sou · GTB34 · 2006-01-01 00:00:00 — Huvudförklar- ingen till nivåskillnaden i pris mellan de olika hushållskategorierna är att den fasta avgiften, räknad per förbrukad kWh, får ett större genomslag för kunder med låg förbrukning. Industrin har genomgående haft ett lägre elpris än hushållskun- derna, men priset på elenergi föll för samtliga kundkategorier –2000. För stora elintensiva industrier föll priset på elenergi medan prisfallet för lägenhetskunder var . Därefter har elpriserna stigit för samtliga kundkatego- rier, och 2004 var prisnivån betydligt högre än för elmarknadsreformen. För lägenhetskunder var elpriset högre 2004 jämfört med ; motsvarande siffra för stora elinten- siva industrier var . Figur 5.21 Elenergipriser exklusive skatt för olika kundkategorier med normalprisavtal per –2004 (löpande priser) Åren 1996–1999 avser priser under leveranskoncession, åren 2000– 2004 avser tillsvidareprisavtal. Källa: SCB. Priset på elenergi skiljer sig åt mellan de hushåll som varit aktiva på elmarknaden och de hushåll som varit passiva. I figur 5.22 visas skillnaderna i tillsvidarepris och fastpriskontrakt (ettårskontrakt) , dvs. tiden kravet på timmätare avskaffades, . Prisskillnaderna mellan de bägge avtalsformerna minskade successivt fram . Därefter har differensen ökat, och den var på ungefär samma nivå som när timmätarkravet slopades. I genomsnitt har tillsvidarepriserna varit högre än ettårskontrakten . För ettårskon- trakt är det dock viktigt att påpeka att prisförändringar i en period endast påverkar de kunder som tecknar nya kontrakt . Av figuren framgår att priserna till slutkunderna har varit relativt okänsliga för förändringar i spotpriset på . Tillsvidare- priserna har dessutom varit mer trögrörliga än fastpriskontrakten. Figur 5.22 Tillsvidarepris jämfört med fastpris för nya kunder med ettårskontrakt för villahushåll utan elvärme (5 000 kWh/år) samt spotpris på , Spotpris (medel under månaden) Källor: Montel Nyhetsbyrå och . En förklaring som förts fram av ECON (2002) till utvecklingen av prisskillnaderna mellan de olika kontraktsformerna är att elhan- delsföretagen den efter schablonreformen såg en påtaglig risk för att tillsvidarekunderna skulle byta leverantör, och att de därför inte ville ha för stora skillnader mellan tillsvidareprisavtal och fastprisavtal. Att skillnaderna därefter har ökat skulle, enligt ECON, kunna bero på att den låga rörligheten på elmarknaden medfört att elhandelsföretagen bedömt risken att kunderna skulle byta leverantör som liten. En annan tänkbar för- till differensen är, enligt ECON, att elhandelsföretagens planering av kraftinköp för tillsvidarekunder är förenat med större risker, eftersom dessa kan byta leverantör med en månads varsel. Flera elhandelsföretag har dessutom framfört till ECON att det är mer kostsamt att ändra tillsvidarepriser eftersom detta måste kommuniceras via brev till kunderna i särskild ordning. Det skulle kunna förklara varför tillsvidarepriserna är mer trögrörliga än de fasta priserna. En viss prisspridning mellan kontraktsformer behöver inte indi- kera ett svagt konkurrenstryck utan den skulle kunna motiveras av t.ex. olika kostnader och avtalsvillkor (se avsnittet nedan om han- delsmarginaler). För en viss typ av kontrakt borde dock prissprid- ningen vara liten på en väl fungerande marknad, eftersom kunderna annars skulle byta leverantör. I figur 5.23 visas prisspridningen . Medelpriset är ett ovägt genomsnitt av företagens priser i början av respektive månad. Pri- serna avser elpriset exklusive skatt för en villakund utan elvärme med fastprisavtal (ettårsavtal). Skillnaderna mellan det högsta och lägsta elpriset har varit relativt stabilt med undantag för några enstaka tillfällen, t.ex. /2003. Figur 5.23 Prisutveckling och prisspridning för en villakund utan elvärme (5 000 kWh/år) med fastprisavtal (ettårsavtal), – Källa: Montel Nyhetsbyrå. För kunder med tillsvidareprisavtal har dock prisspridningen varit högre. För dessa har det skiljt mellan högsta