och de fågelarter som tillfälligt före- kommer naturligt i landet, dels främja en med hänsyn till allmänna och enskilda intressen lämplig utveckling av viltstammarna. Vidare sägs att i viltvården ingår att genom särskilda åtgärder sörja för att viltet får skydd och stöd och att anpassa jakten efter tillgången på vilt. Markägaren och jakträttshavaren svarar för att åtgärderna utförs och att anpassningen sker. fattade beslut om att den som jagar på egen eller annans mark i skall ha betalat en s.k. jaktvårds- avgift. regleras avgiften i 41 § jaktlagen, som stadgar att regeringen – för att främja viltvården eller andra liknande ändamål som är förenliga med jaktlagens syfte – får meddela föreskrifter om att den som jagar skall vara skyldig att betala en årlig viltvårds- avgift. Dessa avgifter skall bilda en viltvårdsfond som efter regeringens bestämmande får användas för angivna ändamål. Regeringen har i 49 § jaktförordningen (1987:905) föreskrivit om viltvårdsavgift. Där stadgas att den som jagar är skyldig att betala en avgift om . Avgiften gäller för ett jaktår, från till . Den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot föreskriften om avgift döms enligt 45 § jaktlagen till böter. I 51 § jaktförordningen anges att jaktkortsblanketter tillhanda- hålls på postanstalterna. Dessutom görs ett utskick till dem som har betalat viltvårdsavgift . En blankett gäller som jaktkort när man har försett den med bevis om att avgiften har betalats. Dessutom skall den innehålla uppgifter om den betalandes Den svenska fiskevårdens finansiering namn, personnummer och adress. Enligt 52 § skall den som jagar ha med sig sitt jaktkort och på uppmaning visa detta. Enligt 50 § skall viltvårdsavgiften betalas in till ett konto som disponeras av Kammarkollegiet, som har att bokföra de influtna medlen på viltvårdsfonden. Det är Kammarkollegiet som förvaltar viltvårdsfonden. Efter bokföringen skall kollegiet lämna uppgift till om vilka som har betalat avgiften. Naturvårds- verket skall enligt 52 f § föra ett jaktkortsregister över de personer som har betalat viltvårdsavgift. Fram till var det i stället som förde jaktkortsregistret. Utöver viltvårdsavgiften finns det en älgavgift. För en vuxen älg som fälls skall enligt 52 b § jaktförordningen jakträttshavaren betala en avgift som fastställs av enligt föreskrifter som meddelas av . Om fler älgar än vad som följer av en licens har fällts skall enligt 52 c § ytterligare en avgift betalas. Avgifterna bildar en älgvårdsfond för varje län. En del av medlen från de länsvisa älgvårdsfonderna förs över till viltvårdsfonden. För /2005 betalade cirka 286 000 personer viltvårds- avgift, vilket var en minskning med cirka 6 000 personer jämfört med . Av viltvårdsfondens inkomster kom från viltvårdsavgifter och från de länsvisa älgvårdsfonderna. De finansiella intäkterna uppgick till . Den största delen av bidragen från viltvårdsfonden går till jägar- organisationernas verksamhet. beviljade regeringen och Jägarnas riksför- bund . Det stora bidraget till har en historisk förklaring. fick förbundet genom ett riksdagsbeslut det s.k. allmänna uppdraget, vilket gick ut på att ha hand om ledningen av jakten och viltvårdsarbetet i landet. Förutom bidragen till jägarorganisationerna används fondens medel främst till forskning och för dessa medel ansvarar . Det är vid verket som beslutar om bidragen till viltforskning. ställde regeringen till förfogande. Detta belopp inbegriper dock även annat än Miljö- forskningsnämndens medel. I övrigt får () ett bidrag för att övervaka hälsotillståndet i landets vilda fauna. uppgick detta till . Den svenska fiskevårdens finansiering polismyndigheterna besluta om ersättning ur fonden för sina kostnader för att spåra, döda eller omhänderta de vilda djur som tillfaller staten, och länsstyrelserna kan besluta om ersättning för vissa kostnader i samband med bildande, ombildande eller upplösning av viltvårdsområden. Även får ett årligt bidrag. administration av jaktregistret är placerad i . Enligt verket kostar hanteringen av jaktkorten och viltvårdsregistret , inkluderat kostnaderna för jägarexamensregistret. I beloppet ingår såväl personal- och lokalkostnader som de direkta kostnaderna för tryckning av blanketter och jaktkort. 4Fiskevårdens finansiering i andra länder I utredningens uppdrag ingår att göra en genomgång av modeller för fiskevårdens finansiering som tillämpas i andra länder. Utredningen skall särskilt uppmärksamma den modell som tillämpas i . I det följande kommer därför att göras en över- siktlig beskrivning av hur systemen för finansiering av fiskevården fungerar i vissa andra länder, medan nästa kapitel innehåller en mer utförlig redogörelse för hur man i har löst denna fråga. I infördes en lag om lax- och insjöfiske. I enlighet med denna skulle alla som fyllt och fiskade efter havs- vandrande laxfisk i havet och i vattendrag, samt insjöfisk och kräftor erlägga en avgift till staten. Intäkterna gick till statens fiskefond och användes för att främja fiskevården. Fram till och med fanns endast en avgiftsnivå. differentierades dock avgiften genom att man införde en lägre avgift för fiske efter insjöfisk och en högre avgift för fiske