sou · GTB354d4 · 2006-01-01 00:00:00 — Vistelsen skall äga rum att den kan följas direkt av villkorlig frigivning. Minimitiden bör enligt kommittén motsvara den som gäller för frigång, dvs. hälften av strafftiden skall ha avtjänats, dock . Vistelsens längd måste avgöras efter omständigheterna i varje enskilt fall och ställas i proportion till strafftidens längd och annan vistelse utanför anstalt. Normalt sett borde dock vistelsen kunna pågå i 4–6 månader. Vid mycket långa strafftider där annan vistelse utanför anstalt förekommer i mer begränsad utsträckning kan dock undantagsvis accepteras ända upp till vistelse. Boendet skall vara förenat med de villkor som är nödvändiga för att tillgodose boendets syfte samt upprätthålla erforderlig kontroll. Det kan röra sig om vistelsetider, sysselsättning och elektronisk övervakning. Förbud att vistas i särskilda områden kan ställas upp. Den dömde bör vara skyldig att vistas kvällar och nätter på halvvägshuset. Permissioner bör kunna ges. bör den dömde ha ordnad sysselsättning på annan plats än i halvvägshuset, t.ex. yrkesarbete, arbetsförberedande kurser eller utbildning. Möjlighet att sätta in särskilda stödåtgärder som programverksamhet bör kunna sättas in. På hemmen skall finnas personal som kontrollerar närvaro och att övriga villkor följs. Vissa av de regler som gäller vid vistelse i anstalt bör i viss mån även gälla vid vistelse i halvvägshus. Det gäller bl.a. möjlighet för intagna att ha få besök och ha nyfödda barn hos sig samt vissa regler om kroppsvisitation, provtagning, kontroll av besökare och kvarhållande av egendom. Halvvägshusen bör kunna vara placerade i anslutning till anstalter, på landsbygd eller i tätorter. Intagna bör placeras så nära sin hemort som möjligt och hänsyn till detta bör tas vid val av placering. Med hänsyn till att de flesta fängelsedömda kommer från storstäderna bör de flesta av hemmen placeras i dessa städers närhet. Någon egentlig hälso- eller sjukvård skall inte bedrivas vid hemmen. Uppkommer under vistelsen behov av sådan vård bör i första hand den allmänna sjukvården anlitas. Personalens uppgifter vid hemmen kommer att innefatta myndighetsutövning. Det huvudsakliga ansvaret för vistelse vid sådana hem måste därför ligga hos kriminalvården (frivården). finns viss möjlighet för kriminalvården att anlita privata organisationer och enskilda för vissa uppgifter som det annars ankommer på kriminalvården att utföra. Det gäller t.ex. privata vaktbolag vid permission, vissa sjukvårdstjänster och privata behandlingshem i samband med nuvarande § 34-vistelse. Det är inte uteslutet att privata organisationer kan bedriva verksamheten vid hemmen på ett lika bra sätt som kriminalvårdens personal, i synnerhet om man betänker den misstro som många intagna har mot myndigheter. Det finns också privata organisa- tioner som bedriver en mycket framgångsrik verksamhet med stödåtgärder till intagna. Verksamheten vid hemmen innefattar dock ett betydande mått av kontroll. Det kan därför anses tveksamt om kontrollen bör utföras av privata intressenter, i synnerhet om organisationen är vinstgivande eller domineras av ett fåtal personer som kan förfoga över sin egen lön. Kommittén vill trots detta inte utesluta möjligheten att låta privata organisationer driva sådana hem. Det bör överlåtas åt regeringen att närmare bestämma i vilken omfattning och vilka typer av organisationer som bör komma ifråga. Om privata organisationer tillåts driva hemmen måste kriminalvården utöva en noggrann kontroll av kvaliteten på den verksamhet som skall bedrivas vid hemmen. Storleken på hemmen kan variera från några få bäddplatser till större enheter. I vissa hem kan det finnas möjlighet för barn att under vissa tider bo hos sin förälder. Sådan vistelse måste vara betingad av barnets bästa och bör föregås av en särskild utredning som visar att detta är det bästa för barnet. Det är av mycket stor betydelse för såväl intagna och personal som för förtroendet för utslussningsformen att