och lägsta pris, med undantag för /2003 då skillnaden steg kraftigt på grund av att företagen reagerade olika snabbt på det sti- gande råkraftspriset. Det svenska priset på elenergi i en internationell jämförelse ECON (2004) refererar i sin rapport till en studie av INRA, där en jämförelse görs av elpriserna för hushåll och ej hushåll i 17 europe- iska länder.35 Undersökningen täcker . Kunderna har delats upp i sju olika kategorier utifrån deras elförbrukning, se tabell 5.19. För de liberaliserade marknaderna baseras resultatet på fakturor för ett representativt urval av konsu- menter, och för de icke-konkurrensutsatta marknaderna baseras resultatet på en studie av tarifftabellerna för de största elbolagen i respektive land. Tabell 5.19 Definition av kundgrupper i INRA:s undersökning < 2 000 kWh 2 000–7 000 kWh > 7 000 kWh 0,1–1 GWh 1–9 GWh 9–50 GWh Källa: INRA (2003). I figur 5.24 redovisas resultatet från INRA:s studie för . Staplarna visar elpriset inklusive skatt uttryckt i eurocent per kWH för de olika kundgrupperna i , medan de horisontella lin- jerna indikerar prisintervallen för de 17 länder som ingår i under- sökningen. Figuren visar att elpriset i är relativt lågt för alla kund- grupper. Hushållen (kategori 1–3) har bland de 4 eller 5 lägsta elpriserna av de länder som ingår i undersökningen. För ej hushåll (kategori 4–7) har de lägsta elpriserna bland samtliga jäm- förda länder. Figur 5.25 visar elpriserna i exklusive skatter och moms jämfört med de övriga länderna i undersökningen. Om skatter och moms exkluderas har lägst pris för kategori 3, näst lägst för kategori 2 och tredje lägsta pris för kategori 1. För ej hushåll är de 35 INRA – European Electricity Prices Observation Year 2002, . De länder som ingår i studien är , , , , , , Grek- land, , , , , , , , , och . Rapporten är sponsrad av sju stora europeiska elbolag. svenska elpriserna exklusive skatter alltjämt lägst för kategorierna 4–6, medan har lägre priser än för kategori 7. Figur 5.24 Elpriser inklusive skatt i i jämförelse med priset i andra länder, 2002 Kategori 1–3 (hushåll) visar elpriset inklusive energiskatt och moms, och kategori 4–7 (ej hushåll) visar elpriset inklusive eventuella energiskatter men exklusive moms. Växelkursen som använts för beräk- ningarna är per euro. Källa: INRA (2003). Figur 5.25 Elpriser exklusive skatt i i jämförelse med priset i andra länder, 2002 Kategori 1 Kategori 2 Kategori 3 Kategori 4 Kategori 5 Kategori 6 Kategori 7 Växelkursen som använts för beräkningarna är per euro. Källa: INRA (2003). (2004a) har beräknat handelsmarginaler för olika typhushåll. Handelsmarginalerna är definierade som skillnaden mellan elhandelsföretagens priser till hushållen och företagens inköpspri- ser för motsvarande kraft. Hushållens elpriser utgörs av ett genomsnitt av ettåriga fastpris- avtal från 18 olika elhandelsföretag, som tillsammans har en mark- nadsandel på . Priserna är inte viktade i förhållande till företagens storlek, men samtliga stora företag ingår. Inköpspriset är ett beräknat portföljpris som baseras på olika typer av termins- kontrakt på för respektive leveransperiod och avser kostnaden för elinköp för ett nytecknat ettårskontrakt. Handelsmarginalerna för aktiva kunder med ettårskontrakt låg relativt stilla till början av 2001, se figur 5.26. För upphandlade elhandelsföretagen var kostnaden för elinköp /kW , enligt den metod som ligger till grund för portföljpriset. Det genomsnittliga elpriset som en villakund med elvärme och ettårigt fastpriskontrakt betalade uppgick vid den tid- punkten till /kWh. Handelsmarginalen var därmed /kWh (/kWh minus /kWh) för villakunder. För lägenhetskunder och villakunder utan elvärme var handelsmargina- lerna 9,9 respektive /kWh. steg marginalerna för att sedan falla tillbaka . För villakunder med elvärme noterades nega- tiva marginaler /2003. Därefter har margina- lerna återigen stigit. uppgick marginalerna till /kWh för lägenheter, /kWh för villor utan elvärme och /kWh för villor med