sou · GTB311 · 2006-01-01 00:00:00 — Internationella arbetsbyråns generaldirektör skall, för registrering enligt artikel 102 i stadga, lämna generalsekreterare fullständiga upplysningar om samt- liga ratifikationer och uppsägningar som har registrerats hos honom enligt bestämmelserna i föregående artiklar. , då Internationella arbetsbyråns styrelse finner det nödvändigt, skall den avlämna rapport till den allmänna kon- ferensen om denna konventions tillämpning och undersöka om det finns anledning att föra upp frågan om revidering av konventionen, helt eller delvis, på konferensens dagordning. 1.Om konferensen antar en ny konvention varigenom denna konvention helt eller delvis revideras och den nya konventionen inte föreskriver annat, skall a)en medlems ratifikation av den nya konventionen, utan hinder av bestämmelserna i artikel 9 ovan, anses medföra omedelbar uppsägning av denna konvention, om och när den nya konventionen har trätt i kraft, b)från den dag, då den nya konventionen träder i kraft, denna konvention upphöra att vara öppen för ratifikation av med- lemmarna. 2.Denna konvention skall likväl förbli gällande till form och innehåll för de medlemmar som har ratificerat den men inte har ratificerat den nya konventionen. De engelska och franska versionerna av denna konventionstext har lika giltighet. Rekommendation om sjömäns välfärd till sjöss och i hamn Internationella arbetsorganisationen allmänna konferens, som av styrelsen för sammankallats till och där samlats till sitt sjuttio- fjärde möte, som erinrar om bestämmelserna rekommendation om sjömäns välfärd i hamnarna samt rekommendation om sjöfolks välfärd, som har beslutat att anta vissa förslag rörande sjömännens välfärd till sjöss och i hamn, vilken fråga är den andra punkten på mötets dagordning, och som har bestämt att dessa förslag skall ta formen av en rekom- mendation, vilken kompletterar konvention om sjömäns välfärd, antar denna den åttonde dagen nittonhundra- åttiosju följande rekommendation, som kan kallas rekom- mendation om sjömäns välfärd: 1.I denna rekommendation avses med a)varje person som är anställd i någon befattning ombord på ett sjögående fartyg, vare sig i offentlig eller privat ägo, med undantag för örlogsfartyg; b)välfärdsanordningar och välfärdsåtgärder anordningar och åtgärder på välfärds-, kultur-, rekreations- och informa- tionsområdena. 2.I den uträckning den bedömer det vara praktiskt möjligt bör behörig myndighet, efter samråd med fiskefartygsägarnas och yrkesfiskarnas representativa organisationer, tillämpa bestämmel- serna i denna rekommendation på yrkesfiske till havs. 3.1) Medlemmar bör vidta åtgärder för att säkerställa att fullgoda välfärdsanordningar och välfärdsåtgärder tillhanda- hålls åt sjömän såväl i hamn som ombord på fartyg samt att fullgott skydd är tillgängligt för dem när de utövar sitt yrke. 2)Vid genomförandet av dessa åtgärder bör medlemmar ta hänsyn till sjömännens särskilda behov, i synnerhet vid vistelse i främmande länder och inträde i krigszoner, med avseende på säkerhet, hälsa och fritidsaktiviteter. 4.Arrangemang för tillsyn av välfärdsanordningar och välfärds- åtgärder bör innefatta medverkan av sjömännens och redarnas representativa organisationer. 5.Välfärdsanordningar och välfärdsåtgärder som tillhandahålls i enlighet med denna rekommendation bör vara tillgängliga för alla , oberoende av nationalitet, ras, hudfärg, kön, religion, poli- tisk uppfattning eller social bakgrund och oberoende av i vilken stat det fartyg där de är anställda är registrerat. 