ordningen och säkerheten upprätthålls på halvvägshusen. De måste vara bevakade dygnet runt och en viss kontroll av in- och utpassering måste finnas. Besök bör ske på vissa tider och under viss kontroll. Den dömde bör kunna få ha personliga tillhörigheter som inte strider mot halvvägshusens ordningsföreskrifter. Vidare bör den dömde som regel kunna få egen nyckel till sin bostad och eventuellt kunna använda mobiltelefon och dator. Det bör dock finnas möjligheter för kriminalvården att vid vissa hem införa tillfälliga eller permanenta förbud för såväl sådan som annan egen- dom om det är nödvändigt med hänsyn till ordning och säkerhet. Missbruk av alkohol och droger får inte förekomma. De dömda skall därför kunna underkastas drogkontroll på liknande sätt som i anstalt. Missbruk och annan misskötsamhet som inte kan anses ringa bör leda till att tillståndet återkallas och att vederbörande återförs till anstalt. Vidare bör endast läkemedel som förskrivits av läkare få före- komma. I ordningsföreskrifterna bör kunna ställas upp ytterligare regler om villkor för läkemedelsanvändning. Kommitténs förslag och bedömning: De nuvarande möjligheterna till frigivningsboja (IÖV-utsluss) skall finnas kvar. Frigivningsboja skall inte beviljas om den dömde befinner sig på grundnivån i förmånssystemet. Frigivningsboja får vidare inte beviljas om det finns risk för att den dömde kommer att begå brott, undandra sig straffets fullgörande eller på annat sätt missköta sig under vistelsen utanför anstalt. Det krävs också att hälften av strafftiden, dock , har avtjänats. Frigivningsboja bör äga rum i omedelbar anslutning till villkorlig frigivning och kan pågå eller däröver och vid kortare strafftider . Möjligheten till frivilliga aktiviteter bör successivt öka ju den dömde vistats utanför anstalt genom frigivningsboja. 27.6.1De nuvarande möjligheterna till frigivningsboja bör finnas kvar Som framhållits ovan under avsnitt 26.1 är intensivövervakning med elektronisk kontroll i flera avseenden till fördel för den dömde och för samhället. Under vistelsen utanför anstalt kan den dömde hålla kontakt med sin familj och andra personer i sin närhet. Han eller hon kan också sköta sitt arbete, sin utbildning eller annan sysselsättning samt få stöd och hjälp under mer fria former. Även från samhällsekonomisk synpunkt innebär frigivningsboja en fördel gentemot anstaltsvistelse eftersom det är billigare att ha den dömde placerad utanför istället för i anstalt. Frigivningsboja är en förhållandevis långtgående och kännbar frihetsinskränkning för den dömde. Försöksverksamheten med frigivningsboja har pågått under . Förhållandevis få antal intagna har utnyttjat möjlig- heten. Som BRÅ framhållit kan detta bl.a. bero att frihets- inskränkningen är förhållandevis stor jämfört med andra former för vistelse utanför anstalt och att de krav som ställs för att bevilja en ansökan är höga. Många av de dömda som utnyttjat möjligheten har emellertid varit nöjda och det har varit förhållandevis få fall av misskötsamhet. Frigivningsboja kan också utgöra ett alternativ när andra utslussningsformer inte står till buds. Den dömde har kanske inte lyckats avancera till den förmånsnivå som utgör en förutsättning för frigång. är frigång utesluten på grund av att risken för misskötsamhet är för stor. Den risken kan minskas genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. Den dömde har kanske inte heller behov av den typ av kontroll eller vård som vistelse i halvvägshus eller vårdvistelse kan erbjuda. Genom frigivningsboja kan en mjukare övergång under kontrollerade former trots allt åstadkommas än om villkorlig frigivning skulle äga rum direkt från anstalt. Enligt kommitténs mening bör därför möjligheten finnas kvar även i fortsättningen. Enligt kommitténs mening bör minimitiden för när utslussning kan påbörjas vara densamma för frigång och frigivningsboja. Detta innebär i vissa fall att frigivningsboja inte kan beviljas lika tidigt som enligt den gällande