elvärme. Skillnaden i handelsmargina- lerna mellan de olika grupperna beror i huvudsak på att den fasta avgiften får ett större genomslag i elpriset per kWh för hushåll med låg förbrukning. För lägenhetskunden uppgick det genomsnittliga elpriset till /kWh , vilket innebär att denna kundkategori betalade marginaler på av elpriset. Figur 5.26 Genomsnittlig handelsmarginal för fastprisavtal (ettårsavtal) för olika hushållstyper Källa: (2004a). Marginalerna i tillsvidareprisavtalen har med några få undantag varit väsentligt högre än för fastprisavtalen, se figur 5.27. Fastprisavtalen är också den produkt som elhandlarna främst konkurrerar med. Figur 5.27 Genomsnittliga handelsmarginaler för hushåll med fastpriskontrakt (ettårsavtal) och tillsvidarepris -99 -00 -02 -03 -00 -00 -0 -00 -01 -01 -0 -01 -01 jun aug okt de feb apr jun aug o Källa: (2004a). ECON (2004) betonar vikten av kostnadsskillnader mellan tills- vidarepriskunder och kontraktskunder när skillnaderna i handels- marginaler diskuteras. Inom t.ex. är den genomsnittliga förbrukningen för en tillsvidarekund cirka 4 000 kWh/år, medan den för en fastpriskund är cirka 10 000 kWh/år. Kostnaden för kundhantering är ungefär densamma, vilket gör att kostnaden utslaget per kWh blir mycket högre för tillsvidarekunder, vilket motiverar en högre marginal. Dessutom flyttar tillsvidarekunden oftare, vilket också medför högre kostnader. Å andra sidan är, enligt ECON (2004), ett fastpriskontrakt förknippat med större risker eftersom det inte kan ändras om priserna på råkraftsmarknaden ändras. Ökade handelsmarginaler kan vara ett tecken på bristande kon- kurrens inom elhandeln, men de behöver nödvändigtvis inte vara det. Marginalerna ska täcka ett antal kostnader, exempelvis kund- hantering och de risker som elhandelsföretagen hanterar åt kunden. Exempel på sådana risker är volymrisk, elprisrisk och valutarisk. (2004a) pekar på två större händelser som visar på att många aktörer i samband med liberaliseringen under- skattade de risker och kostnader som var förknippade med elhan- deln. Den första händelsen inträffades när spotpriset för prisområdet steg kraftigt till följd av en befarad bristsituation. Den andra större händelsen var under torrårsvintern 2002/2003 när priserna på översteg /kWh; effekten på handelsmarginalerna syns tydligt i figur 31. Detta talar, enligt , för att elhandelsmarginalerna bör vara högre än de nivåer som gällde efter elmarknadsreformen. Handelsmarginaler från SCB:s årliga energistatistik De skattade handelsmarginalerna från (2004a) begränsas till att omfatta ettåriga fastprisavtal för hushåll. Vidare bygger inte handelsmarginalerna i myndighetens undersökning på de faktiska kostnaderna för elinköp. Det skattade portföljpris behöver därför inte överensstämma med elhandelsföretagens fak- tiska inköpskostnader. har även beräknat handelsmarginalen för elhandelsföretag baserat på SCB:s årliga energistatistik (EN 11). Detta är en totalundersökning där alla elhandlare lämnar upp- gifter om sina elförsäljningar och elinköp. Handelsmarginalen för varje elhandelsbolag är beräknad som en genomsnittlig intäkt för all elförsäljning till slutkund minus den genomsnittliga inköpskostna- den för inköpt el. Handelsmarginalerna viktas sedan samman uti- från elhandelsvolymen. För företag som säljer mer el än de köper in externt har inköpt elmängd använts som viktningsmått. För företag som säljer mindre el än vad de köper in externt har i stället såld el använts som viktningsmått. Den bild av elhandelsmarginalernas utveckling som ges av den officiella årliga energistatistiken från SCB visar en motsatt bild än den som ges av de skattade handelsmarginalerna från . Den årliga energistatistiken visar på trendmässigt stigande marginaler , se figur 5.28. Där- efter har elhandelsföretagens handelsmarginaler till slutkund mins- kat betydligt – från /kWh 2000 till /kWh 2002. Handelsmarginalerna 2002 var därmed markant lägre än 1996, när marknaden liberaliserades. anger att en orsak till detta