sou · GTB33 · 2006-01-01 00:00:00 — I denna uttrycker konventionsstaterna bl.a. att de är djupt oroade över den olagliga handeln med kulturföremål och de oersättliga skador som denna ofta förorsakar både på själva kulturföremålen och på olika folkstammars, ursprungsbefolkningars eller andra sam- hällens kulturarv och på hela mänsklighetens gemensamma arv. De anger också att de är särskilt oroade över plundringen av arkeo- logiska fyndplatser och den oersättliga förlust av arkeologisk, histo- risk och vetenskaplig information som detta innebär. Även artiklar i periodiska publikationer (bl.a. , och Art Antiquity and ) behand- lar problemet. Flera internationella sammanslutningar, såsom , och , har uppmärksammat den olagliga handeln med kulturföremål och försöker upprätta olika former av skydd för kultur- föremål och det internationella kulturarvet. Sålunda konstaterar t.ex. i en rättsakt ( resolution , A5-0122/2001) att den illegala handeln med kulturföremål ofta medför obotliga skador på det nationella och europeiska kulturarvet och att handeln har ökat kraftigt och har därmed nått oroande nivåer genom att arkeologiska fynd och konstverk i allt större utsträckning stulits och spridits inom och utanför EU. Det finns emellertid flera praktiska problem knutna till strävan att begränsa smugglingen av kulturföremål. Dessa är mer eller mindre svåra att komma tillrätta med. Ett problem är att det inte finns tillräckliga resurser att upprätthålla en fullgod kontroll vid den nationella gränsen och att de insatser som görs vid det svenska tullområdet huvudsakligen är inriktade på gods som förs in i tullom- rådet, dvs. Ett annat problem är förknippat med de olika tullförfaranden som tillämpas beroende på vilka gränser ett kultur- föremål passerar. Den nationella tullkontrollen mellan medlems- länderna i EU är mycket begränsad. Därmed är det i princip omöj- ligt att kontrollera utförsel och införsel. Mellan å ena sidan och övriga EU-länder och å andra sidan länder utanför EU, s.k. tredje land, kan även den svårigheten uppstå att kulturföremål som är avsedda att föras ut eller exporteras deklareras bristfälligt eller med oriktiga uppgifter eller överhuvudtaget inte blir föremål för tullklarering. Vidare förekommer det att sådana kulturföremål som lämnar en EU-stat i strid med gällande tillstånds- och utförsel- regleringar för att föras till tredje land först förs ut till en annan EU-stat och därefter förs vidare till ett tredje land. Syftet är att härigenom kringgå de exportregleringar som gäller. Genom att föra det tillståndspliktiga föremålet till en annan EU-stat minskar risken för att föremålet kontrolleras av tullmyndigheten, eftersom den s.k. yttre gränsen inte passeras. När kulturföremålet därefter exporteras från transitlandet till tredje land gäller EU:s ekonomiska gräns- värden för export. Eftersom flertalet svenska föremål inte har så höga ekonomiska värden som föreskrivs, krävs ofta inget tillstånd för exporten. Genom att föremålskunskapen vanligen är sämre i andra stater än ursprungsstaten minskar också risken för att före- målet över huvud taget skall uppmärksammas vid gränskontrollen. Frågor med anknytning till tullagstiftningen utvecklas i avsnitt 2.2 nedan. I fråga om olagligt utförda och exporterade kulturföremål kan för svenskt vidkommande noteras att statistik indikerar att antalet deklarerade exporter av tillståndspliktiga kulturföremål betydligt överstiger det årliga antalet utförsel- eller export- tillstånd som beviljas med stöd av 5 kap. kulturminneslagen och förordningen (EEG) 3911/92 om export av kulturföremål (se av- snitt 2.1.2 och 3.1.2 nedan). Denna skillnad kan ha sin förklaring i att en stor del av de föremål som förs ut inte kräver utförseltill- stånd eller exportlicenser. Förhållandet anses emellertid också indi- kera att föremål förs ut olagligt (se , , Ut- försel av kulturföremål mm i strid mot villkor till tredje land, s. 6). Att dra några säkra slutsatser med utgångspunkt i de statistiska upp- gifterna är