6.Medlemmar bör samarbeta med varandra för att främja sjö- männens välfärd till sjöss och i hamn. Sådant samarbete bör om- fatta följande: a) överläggningar mellan behöriga myndigheter syftande till att tillhandahålla och förbättra välfärdsanordningar och väl- färdsåtgärder för sjömän, såväl i hamn som ombord på fartyg; b) överenskommelser om samordning av resurser och gemen- samt tillhandahållande av välfärdsanordningar i större ham- nar for att undvika onödigt dubbelarbete; c) anordnande av internationella idrottstävlingar och upp- muntran till sjömännen att delta i idrottsaktiviteter; d) anordnande av internationella seminarier i ämnet sjömän- nens välfärd till sjöss och i hamn. Välfärdsanordningar och välfärdsåtgärder i hamnar 7.1) Medlemmar bör tillhandahålla eller säkerställa tillhanda- hållandet av sådana välfärdsanordningar och välfärds- åtgärder som är erforderliga i lämpliga hamnar inom det egna landet. 2)Medlemmar bör samråda med redarnas och sjömännens representativa organisationer när de skall bestämma vilka hamnar som skall vara lämpliga hamnar. 3)Välfärdsanordningar och välfärdsåtgärder bör ofta ses över för att säkerställa att de är ändamålsenliga med hänsyn till de förändringar i sjömännens behov som följer av teknisk, operativ eller annan utveckling inom sjöfartsnäringen. 8.1) Välfärdsanordningar och välfärdsåtgärder bör tillhanda- hållas, i överensstämmelse med nationella förhållanden och nationell praxis, av en eller flera av följande: a)de offentliga myndigheterna; b)redarnas och sjömännens organisationer enligt kollektiv- avtal eller andra överenskomna arrangemang; c)frivilliga organisationer. 2)Åtgärder bör vidtas för att säkerställa där det är nödvändigt att tekniskt kvalificerade personer anlitas på heltid för arbe- tet med välfärdsanordningar och välfärdsåtgärder för sjö- män, utöver frivillig arbetskraft. 9.1) Välfärdsstyrelser bör tillsättas i lämplig omfattning på hamn-, regional och nationell nivå. Dessas uppgifter bör omfatta a)att fortlöpande pröva ändamålsenligheten i existerande välfärdsanordningar och ha uppsikt över behovet av att tillhandahålla ytterligare anordningar eller dra in under- utnyttjade anordningar; b)att bistå och ge råd till dem som ansvarar för tillhanda- hållandet av välfärdsanordningar och säkerställa samord- ning mellan dessa. 2)Välfärdsstyrelser bör bland sina ledamöter inbegripa repre- sentanter för redarnas och sjömännens representativa orga- nisationer, behöriga myndigheter samt, där så befinns lämpligt, frivilliga organisationer och sociala organ. 3)Om så är lämpligt bör sjöfartsnationers konsuler och ut- ländska välfärdsorganisationers lokala representanter kny- tas till lokala, regionala och nationella välfärdsstyrelsers arbete i enlighet med nationella lagar och föreskrifter. 10.1) Medlemmar bör säkerställa att tillräckligt och regelbundet finansiellt stöd lämnas välfärdsanordningar och välfärds- åtgärder för sjömän. 2)Detta finansiella stöd bör, i enlighet med nationella för- hållanden och nationell praxis, tillhandahållas genom ett eller flera av följande: a)anslag ur allmänna medel; b)pålagor eller andra särskilda avgifter från sjöfartskällor; c)frivilliga bidrag från redare, sjömän eller deras orga- nisationer; d)frivilliga bidrag från andra källor. 3)Där för välfärdsåtgärder tas ut skatt, pålagor och särskilda avgifter, bör dessa medel användas enbart för de ändamål för vilka de har debiterats. 11.För sjömän lämpliga hotell eller sjömanshem bör finnas där det finns behov av dem. Sådana hotell eller hem bör stå under vederbörlig tillsyn, priserna bör hållas på rimlig nivå, och åtgärder bör, där så är nödvändigt och möjligt, vidtas så att sjömansfamiljer kan inkvarteras. 12.1) Nödvändiga välfärds- och rekreationsanordningar bör in- rättas eller utbyggas i hamnar. a)mötes- och rekreationslokaler efter behov; b)anläggningar för idrottsliga inom- och utomhusakti- viteter, inklusive tävlingar; c)utbildningslokaler; d)där så befinns lämpligt, anordningar för religions- utövning och personlig rådgivning. 2)Sådana anordningar kan tillhandahållas genom att anord- ningar avsedda för mera allmänt bruk görs tillgängliga för sjömän i enlighet med dessas behov. 13.Där många sjömän av olika nationaliteter behöver anordningar såsom hotell, klubbar och idrottsanläggningar i en särskild hamn bör behöriga myndigheter eller organ i sjömännens hemländer samt i flaggstaterna, samt även berörda internationella sammanslut- ningar, samråda och samarbeta med behöriga myndigheter och organ i det land som hamnen är belägen i och med varandra, i syfte att samordna resurser och undvika onödigt dubbelarbete. 