kan vara ökad konkurrens på elmarknaden. Figur 5.28 Handelsmarginal för försäljning av inköpt el till slutkund Källa: (2004e) och SCB. Den handelsmarginal som baseras på den årliga energistatistiken är inte direkt jämförbar med den skattade elhandelsmarginalen. Den sist nämnda statistiken visar marginalerna för olika typer av hus- håll, medan den först nämnda elhandelsmarginalen visar elhandels- bolagens genomsnittliga marginal för försäljning till samtliga slut- kunder, dvs. både hushåll och näringsliv. Hushållen stod för av elanvändningen 2002. Den årliga energistatistiken är en totalundersökning och handelsmarginalen är ett viktat genom- snitt, medan de skattade elhandelsmarginalerna är ett ovägt genom- snitt av 18 elhandelsbolag. Riskrelaterade kostnader i elhandeln Den absolut största andelen av elhandelsföretagens totala kostna- der är inköp av el. För de elhandelsföretag som uppgett denna kostnadspost i sina årsredovisningar varierar elinköpens kostnads- andel mellan (2004a). Ett elhandelsbolag som tecknat ett avtal om ett fast pris med en kund har som regel prissäkrat inköpen utifrån en profil som baseras på kundens elförbrukning. Avtalskon- struktionen ger kunden full frihet att variera såväl sitt kortvariga uttagsmönster som sin absolutnivå på förbrukningen. Elhandlarnas risker beror dels på de kompletteringsköp som elhandlarna måste göra för att korrigera kundernas kortsiktiga variationsmönster, dels på osäkerheten i balanskostnaden. Kompletteringsköpen kan behöva göras till betydligt högre priser än det kontrakterade. Det finns även andra risker, och har uppskattat att riskkostnaderna totalt uppgår till mellan 1–/kWh, se tabell 5.20. Tabell 5.20 Riskrelaterad kostnader i elhandeln Årskostnad (öre/kWh) Kapacitetsavgifter (pga. prisområdesskillnader) 0,2–2,0 0,2–1,5 0,2–1,0 0,1–1,0 0,1–0,8 0,8–6,3 Den svenska regleringen före elmarknadsreformen var en relativt mild reglering som i stort sett byggde på självreglering och jämfö- 36 Detta avsnitt baseras på (2004b), om inget annat anges. Principen för prissättningen var självkostnads- prissättning; regleringen kan därmed sägas ha utgjort en kostnads- baserad reglering. Denna grundtanke förändrades inte i och med elmarknadsreformen, utan priset skulle även fortsättningsvis ge en skälig ersättning för företagens kostnader. Efter reformen ska nättarifferna, enligt ellagen (SFS 1997:857), vara skäliga och utformade på sakliga grunder. Med nättariffer avses företagens avgifter och övriga villkor för överföring av el och för anslutning till en ledning eller ett ledningsnät. Vid bedömning av nättariffens skälighet ska konsumentintresset, dvs. elanvändar- nas intresse av låga och stabila nättariffer, särskilt beaktas. Hänsyn ska dessutom tas till kravet på en rimlig avkastning i nätverksam- heten. Att nättarifferna ska vara utformade på sakliga grunder innebär att de ska vara objektiva och icke-diskriminerande. Kunder får såle- des delas in i grupper efter kostnadsbild. Kunder inom samma kategori ska dock ha samma nättariff, så kundindelning efter var inom området anslutningen är belägen är inte tillåten. Tarifferna bestäms inte av regleringsmyndigheten, dvs. Nätmyn- digheten, i förväg utan myndigheten har endast möjlighet att pröva dessa i efterhand. Om myndigheten finner att tarifferna inte är skäliga kan respektive företag åläggas att ändra dessa. Det kan dock ta att fastställa tarifferna, vilket drabbar både konsumenter och nätföretag. Processer om tariffernas skälighet kan ta att avgöra. I figur 5.29 visas utvecklingen av nätavgifter exklusive skatt för olika kundtyper för perioden –2004. I löpande priser har avgifterna stigit med . Nät- avgifterna var i stort sett var oförändrade , för att därefter stigit. Nätföretagen har uppgett flera olika förklaringar till prisupp- gången.37 För det första har den nya mätarförordningen medfört investeringskostnader. För det andra har nätnyttomodellen innebu- rit att inrapporteringskraven höjts, vilket i sin tur har medfört högre administrativa kostnader. Slutligen har regionnäten höjt sina avgifter. 