emellertid inte möjligt. Inte heller i den svenska rättstillämpningen ges det någon vägledning beträffande omfattningen av olagligt utförda och ex- porterade kulturföremål. Det förekommer i princip inte några renodlade svenska domstolsavgöranden som behandlar olovlig ut- försel eller export av kulturföremål. Den svenska tullmyndigheten gjorde fyra ingripanden avseende olovlig export av kulturföremål. Av dessa ledde ett fall fram till lag- föring (, , a.a., s. 4 f.) och mynnade ut i ett strafföreläggande (Åklagarkammaren i , strafföreläg- gande nr 502A-2430-02-1-1). När det gäller omfattningen av handeln med stulna kulturföre- mål eller föremål som betraktas som stulna enligt Unidroit- konvention finns det av förklarliga skäl inga statistiskt säkra eller jämförbara uppgifter att tillgå. Det är också mycket vanskligt att uppskatta i vilken omfattning det förekommer stölder och olagliga utgrävningar. I fråga om stulna kulturföremål har , utifrån den statistik som medlemsländerna rapporterar in till organisationens databas, kon- staterat att , , , , , och synes ha det största antalet brott. Vilka urvalskriterier och underlag länderna har för den inrapporterade statistiken varie- rar emellertid och uppgifterna är därför inte i alla delar statistiskt säkra. Stölderna sker enligt främst genom inbrott i privata hem och i kyrkor. Stöldgodset utgörs huvudsakligen av målningar och statyetter, men även bl.a. möbler och skulpturer tillgrips. En omständighet som i det konkreta fallet försvårar dokumenta- tionen och kontrollen, framförallt av handeln med arkeologiskt material, är de fall när ovisshet råder om föremålets ursprung, dess s.k. proveniens. Denna ovisshet försvårar bl.a. möjligheterna att lokalisera föremålen till deras ursprungliga områden. När det gäller föremål som härrör från olagliga utgrävningar är detta ett problem, men även beträffande föremål som åtkommits genom stöld för- Med hänsyn till de uppgifter som förekommer om plundring av arkeologiska platser i olika delar av världen (se bl.a. m.fl. Stealing history: The Illicit Trade in Cultural Materials, s. 19 ff., och , The Scholar and the Market, s. 3 ff., samt och , Forntid till salu – Rovgrävning och handel med kulturföremål i och utanför ) kan detta också få återverkningar på möjligheten att överblicka och kontrollera de föremål som sätts i omlopp på marknaderna runtom i världen. Oavsett den ovisshet som råder i fråga om omfattningen av olov- ligt åtkomna och utförda kulturföremål kvarstår dock det faktum att handel med sådana föremål enligt flera källor förekommer i en oroväckande stor omfattning. Den förhärskande uppfattningen tycks vara att det därmed, till skydd för såväl det nationella kulturarvet som världens kulturarv, finns ett stort behov av olika former av samarbete och en nationell och internationell reglering av frågor med anknytning till in- och utförsel av kulturföremål mellan stater samt regler som styr återlämnade av kulturföremål. 2Svenska regler av betydelse för omsättningen av kulturföremål och reglernas tillämpning i praktiken Lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (kulturminneslagen) inne- håller bestämmelser om ortnamn, fornminnen, byggnadsminnen, kyrkliga kulturminnen samt om utförsel och återlämnande av olag- ligt bortförda kulturföremål. Kulturminneslagen kompletteras av bestämmelserna i förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m. (kulturminnesförordningen). Förarbeten till lagstiftningen om särskilt skyddsvärda kulturföremål återfinns huvudsakligen i prop. 1981/82:82 med förslag till lag om ut- försel av vissa äldre kulturföremål, prop. 1984/85:179 med förslag till lag om skydd mot utförsel av vissa äldre kulturföremål, prop. 1994/95:74, Återlämnande av kulturföremål och prop. 1998/99:114, Kulturarv – kulturmiljöer och kulturföremål. På regeringens uppdrag har i samråd med och stiftelsen utarbetat rapporten mot utförsel av kulturföremål (rap- port 1979:5). Frågor om utförsel av kulturföremål har vidare utretts av som redovisat