sou · GTB381d6 · 2006-01-01 00:00:00 — ), A psychology of human strengths: Fundamental questions and future directions for a positive psychology. & , M. (1984). Effects of rapid urbanisation on child behaviour and health in a part of , . , 25, 629-641. Robins, L.N., Locke, B.Z., & Regier, D.A. (1991). An overview of psychiatric disorders in . Robins & D.A. Regier (Eds. ), Psychiatric disorders in : The epidemiologic Catchment Area study (pp. 328–366). : Free Press. Rutter, M., Giller, H., & Hagell, A. (1998). Antisocial behavior by young people. Rutter, M., & , D.J. (1995). Psychosocial disorders in young people: Time trends and their causes. Chichester, : . Silbereisen, R.K., Robins, L., & Rutter, M. (1995). Secular trends in substance use: Concepts and data on the impact of social change on alcohol and drug abuse. Rutter & D.J. Psychosocial disorders in young people: Time trends and their causes (pp. 490–543). Chichester, : . & Rutter, M. (1995). Time trends in psychosocial disorders of youth. Rutter & D.J. Psychosocial disorders in young people: Time trends and their causes (pp. 763–781). Chichester, : . & , D. (1990). Pubertal maturation in female development. Hillsdale, NJ: Erlbaum. & Stice, E. (2001). Thin-ideal internalization: Mounting evidence for a new risk factor for body-image distur- bance and eating pathology. Current directions in psychological science, 10, 181–183. Verhulst, F.C. (1995). The epidemiology of child and adolescent psychopathology: strengths and limitations. Verhulst & H.M. Koot (Eds. ), The epidemiology of child and adolescent psychopathology (pp. 1–21). Verhulst, F.C., , J., , A. (1997). Ten-year time trends of psychopathology in Dutch children and adolescents: no evidence for strong trends. , 96, 7–13. Wångby, M. (1997). Externalizing and internalising adjustment problems in teenage girls: A longitudinal study. Unpublished doctoral thesis, , . The authors are grateful to Prof. . , Prof. , Prof. , and two anonymous review- ers for very valuable suggestions and comments on the manuscript. This study was made possible by access to data from the longi- tudinal research program Individual Development and Adaptation (). Responsible for the program is Prof. . . Responsible for the planning, implementation, and financing of the collection of data was Prof. The data collection in 1970 was supported by grants to Prof. The data collection in 1996 was supported by grants to Prof. from Axel and tion. The research reported in this article was supported by grants from . 1 A significantly higher percentage of girls with immigrated parents than of girls with non-immigrated parents had high values in the overall sum score in the antisocial domain (24.6 versus ; 2 (1, N = 492) = 5.481, p = .019) // but the association was not very strong (contingency coefficient = .105). Table 1 Comparison Between the 1970 and the 1996 Cohorts with regard to a) Mean and b) Standard Deviation of the Sum Score In Each Domain. * p < .01; ** p < .05 with correction for mass significance (p < .0014); two-tailed tests. Table 2 Comparison Between the 1970 and the 1996 Cohorts with regard to a)Mean Number of Items With Scores Signifying Problems, and b)Mean Number of Items With Scores Signifying Good Adjustment In Each Domain. Sample sizes: 1970: 489-508; 1996: 503-522. Sum score min.-max. : a0-13; b0-12; c0-4; d0-5; e0-9; f0-7; g0-15. * p < .01; ** p < .05 with correction for mass significance (p < .0014); two-tailed t-tests. Percentages of Girls With Various Adjustment Problems in 1970 and 1996. Tired, lazy and irritablec Fear of losing anger controlc Afraid of hurting peopleb Wonderful to be aliveh Wants to be olderc Boys are better offb Satisfied with way she actsi Prefers to be a boyb Wants to be someone elsec Looking forward to childrenk Wants to be youngerc A bother at homeb Feels like defying parentsc Preferred level of p:s decisionsp SOU 2005:81 Bilaga 3 Cares most for parentsh Feels defiant against teachersr Talks back