14.1) Information bör spridas bland sjömän om anordningar som är öppna för allmänheten i anlöpshamnar – i synnerhet transporter, välfärd, nöjen och utbildningsanordningar samt gudstjänstlokaler – samt också om anordningar som till- handahålls särskilt åt sjömän. 2)Medlen för att sprida sådan information kan omfatta a)utdelning i land och, under förutsättning av befäl- havarens samtycke, ombord på fartyget av broschyrer på de lämpligaste språken, innehållande information om anordningar som står till sjömännens förfogande i anlöpshamnen eller nästa hamn dit fartyget är destinerat; sådana broschyrer bör innehålla en karta över centrala stadsdelar och hamnområdet; b)inrättande i större hamnar av informationskontor, lätt tillängliga för sjömän och bemannade av personer som har förmåga att tillhandahålla information och råd som är av nytta för sjömän. 15.Tillräckliga transportmedel till skäliga priser bör finnas till- gängliga vid varje rimlig tidpunkt för att göra det möjligt för sjömän att nå stadens centrala delar från lämpliga platser i hamnen. 16.Alla lämpliga åtgärder bör vidtas för att underrätta sjömän som kommer till en hamn om a)särskilda faror eller sjukdomar som de kan utsättas för och sätten att undvika dem; b)nödvändigheten för personer som lider av sjukdomar att snabbt komma under behandling samt de närmaste till- gängliga resurserna för sådan behandling c)de faror som uppstår genom bruk av narkotika och alkohol. 17.Åtgärder bör vidtas för att säkerställa att sjömän i hamn har tillgång till a)poliklinikbehandling för sjukdom och skada; b)sjukhusvård när så är nödvändigt; c)anordningar för tandvård, särskilt i akuta lägen. 18.Alla lämpliga åtgärder bör vidtas av behöriga myndigheter för att underrätta redare samt sjömän som kommer till en hamn om särskilda lagar och bruk, vars överträdande kan äventyra deras frihet. 19.I hamnområden och på tillfartsvägar bör av behöriga myndig- heter anordnas tillräcklig belysning och skyltning samt regelbun- den patrullering för att främja sjömännens säkerhet. 20.1) För att främja utländska sjömäns säkerhet bör åtgärder vidtas för att underlätta a)möjlighet till kontakt med deras konsulära företrädare; b)effektivt samarbete mellan konsulära företrädare och lokala eller nationella myndigheter. 2)Närhelst en har berövats friheten, av vilket skäl det vara må, inom en medlems territorium bör behörig myn- dighet, om sjömannen begär det, omgående underrätta flaggstaten och den stat som sjömannen är medborgare i. Den behöriga myndigheten bör underrätta sjömannen om hans rätt att ställa ett sådant krav. Den stat som sjömannen är medborgare i bör underrätta sjömannens närmaste anförvant. Om en tas i fängs- ligt förvar, bör medlemmen medge dessa staters konsulära företrädare tillträde till sjömannen samt där- efter regelbundna besök så länge som sjömannen hålls fängslad. 3)En kvarhållen fall bör behandlas utan dröjsmål enligt vedertaget rättsligt förfarande, och flaggstaten samt den stat som sjömannen är medborgare i bör hållas under- rättade om utvecklingen så snart förändringar inträffar. 21.1) I avvaktan på hemresa bör all praktisk hjälp ges till sjömän som är strandsatta i utländska hamnar. 2)I händelse av dröjsmål med sjömäns hemresa bör behörig myndighet försäkra sig om att konsulära eller lokala före- trädare för flaggstaten omgående informeras. 22.Medlemmar bör närhelst så krävs vidta åtgärder för att ge sjömän skydd mot angrepp och andra olagliga handlingar medan fartyg befinner sig inom deras territorialvatten och särskilt i hamninlopp. Välfärdsanordningar och välfärdsåtgärder till sjöss 23.1) Välfärds- och trivselanordningar bör tillhandahållas om- bord på fartyg till gagn för sjömän. Där så är praktiskt möjligt bör sådana anordningar omfatta a)möjlighet att se på TV och lyssna på radio; b)visning av filmer eller videofilmer, vilka till antalet bör vara anpassade till resans längd samt, där så är nöd- vändigt, kunna bytas ut med rimliga mellanrum; c)idrottsutrustning, inklusive motionsredskap, bordspel, däckspel; d)där så är möjligt, anordningar för simning; e)ett bibliotek innehållande facklitteratur och andra böcker, vilka till antalet bör vara anpassade till resans längd och kunna bytas ut med rimliga mellanrum; f)anordningar för hobbyhantverk. 