delbetänkandet Skyddet för vissa kulturegendomar och utförsel av kulturföremål (SOU 1995:128) samt slutbetänkandet Skyddet av kulturmiljön (SOU 1996:128). Kulturminneslagen och kulturminnesförordningen har vidare kom- menterats av i boken – Med en kommentar till kulturminneslagen, . Avsnitt 2.1.1 innehåller en kort redogörelse för kulturminnes- lagens bestämmelser rörande fornminnen. Reglerna om vem som är att anse som ägare till sådan lös egendom som utgör fornfynd inne- bär en avvikelse från allmänna regler om äganderätt till lös egendom genom ockupation (avsnitt 2.6.1). Fornfynden skiljer sig också från övriga kulturföremål såvitt gäller möjligheten att göra godtrosför- värv (avsnitt 2.3). Kulturminneslagen- och kulturminnesförordningen behandlas i övrigt i de delar som bestämmelserna reglerar utförsel och åter- lämnande av kulturföremål, dvs. främst 5 kap. och 6 kap. kultur- minneslagen (avsnitt 2.1.2 och 2.1.3). 2.1.1Fornminnen (2 kap. kulturminneslagen) 2 kap. kulturminneslagen innehåller en särreglering avseende forn- minnen, dvs. fasta fornlämningar och fornfynd. Med fasta fornlämningar avses de lämningar efter människors verk- samhet under forna tider, som har tillkommit genom äldre tiders bruk och som är varaktigt övergivna, t.ex. gravar, gravbyggnader, ruiner av och slott samt äldre skeppsvrak. Kapitlet innehåller i 1 § en uppräkning av olika typer av fasta fornlämningar. Fornfynd utgörs av lös egendom och är enligt definitionen i 2 kap. 3 § kulturminneslagen föremål, som saknar ägare när de hittas, och som a)påträffas i eller vid en fast fornlämning och har samband med denna, eller b)påträffas under andra omständigheter och kan antas vara gamla. Bestämmelserna om fornfynd avviker från de regler i lagen (1938:121) om hittegods som normalt tillämpas i fråga om upphittade föremål. De ovan under punkten a) nämnda fornfynden tillfaller staten. Sådana fornfynd som avses i punkten b), s.k. lösfynd, tillfaller upphittaren. Denne är dock enligt 2 kap. 4 § kulturminneslagen i vissa fall skyldig att erbjuda staten att lösa in fornfyndet mot betal- ning (hembudsskyldighet). Beträffande vissa fornfynd och skeppsvrak som påträffas på havs- botten eller dess underlag utanför gränserna för nationell jurisdik- tion gäller särskilda regler. Sådana fornfynd och skeppsvrak tillfaller enligt 2 kap. 4 § tredje och fjärde styckena kulturminneslagen staten. Reglerna har införts som en följd av den svenska anslutningen till FN:s s.k. havsrättskonvention (havsrättskon- vention av , prop. 1995/96:140). Den som påträffar ett fornfynd, som skall tillfalla eller hembjudas staten, skall anmäla fornfyndet hos , , länsmuseum eller polismyndighet (2 kap. 5 § kultur- minneslagen). Fornfynd som hör till skeppsvrak kan även anmälas till . En förutsättning för att ett föremål skall anses utgöra fornfynd är enligt definitionen i 2 kap. 3 § kulturminneslagen att det saknar ägare när det hittas. Om någon tillägnar sig ett sådant föremål, utgör detta alltså inte stöld eller olovligt tillgrepp i bemär- kelse. I stället har i 2 kap. 21 § kulturminneslagen införts särskilda straffregler för s.k. fornminnesbrott. Den som av uppsåt eller oakt- samhet tillägnar sig eller på något annat sätt förvärvar, gömmer, skadar, ändrar eller avyttrar föremål som skall tillfalla staten eller hem- bjudas till staten döms för fornminnesbrott till böter eller fängelse . Detsamma gäller om någon olovligen rubbar, tar bort, gräver ut, täcker över eller genom bebyggelse, plantering eller på annat sätt ändrar eller skadar en fast fornlämning. För den händelse någon som olovligen tillägnat sig ett fornfynd överlåter detta till en förvärvare i god tro, blir regeln i 3 § godtros- förvärvslagen om att den ursprunglige ägaren har rätt att få tillbaka föremålet utan att betala lösen inte tillämplig (avsnitt 2.3). Det är alltså möjligt för en förvärvare i god tro att göra godtrosförvärv av fornfynd. Föremål som utgör fornfynd är ofta sådana kulturföremål som en- ligt 5 kap. 1 § kulturminneslagen inte får föras ut ur utan sär- skilt tillstånd. 