to teachersc Teachers are against hers Gets tired of peersc Peers are against herb Afraid peers get tiredc Fear of going too far sexuallyb a never – several times/week; b never or almost never – very often; c seldom – very often; d never – several evenings/week; e never – very often; f never – several nights/week; g almost never – very often; h very often – seldom; i most often – almost never; j not at all – very much; k very much – not at all; l never – more than 10 times; m never – every evening; n very well – very badly; o most often –seldom; p very – very much; q all or almost all – none; r anyone – against all; s none –all or almost all; t totally – not at all; u both have had before and have now – have never had and do not want to have; v much – not at all; x not at all – very much; Vetenskap och värderingar i social barnavård kommer jag att tala en del om några av mina forskningsresul- tat som rör behandlingsarbete inom – eller snarare inom den sociala barnavården. Jag kommer att diskutera en del av de problem jag ser inom dagens barnavård och några betydligt äldre problem som har med sekelgamla värderingar att göra. Slutligen ska jag ge några förslag till möjliga och angelägna förändringar. Mitt eget forskningsområde är det som kallas människobehandlande organisationer och främst har jag studerat det som kallas särskilda ungdomshem eller § 12-hem och samhällets åtgärder mot ungdomskriminalitet. Men social barnavård och dess organise- ring, och behandlingstanken har varit i fokus för de flesta av mina forskningsprojekt – på ett eller annat sätt (1996, 1998 a och b). Många av insatser har svårt att visa på goda behandlingsresultat. Ett skäl är att mycket lite av arbetet utvärderas och vi saknar helt enkelt kunskap om olika åtgärders effekter. Detta gäller såväl kontaktfamiljer som fosterhem och HVB, men i högsta grad en av de kraftigast ingripande åtgärderna, de särskilda ungdomshemmen. revisorer har konstaterat att det saknas vetenskapligt stöd för att institutionsvård ger positivt resultat och att det finns stora brister i uppföljningen av vårdens resultat och därmed i våra kunskaper om vårdens resultat. De före- slår att SiS och de särskilda ungdomshemmen ska konkretisera målen för verksamheten och förbättra uppföljningen av verksam- heten och i ökad utsträckning använda sig av behandlingsmetoder som bygger på vetenskaplig kunskap. [1] Från och det nu nerlagda socialt arbete (CUS) har kommit starka signaler om att det sociala arbetet måste bli ett kunskapsbaserat arbete vars effekter ska utvärderas. Så visst ska vi bekymra oss om dåliga och okända behandlings- resultat, och visst ska vi driva utvecklingen mot ett kunskapsbase- rat arbete. Men lösningen på det problemet är inte enbart mer kun- skaper om barns behov, kriminalitetsutveckling och vetenskapligt baserade behandlingsmetoder. Kunskaper produceras inom ämnet socialt arbete och angränsande discipliner. Trots det visar studier att socialarbetare i liten uträckning tar del av forskningsresultat och dessutom är tveksamma till kunskapens relevans för deras eget yrke (2000, 2003). Kunskapsbild- ningen framstår som ett individuellt projekt och utgör inte en del i en systematisk kunskapsuppbyggnad utifrån klienternas behov. Arbetsledarnas roll är otydlig. Vi vet också att det finns ytterst lite inom individ- och familjeomsorgen som ger incitament för en sådan kunskapsinhämtning (Utvärdering av FoU. En studie av FoU-enheter inriktade på individ- och familjeomsorg 2002). Det påstås ibland att orsakerna skulle vara ett glapp mellan forskning och praktik. Att forskarna inte intresserar sig för prakti- ken och arbetets resultat. Det tror jag inte på. De flesta forskare i socialt arbete är själv praktiker som beslutat sig för att söka kun- skap om det sociala fältet och om frågeställningar från sin egen praktik. Forskning och praktiskt socialt arbete är olika slags verk- samheter inom olika verksamhetsfält. Ofta innebär det att problem och lösningar visar sig