lagstiftningen. Enligt nuvarande regler är minimitiden före villkorlig frigivning för de som avtjänar . Är strafftiden lägre men är minimitiden före villkorlig frigivning. Tidpunkten är alltså knuten till dagen för tänkt villkorlig fri- givning. Den tidsgräns som föreslås bygger istället på att hälften av straffet skall ha verkställts innan utslussningen påbörjas. Detta innebär att det i vissa fall kan dröja någon eller några månader längre innan frigivningsboja kan bli aktuell. Kommittén har därför övervägt att låta de olika tidskriterierna finnas kvar. Såväl innehållet i utslussningsformerna som de olika krav som ställs för att man skall komma ifråga gör att det endast sällan borde bli aktuellt att en intagen kan bli aktuell för frigång och frigivningsboja . Enligt kommitténs mening är det av värde att systemet är enhetligt. Samma minimitider bör därför gälla som vid frigång, dvs. hälften av strafftiden skall ha avtjänats, dock . Det kan framhållas att det aldrig finns någon absolut rätt att få fri- givningsboja. Detta gäller redan enligt nuvarande regler och det är därför inte säkert att frigivningsboja beviljas före tänkt villkorlig frigivning även om allmänna förutsättningar för boja finns. Det är av väsentlig betydelse för allmänhetens förtroende för påföljdssystemet att risken för misskötsamhet minimeras. Det finns därför inte nu anledning att sänka kraven för vem som skall kunna komma ifråga för frigivningsboja. Inte heller finns det anledning att generellt sänka kontrollnivån. Dock bör den som visat sig sköta vistelsen utanför anstalt och visat förändringsvilja kunna komma i åtnjutande av förmånen av mindre intensiv kontroll ju går. Det bör kunna ske genom utökade möjligheter till frivilliga aktiviteter, dvs. tid som den dömde får disponera fritt i eller utanför bostaden. 27.6.2Frigivningsboja kopplas till förmånssystemet För tillstånd till övriga former av vistelse utanför anstalt krävs att den dömde befinner sig på en förhöjd nivå i verkställigheten. Så bör vara fallet även med frigivningsboja. Som regel bör krävas att i vart fall den näst högsta nivån har uppnåtts. Den kategori som med den nya lagen inte kommer ifråga för frigivningsboja skulle inte heller med dagens regelverk vara aktuell för sådan vistelse utanför anstalt. På samma sätt som anförts beträffande korttidsboja förutsätter kommittén att tillämpningen av reglerna kommer att följas upp och utvärderas. Om det visar sig att förutsättningarna för frigivningsboja är uppfyllda skall tillståndet som återkallas. Så kan bli fallet när intensivövervakningen kan upprätthållas eller om den dömde inte följer villkoren för frigivningsboja. Begår den dömde brott under verkställigheten eller missköter sig på annat sätt bör som tiden utanför anstalt inte avräknas som verkställbar tid. Kommittén har ovan (avsnitt 27.1.7)föreslagit att kriminalvården istället för övervakningsnämnden bör fatta beslut om upphävande av beslut om frigivningsboja och återförande till anstalt. I förarbetena till försökslagstiftningen om IÖV-utsluss talas om verkställighet utanför anstalt istället för vistelse utanför markera att IÖV-utsluss hör nära samman med IÖV som ersättning för kortare fängelsestraff. aviserades dock att denna benämning endast valts i avvaktan på en samlad översyn av verkställigheten av kriminalvårdspåföljder. Enligt kommitténs mening bör det med hänsyn till övriga förslag vara mera konsekvent att tala om vistelse utanför anstalt även när det gäller På så vis markeras också bättre att det är fråga om en utslussningsåtgärd och att åtgärden sker på prov. Kommitténs förslag och bedömning: Regeln om villkorlig frigivning görs fakultativ. Villkorlig frigivning från anstalt skall äga rum när två tredjedelar av straffet har verkställts, såvida det inte finns synnerliga skäl mot detta. Vid bedömningen av om det finns synnerliga skäl skall särskilt beaktas hotfullt eller våldsamt beteende eller andra störningar av ordning och säkerhet i anstalt, avvikelser från anstalt samt