2.1.2Utförsel av vissa äldre kulturföremål (5 kap. kulturminneslagen) I 5 kap. kulturminneslagen finns bestämmelser till skydd mot utför- sel av vissa äldre kulturföremål från . tillkom den första svenska regleringen som innehöll förbud mot utförsel av vissa äldre kulturföremål (Kungö- relse angående förbud mot utförsel från riket av vissa äldre kultur- föremål, SFS 1927:129). Bakgrunden till regleringen var att man i uppmärksammat att det pågick en omfattande utförsel av framför allt gamla allmogemöbler. Bestämmelserna om utförselförbud har ändrats och återfinns numera i kulturminneslagen. Enligt lagens 5 kap. 1 § är det förbjudet att utan särskilt tillstånd från föra ut äldre svenska och utländska kulturföremål, som kan vara av stor betydelse för det nationella kulturarvet. Samarbetet inom EU ger enligt utrymme för att principen om den fria rörligheten av varor inskränks genom att medlemsländerna vidtar åtgärder för att förbjuda eller begränsa utförsel av nationella skatter av historiskt, arkeologiskt eller konst- Bestämmelserna om utförselförbud i 5 kap. kultur- minneslagen gäller därför även i förhållande till andra medlemsstater i EU. Utöver dessa nationella bestämmelser, som reglerar utförseln av kulturföremål från , finns det emellertid också bestämmelser som reglerar vad som gäller vid export av vissa kulturföremål från EU till tredje land. För kulturföremål som skall föras ut ur EU gäller utöver tillståndsplikten enligt 5 kap. kulturminneslagen särskilda be- stämmelser om att det för delvis andra föremål, och ytterligare före- målskategorier, krävs ett exporttillstånd (samarbetet inom EU av be- tydelse för utförsel och återlämnande av kulturföremål beskrivs mer ingående i avsnitt 3.1). Det finns sålunda två parallella system för till- stånd till utförsel respektive export. I samband med en lagändring skedde en författningsteknisk anpassning av bestämmelserna i kulturminneslagen till motsvarande regler inom EU för att under- lätta förståelsen av systemen och underlätta samordningen av ansök- ningsförfarandet enligt de två systemen (prop. 1998/99:114 s. 48). Det föreligger emellertid fortfarande avvikelser i materiellt hänseende mellan reglerna och inte minst tillämpas olika värde- och åldersgrän- ser för föremålsslagen. För att ett kulturföremål skall omfattas av EU:s skyddslagstiftning krävs generellt att föremålet har åsatts ett betydligt högre värde än vad som är fallet enligt motsvarande svenska nationella skyddsreglering. De nationella skyddsbestämmelserna i 5 kap. kulturminneslagen tar sikte på vissa äldre svenska och utländska kulturföremål som kan vara av stor betydelse för det svenska kulturarvet. Sådana kulturföre- mål får inte föras ut ur landet utan särskilt tillstånd (1 §). Med svenska kulturföremål avses enligt 2 § föremål som är eller kan antas vara framställda i eller i annat land av en svensk person. Med ut- ländska kulturföremål avses föremål som är framställda i ett annat land av annan person än en svensk. I 3 § anges att regeringen får meddela föreskrifter om vilka föremål som inte får föras ut ur landet utan särskilt tillstånd. Dessa föreskrifter återfinns i 23–25 §§ kultur- minnesförordningen. I kulturminnesförordningen har gjorts en kategorisering av svenska och utländska tillståndspliktiga kulturföremål, som anknyter till de kategoriförteckningar som finns i förordningen (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål och i direktivet 93/7/EEG om återläm- nande av kulturföremål (avsnitt 3.1). I dessa rättsakter anges olika kategorier av föremål med beteckningarna A1–A14. I kulturminnes- förordningen används samma kategoribeteckningar och beträffande varje sådan kategori anges vilka slags föremål som kräver tillstånd för utförsel från . Ålders- och värdegränser är emellertid enligt kulturminnesförordningen fastställda efter nationella behov och överensstämmer inte med EU:s motsvarande gränser, vilka är högre. En unik kategoriförteckning som