betydligt mer komplexa och problematiska än man kanske trodde som praktiker. De svar som forsknings- arbetet ger formuleras också på ett sådant sätt och med ett sådant språk att forskare och praktiker har svårt att förstå varandra. Nej, problemet är ett annat. Vi måste undersöka varför det inte tycks finnas större behov av att använda kunskap inom barna- vården. Varför utvärderas så lite av barnavårdens arbete? Varför finns så lite hjälpande behandling för ungdomar på §12-hem trots erfarenhet? Vad baseras beslut om vård på för underlag om det inte är kunskap om åtgärdernas effekter? Varför blir de unga inte rehabiliterade i någon större utsträckning på våra institu- tioner? Detta är västenliga frågor med komplicerade svar. Vi har alla ett viktigt uppdrag är att utveckla en kunskapsbaserad barn- och ungdomsvård – i samarbete mellan universitet, kommu- ner/och de olika åtgärdssystem som står till barnavårdens förfogande. Men vi måste också vara klara över att det finns mekanismer som hindrar en sådan utveckling – och de är inte enbart rationella. Det finns mekanismer som upprätthåller nuvarande organisering av den sociala barnavården och kanske förhindrar tillämpning av effektiva behandlingsmetoder och evidensbaserad kunskap. För om syftet med t.ex. våra ungdomsinstitutioner vore rehabilitering av narko- tikamissbrukare och ungdomskriminella, att ge social kompetens och ge stöd till förbättrade familjerelationer etc., skulle arbets- formerna antagligen se helt annorlunda ut; personalens utbildning skulle vara annorlunda, institutionerna skulle ligga på andra platser än de gör och kanske vara organiserade på andra sätt än de är . Den sociala barnavården är ett fält som fortfarande rymmer ett antal gamla moraliska värderingar och föreställningar från fattig- vårdens tid, som hindrar förändring och utveckling av invanda arbetssätt och handlingsmönster, som hindrar att socialtjänstlagens värderingar slår rot, och som hindrar att den sociala barnavården blir en allmänt uppskattad och integrerad del av den sociala välfär- den. I samklang med en stark betoning på administrativa och juri- diska tolkningar av lagen hindrar detta förändring och utveckling. befinner sig barnavården i gränslandet mellan politisk-ekono- misk styrning och en gryende professionalisering och vetenskap- lighet. Om vi vill ha vetenskaplig kunskap som grund för tänkande och handling inom barnavården krävs ett antal (svåra) steg och strategier som på kort sikt kan kosta en del men bli både billigare och bättre för fattiga och utsatta människor och för sam- hället i stort. 1978 analyserade jag, tillsammans med en kollega, en grupp utage- rande ungdomar som ställde till svårigheter för socialvårdens institutioner i (1979). Vi var psykodyna- miskt intresserade och sökte svaret på varför ungdomarna blivit så utagerande i deras livshistoria, och vi sökte svaren via socialvårdens akter – något som tål att hålla ett särskilt anförande om. Det vi fann var visserligen synnerligen omilda livsöden, men främst en helt annan sak - en ytterst särpräglad behandlingsorganisation som slussade runt ungdomarna i stor omfattning och på ett sådant sätt att det kontinuerligt tycktes förvärra deras problem. De tolv ung- domar vi undersökte, och som presenterades för oss som de svå- raste ungdomarna inom socialvården, hade omplacerats inte mindre än 121 gånger. Myndighetsmisshandel kallade vi det då. Sättet att organisera och utföra det sociala arbetet tycktes i sig både förhindra socialarbetarnas förståelse av ungdo- marnas problem och förvärra deras livssituation. Det var kanske den tidpunkt då jag lämnade min psykologiska inriktning och började tänka i riktning mot organisationssociologi och forskning i socialt arbete. Den trevande teori vi då framförde var att det handlade om ute- slutnings- eller utstötningsprocesser som startade i familjen, av ett eller annat skäl, och som fortplantades i vårdapparaten på ett närmast automatiskt sätt. Orsakerna antog vi vara dels teoretisk