2)Där så är möjligt och lämpligt, bör inrättande av barer ombord övervägas, såvida inte detta strider mot nationella, religiösa eller sociala sedvänjor. 24.Sjömännens yrkesutbildning bör, där så är lämpligt, omfatta undervisning och information rörande förhållanden som berör deras välfärd, inklusive allmänna hälsorisker. 25.1) Tillgång till telefonförbindelser mellan fartyg och land bör medges och avgifterna för användning av dessa bör vara av skälig storlek. 2)Varje ansträngning bör göras för att säkerställa att tillställ- ning av post till sjömän är så tillförlitlig och snabb som möjligt. Ansträngningar bör också göras för att undvika att sjömän avkrävs tilläggsporto när post måste eftersändas beroende på omständigheter utanför deras kontroll. 26.1) Åtgärder bör vidtas för att säkerställa, om annat ej följer av tillämpliga nationella eller internationella lagar och före- skrifter, att sjömän, närhelst det är möjligt och skäligt, skyndsamt beviljas tillstånd att ha make, släktingar och vänner på besök ombord när fartyget befinner sig i hamn. 2)Möjligheten att tillåta sjömännens makar att medfölja under någon enstaka sjöresa bör övervägas, där detta är praktiskt möjligt och skäligt. Maken bör i sådana fall vara tillräckligt försäkrad mot olycksfall och sjukdom. Redarna bör ge sjömannen all hjälp med att teckna sådan försäkring. 27.Varje ansträngning bör göras av de ansvariga i hamnen och ombord for att underlätta landgång för sjömännen möjligt efter fartygets ankomst till hamnen. Besparingar och överföring av lön För att hjälpa sjömän att spara och att överföra sina be- sparingar till sina familjer a)bör ett enkelt, snabbt och säkert system införas, admi- nistrerat med hjälp av konsuler eller andra behöriga myn- digheter, befälhavare, skeppsmäklare eller pålitliga finans- institut, för att göra det möjligt för sjömän, i synnerhet dem som är utomlands eller tjänstgör på ett fartyg som är registrerat i ett annat land än deras eget, att deponera eller överföra hela sin lön eller del därav; b)bör ett system inrättas eller ges mera allmän tillämpning för att göra det möjligt för sjömän att, då de mönstrar på eller under resan, bestämma, om de så önskar, att en del av deras löner skall regelbundet överföras till deras familjer; c)bör överföringar enligt b) verkställas i rätt tid och direkt till den person eller de personer som sjömannen har angivit; d)bör ansträngningar göras för att tillhandahålla oberoende bekräftelse på att sjömännens överföringar enligt b) fak- tiskt har verkställts till den person eller de personer som har angivits. Uppdrag från Sjömansservice- utredningen att analysera kraven i nr 163 Mitt uppdrag syftar till att analysera vilka krav (nr 163) om sjömäns välfärd till sjöss och i hamn med tillhörande rekommendation (nr 173) ställer på . Jag kommer att studera de båda instrumentens tillkomst (för- arbeten) enligt ILO-dokument och rapporter från svenska och, i något fall, andra deltagare i den process som ledde fram till deras antagande av Internationella arbetskonferensen samt behandlingen i och andra nordiska länder av de färdiga instrumenten fram till ratifikation av konventionen och dennas ikraftträdande. Men först kommer jag att anlägga ett vidare perspektiv för att, inom ramen för en översiktlig beskrivning av ILO-systemet, kunna bedöma de aktuella instrumentens krav. Däri inbegriper jag en beskrivning av som organisation och dess normgivande verk- samhet inklusive flexibilitet i normer, medlemsländernas förpliktelser enligt organisationens stadga etc. samt en