omfattar svenska samiska kultur- föremål har tillförts svensk rätt (25 § kulturminnesförordningen). Vidare har i svensk rätt utöver de föremålsslag som anges i konven- tionen tillkommit en ny kategori målningar, definierade som mer än porträtt av svenskar och andra i verksamma per- soner och värda mer än (24 § kulturminnesförord- ningen, kategori A 1, punkten 2.b). Vissa kategorier av föremål som omfattas av förteckningarna i EU:s rättsakter, såsom fotografier, film och negativ, är inte föremål för tillståndsprövning. Kyrkliga inventarier (4 kap. 6–10 §§ kulturminneslagen) är inte underkastade någon särskild tillståndsplikt vid utförsel. Frågan om tillståndsplikt föreligger beträffande ett sådant föremål avgörs av om föremålet tillhör någon av de tillståndspliktiga kategorierna enligt kulturminnesförordningen. Följande kategorier av svenska och utländska kulturföremål kräver enligt kulturminnesförordningen tillstånd för utförsel: (24 §) 1. Arkeologiska föremål inom kategori A1: -svenska arkeologiska föremål, oavsett material och värde, som härrör från tiden och inte ägs av staten. 2.Målningar inom kategori A 3: a)svenska målningar som är äldre än och värda mer än , b)porträtt som föreställer svenskar och andra i verksamma personer och som är äldre än och värda mer än , c)utländska målningar som är värda mer än . 3.Teckningar inom kategori A4: a)svenska teckningar, akvareller, gouacher och pasteller som är äldre än och värda mer än , b)porträtt som föreställer svenskar och andra i verksamma personer i form av teckningar, akvareller, gouacher och pasteller och som är äldre än och värda mer än , c)utländska teckningar, akvareller, gouacher och pasteller som är värda mer än . 4.Originalgrafik m.m. inom kategori A5: -svenska träsnitt och kopparstick, som är framställda , oavsett värde. 5.Originalskulpturer m.m. inom kategori A6: a)svenska originalskulpturer och repliker som är framställda enligt samma process som originalet, oavsett material, som är äldre än och värda mer än , b)utländska originalskulpturer och repliker som är framställda enligt samma process som originalet, oavsett material, som är värda mer än . 6.Inkunabler eller manuskript m.m. inom kategorin A8: a)svenska inkunabler, oavsett värde, b)svenska handskrifter på pergament eller papper framställda , oavsett värde, c)svenska icke tryckta protokoll, brev, dagböcker, manuskript, noter, räkenskaper samt handritade kartor och ritningar, som är och har ett värde , d)samlingar av utländska inkunabler och svenskt icke tryckt mate- rial enligt b och c som är och har ett värde . 7.Böcker inom kategori A9: a)svenska böcker tryckta , oavsett värde, b)övriga svenska böcker som är äldre än och har ett värde , c)utländska böcker med ett värde . 8.Tryckta kartor inom kategori A10: a)svenska tryckta kartor, som är äldre än och har ett värde , b)utländska tryckta kartor, som har ett värde . 9.Arkiv m.m. inom kategori A11: -svenska icke tryckta protokoll, brev, dagböcker, manu- skript, noter, räkenskaper, handritade kartor och ritningar, som är och har ett värde . 10.Transportmedel inom kategori A 13: a)svenska transportmedel som är äldre än och har ett värde , b)utländska transportmedel med ett värde . 11.Andra antikviteter inom kategori A14, i den mån de inte ingår i kategorierna A1–13: a)svenska föremål av trä, ben, keramik, metall eller textil som är framställda , oavsett värde, b)svenska möbler, speglar och skrin som är framställda , oavsett värde, c)svenska dryckeskärl, seldon och textilredskap, som är av trä och har målad eller skuren dekor, folkdräkter och broderad eller mönstervävd folklig textil, bonadsmåleri, golvur, väggur och bordsur, signerade fajanser, skjutvapen, blankvapen och skydds- vapen samt musikinstrument, som är äldre än , oavsett värde. d)svenska föremål av keramik, glas, porfyr, guld, silver eller brons med undantag av mynt och medaljer, ljuskronor, tapeter samt kakelugnar, som är äldre än och har ett värde . e)svenska tekniska modeller och prototyper samt vetenskapliga