oförståelse inför vad de unga uttryckte genom sitt utagerande beteende, dels faktorer som hade med vårdapparaten i sig att göra: stor tillgång till institutionsplatser, täta byten på socialsekreterar- tjänsterna, ovilja att söka kunskap om tidigare vårderfarenheter på institutionerna (Här börjar vi alltid från scratch) och upprepade utstötningsprocesser i fosterhem och på institutioner som motive- rades med att den unge förstörde för de andra ungdomarna. Har ni hört det förut? Bristande kunskaper kring ungdomars behov, och orsaker till varför de handlar som de gör, i kombination med okun- skap om de lämpliga insatserna och vårdapparatens brister (t.ex. omfattande sammanbrott) är ett tema som är med oss än . Moraliska föreställningar från fattigvårdens tid Institutioner och fosterhem är inte enbart rationella resurser och verktyg i en barnavårdens vårdplanering utan de är också associe- rade med sekelgamla värderingar och sätt att tänka och handla. I exemplet ovan hittar vi t.ex. en av barnavårdens grundläggande mekanismer: vi kan kalla den differentierings- eller avskiljningsprak- tiken. Sådana differentieringsmotiv kan vi spåra så långt det finns skrivna källor inom institutionsvården. Den här principen var verksam t.ex. när folkskolan introducera- des i kring 1840. Kring krävde skolan att de skulle kunna avskilja vanartiga och sedligt försummade barn, som istället skulle uppfostras i särskilda anstalter. Varför denna avskilj- ning och differentiering? Jo, för att fattiga barn störde undervis- ningen och hindrade utvecklingen av skolan till en folk-skola, en skola för alla, där även de högre klassernas barn kunde gå. har vi s.k. skolhem i regi av för de barn som inte den normala skolan anser sig kunna hantera. Nära associerat med detta tema finns andra, grundläggande moraliska föreställningar. Räddningstanken, är en sådan grundläg- gande skyddsprincip som var styrande när samhällets barnavård inrättades, och som innebär att barnen skulle räddas och skyddas från föräldrarna och andra skadliga inflytande i samhället, och räddas till något bättre. Denna goda vilja var vad som legitime- rade placeringen av den unge i en anstalt både politiskt och rättsligt . Men trots ett flertal lagändringar tycks det i stort sett vara samma föreställning som bygger under en stor del av dagens praktik. Anstalten, som social institution, ställdes som modell för det goda alternativet. Den utgör sinnebilden av det goda hemmet och den goda uppfostran. Anstalten ställs i föräldrarnas ställe (in loco parentis) och antas på egen hand kunna åstadkomma en god upp- fostran av den unge – särskilt om det kombineras med en tvångs- placering (Se t.ex. Kumlien 1997, Thuen 2002). Föreställningar som dessa – materialiserades i arbetet med barnavårdslagstiftningen i (1992), och erfarenheterna från barnavårds- anstalter som och skolinternaten blev underlag för det kommittéarbete som 1902 ledde till första barnavårdslag. Till detta är kopplat de föreställningar om hemlikhet som formar en stor del av teknologin på ett tidstypiskt sätt. Några utvecklade behandlingsmetoder i mer specifik eller systematisk mening har knappast funnits förrän . Orsaken är helt enkelt uppfattningen att det inte har behövts; den moraliska fostran av de unga som anstalten ska utföra antas vara den samma som sker i en vanlig familj (1998, Sallnäs 2000). Mitt antagande är att sekelgamla föreställningar som dessa med rötter i fattigvården i stor utsträckning lever kvar inom det sociala arbetet, i det fördolda, trots alla försök att utveckla moderna lagar, organisationer och behandlingsmetoder. 1989 formulerade jag en forskningsansökan som inriktade sig på en kvalitativ studie av §12-vårdens villkor och möjligheter. Den följdes senare av en undersökning av hur det gått senare i livet för de ungdomar som varit intagna på Råby ungdomshem (och ett historiskt inriktat projekt om Behandlingsbegreppet i teori och praktik). Frågan vi ställde i vårt projekt var om kritiken mot de s.k. §12.