vägran att delta i nödvändig behandling. Om den dömde vistas utanför anstalt på ett familjehem eller hem för vård och boende skall villkorlig frigivning som huvudregel ske när vården på hemmet enligt upprättad plan skall avslutas. Beslut om villkorlig frigivning fattas av kriminalvården. Om villkorlig frigivning inte sker får beslutet överklagas. Om beslutet fastställs skall frågan prövas på nytt minst var sjätte månad. Systemet med villkorlig frigivning har flera fördelar och finns i de allra flesta länder. Det innebär att den dömde med erforderligt stöd får möjlighet att vänja sig vid livet i frihet under kontrollerade former. Den villkorliga frigivningen utgör således ett led i utsluss- ningen från anstalt till ett samhällsanpassat liv utan kriminalitet. Genom att den dömde kan ställas under övervakning och är underkastad en prövotid har samhället också kvar en viss möjlighet till kontroll. Någon anledning att ta bort möjligheten till villkorlig frigivning finns inte. Dagens ordning med obligatorisk villkorlig frigivning innebär onekligen vissa fördelar. Förutsebarheten är hög. Man slipper fatta obekväma beslut som kan uppfattas som godtyckliga och orättvisa samt kostnader för en frigivningsprövning. Även ett fakultativt system kan dock uppfylla rimliga krav på förutsebarhet. Så är fallet om det står klart för den dömde och andra vad som krävs för att villkorlig frigivning skall komma ifråga. Att det finns inslag av bedömning innebär vidare inte att ett beslut är godtyckligt. Visserligen kan det inte uteslutas att det görs felaktiga bedömningar. Med höga krav på rättssäkerhet finns det dock inte anledning att överdriva risken för detta. En annan sak är att den som beslutet går emot oftast inte kommer att vara nöjd med beslutet. Med ett helt obligatoriskt system för villkorlig frigivning går man också miste om ett viktigt instrument till skötsamhet och förändringsvilja. Det finns intagna som obstruerar verksamheten på anstalterna och förbereder sig för fortsatt kriminell verksamhet under och efter verkställigheten. En sådan ordning är inte acceptabel och utgör ett hot mot den verksamhet som bedrivs i anstalterna för att hjälpa intagna att komma tillrätta med sina problem. Många intagna missköter också verkställigheten i sådan grad att beslut fattas om senareläggning som medför att de får vara kvar i anstalt efter det att tidpunkten för obligatorisk villkorlig frigivning inträtt. Enligt vad kommittén erfarit har senareläggning ofta inte någon effekt alls för att förmå intagna till skötsamhet och förändringsvilja. Den huvudsakliga anledningen till detta förefaller vara att beslut om senareläggning ofta fattas innan effekten märks för den dömde. Detta leder till att möjligheten att arbeta återfallsförebyggande minskar. De som blir lidande av denna ordning är skötsamma intagna som vill se en förändring i sina liv. Som det nu är kan många intagna inte få den lugn och ro som krävs för att de skall kunna bryta med sina tidigare liv. Många är dessutom hotade och riskerar att utsättas av brott av andra intagna. I den enkätundersökning som kommittén gjort har också ett mycket stort antal intagna, de allra flesta, varit för en ordning där skötsamhet premieras med tidigarelagd villkorlig frigivning. Även vårdare inom kriminalvården har varit positivt inställda till en fakultativ ordning. Obligatorisk villkorlig frigivning är dessutom i ett internationellt perspektiv en ovanlig företeelse. I de allra flesta länder, t.ex. våra nordiska grannländer, har man inte ansett sig kunna vara utan en fakultativ frigivningsprövning. En villkorlig frigivning med mer fakultativa inslag skulle med all sannolikhet kunna utgöra ett bra incitament till ett mer önskvärt beteende som skulle göra det lättare att komma till rätta med orsakerna till kriminalitet. Kommittén anser med hänsyn till det sagda att den villkorliga frigivningen bör ges ett fakultativt inslag. 