beskrivning av systemet för övervakning och granskning av normernas tillämp- ning. sjöfartsinstrument ägnas särskilt utrymme. Frågor om ratifikation och ikraftträdande, tolkning och införlivande diskute- ras allmänt och mer specifikt. Mot bakgrund av föregående redovisar jag de nordiska ländernas rapportering om tillämpning av konventionen nr 163 och expertkommittés granskning samt ev. åtgärder med anledning där- av. Uppmärksamhet ägnas åt pågående arbete inom med en samlad konvention på sjöfartsområdet. Slutligen formulerar jag några slutsatser utifrån gjorda iakttagel- ser om instrumentens tillkomst, status och tillämpning samt före- liggande förslag syftande till revision av konventionen. Internationella arbetsorganisationen (International Labour Orga- nization, ) uppvisar som mellanstatlig organisation ett antal särdrag, där det mest framträdande är den s.k. trepartsstrukturen. Därmed förstås att medlemmarna i organisationen företräds inta bara av sina regeringar utan också av representanter för arbetsgivare och arbetstagare. Arbetsmarknadsorganisationer deltog f.ö. redan i utarbetandet av det förslag till organisation som kom att bli genom fredsfördraget i . främsta syfte skulle vara att främja en fred byggd på social rättvisa och dess huvudsakliga metod utarbetande av internationella normer för arbetslivet. Dessutom skulle organisationen vilket var en nyhet vid bildandet utarbeta metoder för övervakning av dessa normers tillämpning. I Internationella arbetskonferensens möten deltar medlems- länderna (antalet medlemmar uppgår till 177) med delegationer bestående av två regeringsombud, ett arbetsgivarombud och ett arbetstagarombud, vilka alla kan åtföljas av experter. I konfe- rensens plenum förfogar regeringsgruppen över hälften av rösterna och arbetsgivar- resp. arbetstagargruppen över vardera en fjärdedel. I (flertalet av) konferensens utskott förfogar vardera gruppen över en tredjedel av rösterna. Genom val inom de tre grupperna utser konferensen den trepartiskt sammansatta styrelsen (Governing Body of the International Labour Office). Regeringsgruppen intar därvid en särställning eftersom tio platser i styrelsen är permanenta och tillfaller de tio största industriländerna. Röstfördelningen i styrel- sen är densamma som i konferensen: hälften av rösterna i plenum (inkl. de permanenta medlemmarnas) tillhör regeringsgruppen medan arbetsgivar- och arbetstagargrupperna förfogar över en fjärdedel var. I utskotten förfogar varje grupp över en tredjedel av röststyrkan. The International Labour Office, också förkortat , eller är organisationens sekretariat. Organisationens verksamhet inkl. kompetensfördelningen vid utarbetande av normer etc. regleras av dess stadga (Constitution) samt arbetsordningar (Standing Orders) för konferens och styrelse m.m. är FN-systemets äldsta fackorgan. 1.2Konventioner och rekommendationer; deklarationer Normer eller standards kan ges formen av konvention eller rekommendation (stadga artikel 19:1). En tidigare chef för (, 1994) har hävdat att uttrycken konvention och rekommendation är mest ori- ginella bidrag till folkrätten. Den kommission som utarbetade för- slaget till den blivande organisationens stadga diskuterade grundligt vad för slags rättsverkan de eftersträvade normerna skulle få. Enligt ett synsätt borde ILO-instrument få rättslig verkan i medlems- länderna genom ett slags överstatlighet; enligt ett annat kunde instrumenten blott tjäna till vägledning för nationell lagstiftning. Lösningen på detta dilemma blev en kompromiss enligt vilken kon- ventioner (under förutsättning av ratifikation) skulle skapa rättsliga förpliktelser, medan rekommendationer skulle tjäna till vägledning. Båda sorternas instrument måste dock inom efter an- tagandet föreläggas medlemslandets behöriga instans(er) för lag- stiftning eller andra åtgärder (stadgans artikel 19:5 och 6), den s.k. underställningsskyldigheten. Också den är ett särdrag i ILO-syste- met. har antagit 185 konventioner (som uppnått 7 226 