-hemmen kunde vara relevant för dagens s.k. särskilda ungdomshem? Vi började därför undersöka det arbete som bedrevs på Råby, landets äldsta ungdomsanstalt, hur detta arbete uppfattades av personalen och de unga själva, och hur det gått för de utskrivna ungdomarna. I undersökningen förmedlas bl.a. ungdomarnas egen bild av samhällsingripandet, tiden på behandlingsinstitutionen och deras nuvarande livssituation. Även om bilden ibland är mot- sägelsefull och ambivalent är det i huvudsak en mycket kritisk bild de ger av samhällsingripandet och den behandling de fick. Resultatet visade att i hela gruppen var det som klarat sig bra eller ganska bra och som klarat sig dåligt eller mycket dåligt – allt enligt kriterier om avbruten brotts- lig och missbrukande verksamhet och hyfsad förmåga att klara sig själv i samhället. För enbart pojkgruppen var siffrorna än mer alarmerande. För drygt tjugo procent hade det gått bra och för har det gått illa. Men frågor om vårdens resultat var inget huvudnummer i undersökningen utan mitt intresse gällde främst en teoretisk förståelse av varför behandlingen såg ut som den gjorde, varför den fortsatte decennium efter decennium utan synbara framgångar, och varför effekten av vården blev så dålig som den tycktes bli. Det administrativa tvånget och den obestämda behandlingstiden i institution motiverades med att de unga fick förmånen av en god uppfostran och behandling av staten och en sådan förmån ska naturligtvis inte begränsas av fasta tidrymder, som ett straff, utan pågå tills den unge är färdigbehandlad eller färdiguppfostrad. I vår undersökning framkom det klart att tvånget, inlåsningen och den obestämda placeringstiden inte uppfattades som en förmån, utan tvärtom upplevdes starkt plågsamt av de unga. Detta var faktorer som emellertid inte fullt ut tycktes vara klara för personalen och inte heller vilken betydelse det hade för de negativa behandlings- effekterna. Ungdomarna förstod och accepterade i och för sig omhändertagandet och placeringen som en konsekvens av det egna handlandet, men de förstod inte alls syftet med behandlingen på institutionen. Några av ungdomarna grubblade över vad syftet egentligen var med det frihetsberövande de hade utsatts för. Effekten av detta upplevda obehag blev bl.a. ett strategiskt behand- lingsmotstånd från ungdomarna i form av individuella överlevnads- strategier som skyddade dem mot personalens påverkansförsök: strategisk skötsamhet, aggressivt förnekande, isolering och koloni- sering. Sådana resultat och strategier är välkända från annan forsk- ning om anstalter t.ex. i sociologen studie Totala institutioner. , och senare studier av t.ex. ONeill (2001). Institutionen och dess symboliska innebörd av isolering från övriga samhället var den andra huvudorsaken till de negativa effekterna. Anstalten (institutionen, eller hemmet, i nutida språkbruk) är platsen dit omhändertagna pojkar och flickor transporteras och låses in och där boten, uppfostran och socialiseringen tänks ske. Att anstalterna ofta ligger utanför samhället är just för att det inte bara handlar om en konkret uteslutning och isolering, utan av något som i symbolisk mening ska förvisas till andra sidan gränsen för det som uppfattas som normalt i samhället. Anstalten fungerar sedan som ett slags konstgjord, imiterad, verklighet, ett hem och en familj där barnen kan uppfostras, och lära sig bli som andra normala ungdomar. Men är den ett hem som på alla punkter avviker från vad vi i normalt språkbruk kallar en familj eller ett hem (1998). [2] Anpassningen blir till anstaltens verklighet och inte samhällets verklighet. I en sådan tankemodell för behandling förväntas placeringen i sig vara behand- lingen. Placeringen i en sådan anstalt är sig själv nog; när den unge är placerad är han placerad, och syftet är därmed uppnått. Några särskilda vetenskapliga pedagogiska metoder eller uppföljnings- undersökningar av resultat behövs inte. Problemen för de som placerar blir då mest hur man ska få den unge på