27.7.2Ingen grupp bör särbehandlas Det kan ifrågasättas om förstagångsförbrytare, unga lagöverträdare, utvisningsdömda eller långtidsdömda bör särbehandlas med av- seende på villkorlig frigivning. I några andra länder förekommer det att dessa grupper beviljas villkorlig frigivning än annars. De tre först nämnda grupperna är dock redan i viss mån särbehandlade såväl vid val av påföljd som vid straffmätningen. Något skäl till ytterligare särbehandling finns därför enligt kommitténs mening inte. De som döms till långvariga fängelsestraff kommer att i större utsträckning än andra kunna komma ifråga för frigång, fri- givningsboja, vårdvistelse och kontrollerat boende. Något egentligt behov av att särbehandla långtidsdömda såvitt gäller möjligheten till villkorlig frigivning finns därför inte. 27.7.3Tidpunkten för villkorlig frigivning Tidpunkten för villkorlig frigivning har varit beroende av strafftidens längd. har det varit möjligt att bli villkorligt frigiven efter att antingen hälften eller två tredjedelar av strafftiden har avtjänats. gäller att den sistnämnda kvotdelen skall ha avtjänats, dock minst en månad. Kommittén anser att huvudregeln alltjämt bör vara att villkorlig frigivning skall äga rum efter två tredjedelar av strafftiden och att den minsta strafftid som alltid måste avtjänas skall vara en månad. Denna kvotdel har införts i och det bör därför finnas starka skäl för att ändra den. Den är också vedertagen och används på många håll i världen. Kommittén har också föreslagit utökade möjligheter till vistelse utanför anstalt före villkorlig frigivning. Någon anledning att ändra tidpunkten för villkorlig frigivning bör därför inte finnas. Villkorlig frigivning kan inte ske vid verkställighet av fängelsestraff som förvandlingsstraff för böter eller som dömts ut i kombination med skyddstillsyn. Kommittén har inte funnit några skäl att ändra på dessa regler utan föreslår att nämnda undantag behålls. 27.7.4Förutsättningar för villkorlig frigivning På skäl som ovan anförts bör huvudregeln även i fortsättningen vara att villkorlig frigivning skall ske när två tredjedelar av strafftiden verkställts. Denna regel bör gälla de allra flesta intagna. Det finns dock ett litet antal intagna, som inte bör komma ifråga för villkorlig frigivning. Dessa bör fortfarande stå under den kontroll som kriminalvård i anstalt innebär, trots att två tredjedelar av straffet verkställts. Det rör sig om våldsamma, krävande och hotfulla intagna som vid upprepade tillfällen under verkställigheten visat ett mycket utagerande eller farligt beteende samt intagna som konsekvent vägrat att genomgå den behandling som bedömts nödvändig för att minska risken för nya brott. nämnda grupp hör de som tagit sig rätten att själva bestämma var och när de skall avtjäna sitt straff, t.ex. genom att vägra att acceptera kriminalvårdens placeringsbeslut. Som exempel på omständigheter som talar för att villkorlig frigivning inte bör komma ifråga kan också följande nämnas. Den dömde har konsekvent vägrat att följa reglerna för verkställigheten samt samarbeta eller kommunicera med kriminalvårdens personal. Han eller hon har regelmässigt betett sig aggressivt och uttalat hot om våld mot personalen, andra intagna eller utomstående. Uppvigling av andra intagna till ohörsamhet gentemot personalen eller liknande har förekommit. Försök att smuggla in otillåten egendom som narkotika eller vapen har gjorts. Vapen kan ha tillverkats. Rymning eller fritagning med vapen eller hot om våld har förekommit. Den dömde kan också ha agerat på ett sätt som gör att det finns en hög risk för att allvarlig brottslig verksamhet kommer att utövas. Det kan t.ex. visa sig att han eller hon samlat in information om ett vittne eller en målsägande och uttalat allvarliga hot mot denne . För att sist nämnda om- ständighet skall läggas till grund för att inte bevilja villkorlig frigivning bör det dock inte finnas någon annan möjlighet att förhindra brottsligheten än att låta den dömde vara kvar i anstalt. I något fall kan någon av de nu berörda omständigheterna utgöra