37 Uppgifterna har fått efter samtal med . Figur 5.29 Nätavgifter exklusive skatt för olika kundtyper per respektive –2004 Källa: SCB. Nätföretagen har börjat särskilja vissa typer av kostnader i allt större utsträckning. Det innebär att prestationer som tidigare ingick i den årliga nätavgiften nu redovisas och debite- ras separat. Exempel på sådana avgifter är flyttningsavgifter, byte av tariff, byte av mätare och extra avläsning. Flyttningsavgiften är den vanligaste typen av engångsavgift, och vanligtvis varierar den . konstaterar dock att de nätföretag som infört engångsavgifter, och därmed förändrat nätavgiftens prestation, inte i motsvarande utsträckning har sänkt avgiften. Enligt Energimyndigheten har kostnaderna för nätverksamheten i genomsnitt sjunkit med –2002. Trots detta har nätavgifterna i landet som helhet varit stabila . Slutsatsen är, enligt , att nätkunderna inte fått ta del av de minskade kostnaderna och de möjligheter till effektivi- sering som finns i nätverksamheten. Nätavgifterna mellan de nordiska länderna skiljer sig åt, vilket till stor del kan förklaras av ländernas olika geografiska förutsätt- ningar, nät- och företagsstruktur, skattepolitik, egen produktions- kapacitet och elanvändarnas förbrukningsmönster. har lägst nätavgifter i och har haft den mest stabila utvecklingen av nätavgifterna . gäller nya regler enligt ellagen för att bedöma skäligheten i nätföretagens kostnader. Reglerna innebär att nättarifferna ska vara skäliga i förhållande till den prestation nätfö- retaget utför åt sina kunder, inte som tidigare i förhållande till företagens faktiska kostnader. För att bedöma skäligheten i avgif- terna har tagit fram ett analysverktyg, den s.k. nätnyttomodellen. Nätnyttomodellen utgår från ett antal data som nätföretagen ska skicka in till . Företagen ska bland annat rapportera effekter, överförd energi, fakturerade belopp samt koordinater för alla sina kunder. Utifrån dessa data skapar nätnyt- tomodellen ett referensnät, som konstrueras på ett ekonomiskt och tekniskt effektivt sätt, även om referensnätet inte är exakt likt det verkliga nätet. Modellen beräknar sedan värdet på referensnätet och därefter värdet på den prestation som företaget utför åt sina kunder. I pre- stationen vägs även leveranskvaliteten in i form av antal avbrott och avbrottens längd. Det ekonomiska värdet på presta- tionen, den s.k. nätnyttan, jämförs sedan med vad företaget har fakturerat sina kunder. Genom att dividera den fakturerade intäk- ten med nätnyttan skapas en debiteringsgrad. Om debiteringsgra- den är över 1,0 har nätföretaget fakturerat mer än vad prestationen är värd enligt modellen. Detta innebär att nätavgiften varit för hög och att företaget kan anses utöva monopolmakt. Det finns inte någon statistik som på ett tillförlitligt sätt visar den långsiktiga utvecklingen av oplanerade strömavbrott. En förklaring är att rapporteringen om strömavbrott är frivillig, vilket medfört att många nätbolag inte har meddelat när ett oplanerat strömav- brott har inträffat. 38 Avsnittet bygger på information hämtat från – – , om inte annat anges. Hur aktiva är elkunderna? Kravet på timmätare medförde att det var förenat med relativt höga kostnader för hushållen att byta elleverantör. efter elmark- nadsreformen hade endast en procent av hushållen bytt leverantör. Av de större elanvändarna hade däremot en sjättedel bytt leveran- tör (SOU 2002:7). Efter att timmätarkravet slo- pades har dock benägenheten att byta elleve- rantör ökat även bland kunder med låg förbrukning. En Temoundersökning , gjord på uppdrag av , visade att av hushållen varit aktiva på elmarknaden – antingen genom att byta elleverantör () eller genom att omförhandla sina avtal (). Denna trend har fortsatt; en Temoundersökning från visar att andelen aktiva hushåll ökat till . Dessa står tillsammans för av den sålda elen på hushållsmarknaden. En Temoundersökning visar att av hushållen i villa