ratifikationer) samt 195 rekommendationer. har ett antal instrument ofrånkomligen förlorat aktualitet. Vissa konventioner har reviderats och stängts för ratifikation till förmån för ett modernare instrument. Andra, som inte trätt i kraft, har återkallats, medan ytterligare andra har bordlagts vilket innebär minskade krav på regelbunden tillämpningsrapportering. Likaså har ett antal rekommendationer återkallats. Många konventioner, främst de som reglerar grundläggande mänskliga rättigheter, är dock fortsatt aktuella och har getts en allt starkare ställning (se avsnitt 1.3). I sin allmänna framställning av traktaträtten (traktat = avtal mellan stater) framhåller och (s. 47) att trots att konventioner vanligen är resultat av kompromisser, före- kommer det att någon av de deltagande staterna inte är villig att godkänna en konvention i dess helhet utan gör förbehåll (reserva- tioner) om att den inte godtar vissa artiklar i konventionen. I nyare konventioner anges ofta uttryckligen, vilka av artiklarna som är oumbärliga och vilka som kan bli föremål för reservationer. Om en konvention saknar bestämmelser om reservationer, uppkommer frågan i vilken utsträckning förbehåll är tillåtna osv. problem har man sökt lösa genom Wienkonvention om traktaträtten (se 3.2). Vad författarna inte berör är att inte kan ratificeras med reservationer, vilket är ännu ett utmärkande drag för ILO-systemet. Den citerade chefen för normavdelningen skrev att unlike most international treaties, Conventions may on no account be ratified with reservations; som stöd härför åberopade han ett memorandum inlämnat av till Interna- domstolen . Detta innebär inte att inte ger utrymme för flexibilitet. I själva verket förutses redan i stadgan (artikel 19:3) möjligheten att vid utarbetandet av nya instrument ta hänsyn till klimatförhållanden, industriell utveckling eller andra särskilda omständigheter i medlemsländerna. Den ursprungligen avsedda flexibiliteten avsåg närmast icke självstyrande områden (kolonier). har emellertid ett antal mer nyanserade flexibili- tetsklausuler utvecklats. Moderna sådana har, enligt forskaren . Ghebali (s. 207), effekten att de tillåter en ratificerande stat att, inom de gränser som fastlagts i konventionen, själv avgöra omfattningen av de åtaganden den är beredd att göra. I någon mening kan man här tala om en möjlighet att reservera sig men, säger han, flexibilitetsklausulerna kommer inte i konflikt med reservationsförbudet eftersom detta gäller endast sådana reserva- tioner som inte förutses i själva konventionen. Ghebali identifierar olika slag av flexibilitetsklausuler. Enligt en variant kan en stat välja att tillträda en eller flera delar av en kon- vention utan att på förhand binda sig för att tillträda ytterligare någon del eller konventionen som helhet . Som exempel nämner han konventionen (nr 102) om minimi- standard för social trygghet. Bl.a. ratifikation av denna konvention omfattar vissa delar men inte andra. I många fall, säger (s. 208), uppnås flexibilitet, inte genom uttryckliga klausuler utan genom användningen i konven- tionstexten av sådana uttryck som adequate measures, adequate protection eller appropriate measures. På så sätt anger konven- tionen i stället för precisa normer mer allmänt formulerade mål. Sådana konventioner har kommit att kallas promotional (främ- jande). En typ av flexibilitetsklausul betecknad substantial equivalence introducerades genom konventionen (nr 147) om miniminormer i handelsfartyg. Till denna återkommer jag i avsnitt 2.1. politiskt uttalande om flexibilitet citeras av i kommentaren PTMC/04/2 till det konventionsutkast som skall behandlas (avsnitt 6): the instrument should be inflexible with respect to rights and flexible with respect to implementation. Vad gäller utarbetande och antagande av rekommendationer säger (s. 210) att den formen av instrument har valts i tre slags situationer. Om ett ämne inte ansetts moget för konven- tionsreglering har en rekommendation utarbetats som ett test.