ett tillräckligt tungt skäl jämfört med övriga omständigheter för att inte bevilja villkorlig frigivning. Som regel bör det dock krävas att flera omständigheter förekommit som tillsammans har sådan tyngd att villkorlig frigivning inte bör ske. Dessa omständigheter måste också vägas mot omständigheter som talar till den dömdes fördel. Det kan t.ex. ha inträffat en väsentlig förbättring av den dömdes situation. Om den dömdes handlande innefattar brott måste hänsyn tas till det straff som kan ha utdömts för gärningen. Det bör inte komma ifråga att enbart på grund av den brottsliga handlingen vägra villkorlig frigivning om den dömde redan straffats för gärningen. tillsammans med övriga omständigheter bör dock villkorlig frigivning kunna vägras om tillräckliga skäl finns. De intagna som inte skall beviljas villkorlig frigivning har som regel inte haft förmåga att hålla sig kvar på en högre förmånsnivå, utan ofta befunnit sig på grundnivån under stora delar av anstaltsvistelsen. Om så varit fallet kan detta vara en indikation på att villkorlig frigivning inte bör ske. Något absolut krav på att så varit fallet eller att den dömde skall befinna sig på grundnivån när beslut fattas bör dock inte finnas. Det kan således i något fall förekomma att villkorlig frigivning inte beviljas trots att den dömde inte befinner sig på grundnivån. Som regel har dessa intagna inte kunnat komma ifråga för några utslussningsåtgärder utan istället varit föremål för isolering eller andra disciplinära åtgärder. Om det sålunda vid en samlad bedömning inte framstår som lämpligt att minska den kontroll som vistelse i anstalt innebär skall enligt kommitténs mening villkorlig frigivning inte ske. För att markera att åtgärden bör vidtas mycket sparsamt bör i lagtexten anges att villkorlig frigivning skall ske när två tredjedelar av strafftiden har verkställts om det inte finns synnerliga skäl mot detta. I lagen skall också anges vilka omständigheter som särskilt skall beaktas. Som framgått i avsnitt 27.4.2 bör villkorlig frigivning vidare inte ske förrän vistelse i ett hem för vård och boende är avslutad. Här kan hänvisas till vad som där anförts. Beslut om villkorlig frigivning bör fattas av kriminalvården, som skall göra en utredning om förutsättningarna för villkorlig frigivning är uppfyllda. Den utredningen bör i de allra flesta fall kunna vara ganska summarisk. Det kan räcka med att gå igenom verkställighetsplanen och konstatera att den dömde skött sig tillfredsställande. Har allvarliga anmärkningar riktats mot den dömde under verkställigheten kan dock en särskild utredning behöva göras. Frågan om villkorlig frigivning bör tas upp på eget initiativ av kriminalvården innan frigivning kan bli aktuell. Någon ansökan från den dömde skall alltså inte behövas. Kriminalvården har en skyldighet att visa att förutsättningarna för att inte bevilja villkorlig frigivning är uppfyllda. Det måste således vara styrkt att de faktiska omständigheter som läggs till grund för beslutet verkligen förekommit. Dessa måste också redovisas i kriminalvårdens beslut. Den dömde skall ha möjlighet att påkalla prövning av kriminal- vårdens bedömning hos en från myndigheten fristående instans, se vidare avsnitt 30.6.3 och 30.6.5. Den dömde bör ha rätt att närvara vid sammanträde hos myndigheten eller domstolen för att lägga fram sin sak. Sammanträdet skall kunna hållas i anstalten och oavsett den dömdes inställning kunna hållas genom videokonferens. Om den dömde inte beviljas villkorlig frigivning efter två tredjedelar av strafftiden bör frågan prövas på nytt med jämna mellanrum. Någon specifik tidsperiod bör inte fastställas utan hänsyn bör tas till hur lång strafftid som den dömde har. Datum för ny prövning bör fastställas i beslutet att inte bevilja villkorlig frigivning. Med hänsyn till den betydelse som frågan kan ha för den dömde bör saken tas upp till ny prövning minst var sjätte månad. 27.8Utslussningsformernas inbördes förhållande och några sammanfattande slutsatser