har varit aktiva, medan siffran för lägenhetsin- nehavare är . De icke aktiva i denna sistnämnda Temoundersökning anger ofta som skäl att det finns för lite pengar att tjäna på ett aktivt delta- gande. Hushållen har, som tidigare nämnts, endast möjlighet att påverka en tredjedel av kostnaderna; resterande del utgörs av skat- ter och nätavgifter. Prisskillnaden på elenergi mellan ett tillsvidareavtal och ett ett- årigt fastprisavtal har i genomsnitt varit /kWh för en lägenhetskund och /kWh för en villa- ägare. Ett enkelt räkneexempel baserad på denna prisdifferens och den årliga elförbrukningen för dessa typhushåll visar att villaägare med elvärme skulle kunna tjäna på att omförhandla sitt avtal från ett tillsvidarepris till ett ettårigt fastpris- avtal. För lägenhetskunder är den potentiella vinsten endast , se tabell 5.21. Tabell 5.21 Differens pris på elenergi exklusive skatt mellan tillsvida- rekunder och kunder med fastprisavtal (ettårsavtal) respektive år (2 000 kWh/år) (5 000 kWh) (20 000 kWh) Potentiell vinst i kronor . Potentiell vinst som andel av den totala elenergins års- Den totala årskostnaden för elenergin har beräknats genom att multiplicera den antagna förbrukningen med det genomsnittliga priset per kWh – 2004. Den potentiella vinsten avser genomsnittet –2004. Källor: SCB och egna beräkningar. Det är dock inte endast möjligt för kunderna att byta avtalsform utan även att byta elhandelsföretag. I tabell 5.22 görs motsvarande räkneexempel som ovan när det gäller vinsten av ett byte från ett företag som i SCB:s statistik tillhör den övre kvartilen till ett före- tag som tillhör den nedre kvartilen. I exemplet visas vinsten vid ett byte av ettårsavtal. För lägenhetskunder är denna vinst större än vinsten av att byte av avtalsform i exemplet ovan. Tabell 5.22 Differens pris på elenergi exklusive skatt mellan priset i övre kvartilen och nedre kvartilen för ettårsavtal respek- tive år (2 000 kWh/år) (5 000 kWh) (20 000 kWh) Potentiell vinst i kronor . Den totala årskostnaden för elenergin har beräknats genom att multiplicera den antagna förbrukningen med det genomsnittliga priset per kWh – 2004. Den potentiella vinsten avser genomsnittet –2004. Källor: SCB och egna beräkningar. Det finns inga formella hinder mot att byta elleverantör. Enligt ellagen är uppsägningstiden en månad räknat från nästföl- jande månadsskifte. (SOU 2002:7) pekar dock på flera praktiska omständigheter som kan försvåra hushållens leverantörsbyten och som skulle kunna förklara varför hushållen inte nyttjar sina valmöjligheter i större utsträckning: För det första finns det svårigheter i samband med själva ge- nomförandet av leverantörsbytet. Det rör sig bland annat om brister i informationsutbytet mellan den gamla och den nya le- verantören samt nätägaren som leder till att bytet drar ut på ti- den. För det andra är det svårt för hushållen att kunna jämföra de olika elleverantörernas priser. För det tredje kan hushållen sakna tillräckligt med information om den liberaliserade elmarknadens förutsättningar. En uppföljning av leverantörsbytesprocessen gjord av ECON (2004) visar dock på betydande förbättringar . För att konkurrensen ska fungera är det viktigt att sök- och byteskostnaderna är låga. Sökkostnader är de kostnader som upp- står när konsumenten letar efter en ny leverantör, medan bytes- kostnader är de kostnader som uppstår när ett byte faktiskt sker, dvs. flyttningskostnader och dylikt. Sturluson (2004) har utifrån enkätdata analyserat betydelsen av sök- och byteskostnader på den svenska elmarknaden. Slutsatsen är att de uppskattade byteskostnaderna i genomsnitt är högre än sökkostnaderna. Sökkostnaderna är dock viktiga, efter- som konsumenterna tycks vara tvungna att börja söka aktivt innan de reagerar på förändringar i byteskostnaden. Enligt (2002) lägger ett hushåll i genomsnitt ned när man ska välja en ny elleverantör. Det gör att sökkostnaden skulle vara (räknat på en genom- snittlig industriarbetarlön inklusive sociala avgifter).