plats, och sedan förväntas anstalten sköta den s.k. behandlingen. Och vad det är finns det delade meningar om. Mångtydigheten i begreppet är själva poängen – det är dess mångskiftande innebörd som bidrar till behandlingens legitimitet. Förväntningar på den s.k. behandlingen kan variera starkt beroende på vem som talar. Det kan gälla förväntningar om att ungdomarna ska straffas och lära sig veta hut, eller att de ska skyddas från en omild omvärld, eller att de ska få professionell hjälp så att de botas från sin kriminalitet eller narko- mani, eller att de får uppfostran som leder till normalt beteende. Om det är så behandling ska uppfattas så räcker det att undersöka om det finns tillräckligt med institutioner och sängar, om det går fort och smidigt att placera de unga och om de administrativa rutinerna fungerar som de ska. Då behövs inga utvärderingar av behandlingseffekter. En tredje mekanism som bidrar till de negativa behandlings- effekterna är den internkultur som uppstår bland de intagna när de placeras under tvång i låsta anstalter. Denna organisering visade sig vara mer eller mindre dold för personalen och bidrog till en hierar- kisk gruppering där de äldsta och mest erfarna ungdomarna utövade negativt inflytande över de yngre och nyanlända. skedde en utbildning i det narkomana och kriminella hantverket som de intagna tvingades förhålla sig till och i många fall att anpassa sig till, ett välkänt fenomen inom all behandlingsforskning (Se t.ex. (1958) The society of captives: A study of maximum security prisons). Så långt min egen forskning. Problem inom den sociala barnavården Den kommunala barnavårdens mångfaldiga problem Barnfamiljernas situation i utsatta bostadsområden visar sig på mångfacetterade, komplexa och nya sätt, särskilt i en mångkulturell miljö. De ska mötas på primärvårdsnivå med insatser som är lokalt anpassade till omfattning, arbetssätt och nivå. Det är i kommunens sociala primärvårdsprogram som huvudparten av det sociala barnavårdsarbete ska ske: som rent öppenvårdsarbete, som stöd vid genomförande och under placeringar i fosterhem eller institution och vid förberedelse för återvändande eller vid start för ett liv på egen hand. Oavsett vilka mer ingripande insatser som görs så är det socialt arbete som sker före, under och efter ett sådant ingripande av fundamental betydelse för utfallet av insatserna. finns en bister ekonomisk realitet som försvårar arbetet inom den kommunala barnavården. Resursbrist, dyra dygnsvårds- kostnader och dålig ekonomi ger mycket ansträngda villkor för kommunernas barnavårdsarbete. Eftersom social- nämnden är ytterst ansvarig för samtliga barns välfärd i kommunen måste man ta hand om alla anmälningar och ansökningar som andra myndigheter/verksamheter inte kan eller vill hand om – av olika skäl. En konsekvens av detta är att ribban för vad som bedöms som angelägna frågor att utreda tycks höjas. Gränsen för vad som betraktas som skadligt för barn förskjuts uppåt. Organisatio- nen får svårigheter att rekrytera kompetenta sökanden till tjäns- terna, om ens några, och tungt arbete pga. hög personalomsättning, sjukskrivningar m.m., ger dåliga eller rent av oacceptabla arbetsvill- kor. Få erfarna socialarbetare i kombination med allt fler och svårare ärenden bidrar till svårigheterna. Nuvarande ärendefördel- ningssystem hindrar i många fall också kunskapsackumulation och uppföljningsarbete. En annan hindrande faktor på samhällsnivå kan vara frånvaron av en lagmässigt reglerad social barnavård. unika på detta område just genom att det saknas en sammanhållen barnavårdslag. Den barnavårdsforskning som bedrivs inom socialt arbete i och , har tillsammans med organisationer som CUS (socialt arbete) genom sitt arbete delvis inneburit ett återupprättande av barnavården som kunskapsområde, men med avsaknaden av ett lagmässigt definierat område, saknas en viktig beståndsdel för en kumulativ kunskapsuppbyggnad och vettig organisering. Brist på kompetensutveckling inom social barnavård