efter havsvandrande laxfisk. togs emellertid avgiften för sport- fiske efter havsvandrande laxfisk i havet bort. upphävde man också avgiftsskyldigheten för fiske efter insjöfisk och kräftor. Anledningen till detta var att man ville öka fiskevattnens tillgänglighet för allmänheten och därigenom stimulera fiske- intresset. gäller avgiftsplikt således endast för fiske efter havsvandrande laxfisk i vattendrag samt vid fiske efter dessa arter med fasta redskap i havet. Fiskevårdens finansiering i andra länder Vid fiske efter havsvandrande laxfisk är årsavgiften för . Fiskeåret löper till och med . Det finns dessutom möjlighet att i stället lösa en familjeavgift för . Vid fiske med fasta redskap i havet är avgiften , om säsongsstarten är före . Om starten är efter detta datum gäller i stället en avgift om . Skolor eller andra institutioner som har fiske som en del av undervisningen kan ges dispens från avgifts- skyldigheten. Det finns inte något undantag för fiske i eget vatten. Däremot är det fiske som samerna har rätt till enligt rennärings- lagstiftningen undantaget från avgiftsskyldighet. I bestämmelsen om fiskeavgift anges särskilt att betalning av avgift är en förutsättning för fiske, men att detta inte ger rätt till fiske i något bestämt område. Därutöver måste man således få tillstånd från fiskevattenägaren, t.ex. genom att köpa ett fiskekort, för att få bedriva fiske. Uppbörd, register, tillsyn och sanktioner I för man som huvudregel inte något register över dem som har betalat avgiften. Man har dragit slutsatsen att ett register inte skulle vara försvarligt med hänsyn till kostnaderna för att införa och hålla ett sådant register. har det emellertid införts en möjlighet att betala avgiften genom en särskild Internetlösning. De som har betalat avgiften på detta sätt registreras, får ett unikt ID-nummer och kan skriva ut ett betalningsbevis från sin dator. Direktoratet för naturförvaltning kan också skicka ett nytt bevis om man tappar bort det. I övrigt kan avgiften betalas över disk på posten och banken samt via postgiro och Internetbank. Kortet skall fyllas i och signeras och är giltigt i förening med ett bevis om att betalning har skett. Utöver detta återförsäljer bl.a. privata fiskekortsförsäljare det statliga kortet. Dessa kan köpa de statliga fiskeavgiftskorten för att därefter sälja dem vidare. För denna tjänst har återförsäljarna rätt att som provision lägga på på avgiften och dessutom ta betalt för portokostnader. För det fall återförsäljaren har köpt för många kort finns en rätt ett returnera korten till Direktoratet för naturförvaltning. Fiskevårdens finansiering i andra länder Den som säljer privata fiskekort skall kontrollera att den statliga avgiften har betalats. I de fall de privata fiskekorten säljs via automater krävs dock inte någon sådan kontroll, under förut- sättning att det på kortet finns upplysning om skyldigheten att betala den statliga avgiften. Den som fiskar skall ha med sig bevis om att avgiften har betalats och beviset skall uppvisas för polis eller tillsynsman som begär detta. För den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot bestäm- melsen om fiskeavgift finns en straffbestämmelse. Dessutom kan fiskeredskapen tas i beslag. Enligt straffbestämmelsen föreligger oaktsamhet när den som fiskar annan fisk än havsvandrande laxfisk borde ha förstått att det med hänsyn till redskapets art och fiskeeffekt, samt mängdförhållandena mellan havsvandrande laxfisk och annan fisk på platsen, låg nära till hands att även sådan laxfisk skulle komma att fångas. betalade 72 800 personer avgift och intäkterna uppgick till . När fiske även efter insjöfisk och kräftor var avgiftsbelagt var de årliga intäkterna drygt dubbelt så stora. har Direktoratet för naturförvaltning använt för administration av systemet. Beloppet omfattar t.ex. tryckning av broschyrer med inbetalningsblanketter, distribution av blanketterna samt kostnader för post- och banktjänster. Därutöver tillkommer två till tre veckors arbete för en person på direktoratet. Avgiftsintäkterna placeras i en statlig fiskefond. anslår genom statsbudgeten fondmedlen till fiskevård. Anslaget motsvarar de förväntade intäkterna för det aktuella året. Miljö- skyddsdepartementet och dess enhet Direktoratet för natur- förvaltning förvaltar fiskefonden. Om intäkterna blir lägre än förväntat skall direktoratet spara en motsvarande andel av det bevil- jade anslaget. För det fall intäkterna ger ett överskott i förhållande till anslaget skall överskottet sparas i fonden till kommande år. I budgetpropositionen ges riktlinjer för hur fondmedlen skall användas. Av dessa framgår att fonden skall finansiera fiskevård och fiskeförvaltning som är knuten till ett bärkraftigt bruk av de utnyttjbara bestånden av just havsvandrande laxfisk. Åtgärderna skall vara till nytta för den fiskande allmänheten och fiskerätts- Fiskevårdens finansiering i andra länder Förvaltningsrelaterade forsknings-, utrednings- och övervakningsprojekt som kan bidra till att fiskstammar tas tillvara och fiskresurserna blir bättre utnyttjade kan finansieras av avgiftsintäkterna. Direktoratet för naturförvaltning beslutar om den närmare fördelningen av fondmedlen.