instrument, som är och har ett värde , f)utländska möbler, speglar, skrin, golvur, väggur, bordsur, musik- instrument, skjutvapen, blankvapen, skyddsvapen, föremål av keramik, glas, elfenben, guld, silver eller brons med undantag av mynt och medaljer, ljuskronor samt tapeter, som har ett värde . (25 §) Svenska samiska kulturföremål som är och har ett Beträffande utländska kulturföremål krävs dock tillstånd endast om föremålet har funnits i (23 § andra stycket kulturminnesförordningen). För de kulturföremål som omfattas av bestämmelserna ovan skall utförseltillstånd alltid sökas av den som vill föra ut föremålet. Detta gäller oavsett för vilket ändamål utförsel sker. , , , National- museum med eller Stiftelsen prövar ansökningar om tillstånd till utförsel och export (5 kap. 7 § kulturminneslagen). Ansökningarna skall ges in till Riksantikvarie- ämbetet som sedan fördelar dessa till den tillståndsmyndighet som skall handlägga ansökan (5 kap. 7 och 12 §§ kulturminneslagen). Den närmare fördelningen av ärendena mellan myndigheterna framgår av 26–32 §§ kulturminnesförordningen. prövar i huvudsak frågor om tillstånd för tryckta produkter samt för icke tryckta med känd upphovsman. svarar för icke tryckta produkter i övrigt. ansvarar i allt väsent- ligt för utländska kulturföremål samt för svensk bildkonst, svenskt konsthantverk, inklusive föremål av keramik, glas, ädelmetall, porfyr och elfenben samt ljuskronor och tapeter. Tillståndsfrågor avseende möbler och liknande inventarier, tillståndspliktiga alster av folklig konst, musikinstrument, vapen, samiska föremål samt tekniska och vetenskapliga föremål ankommer på Stiftelsen . kan sägas ansvara för övriga tillståndspliktiga föremål. (Se not 121 till Kulturminneslagen i Karnov /04:I.) Det finns en möjlighet för tillståndsmyndigheten att kontakta ett annat museum för att få ett specialistutlåtande angående föremålet ifråga. kan också begära in ett föremål för att få tillfälle att granska det närmare (5 kap. 9 § kulturminneslagen). uppgift är att pröva om föremålet får föras ut, men bedömningen kan ibland komma att stanna vid om före- målet överhuvudtaget är tillståndspliktigt. En sökande kan t.ex. ha misstagit sig i fråga om föremålets ålder och det visar sig kanske att föremålet inte är så gammalt att tillstånd krävs för utförsel. Förutsättningar för tillstånd till utförsel Tillstånd till utförsel skall ges om föremålet inte är av stor betydelse för det nationella kulturarvet (5 kap. 10 § kulturminneslagen). I för- arbetena till bestämmelsen anges att ett föremål måste anses ha stor betydelse för det nationella kulturarvet om det är unikt eller har bevarats relativt intakt och tillhör en föremålsgrupp som det inte längre finns ett representativt bestånd av i landet (prop. 1984/85:179 s. 33). Vidare uttalas att i vissa fall gäller främst kriteriet att för- hindra en utarmning av det svenska kulturarvet. I några fall är de enstaka föremålen inte unika men kan ha ett stort kulturhistoriskt värde. Sådana föremål kommer ofta från vad som brukar kallas den folkliga kulturen. I andra fall kan själva föremålet vara kulturhisto- riskt och kvalitetsmässigt synnerligen värdefullt och unikt (se a. prop. s. 20, prop. 1998/99:114 s. 45). Som framgått i avsnitt 1 förekommer det att Stiftelsen och gör preliminära bedömningar av före- mål som bjuds ut vid de stora kvalitetsauktionerna i och i vissa fall utanför . och National- museum märker där ut de föremål som ingår i respektive museums ansvarsområde. Detta gäller tillståndspliktiga föremål, vilka enligt en preliminär bedömning inte kan ges tillstånd till utförsel. Köparen är alltid, oavsett vilken preliminär bedömning som gjorts, skyldig att ansöka om tillstånd vid utförsel av tillståndspliktiga kulturföremål. Även om ett föremål kan konstateras vara av stor vikt för det nationella kulturarvet och tillstånd normalt inte beviljas, skall till- stånd dock utfärdas om någon av de i 5 kap. 11 § kulturminneslagen angivna situationerna föreligger; nämligen om