sou · GTB317 · 2006-01-01 00:00:00 — – En bakgrund till lagstiftarens inställning kan vara att rätten till all jakt och fiske på dessa stora områden inte gärna kunde helt utnyttjas av en begränsad grupp som de renskötande samerna. skulle den ha ett effektivt skydd. När det talas om ensamrätt tycks man emellertid enbart ha tänkt på förhållandet till andra enskilda; någon analys av förhållandet till statens rättigheter på samma marker har inte förekommit. Dess för- foganden bl.a. över de allmänna kronofiskena har knappast uppfat- tats som utslag av en civil rättighet, och detsamma kan sägas om för- 1971:51 s. 132 ff, 166. 1971:51 s. 133. 1980/81:153 s. 26 f. Utredningen hade föreslagit att fiskevårdsområden skulle bildas också inom områden där samernas fiskerätt enligt RNL gällde. 47JoU 1971:37 s. 38 f; se även p. 2 i övergångsreglerna till RNL. Samernas jakt- och fiskerätt fogandena över jaktmarkerna på området. Inget tyder på att man för regeringens del ansett rätten som en andra klassens jakt- eller fiske- rätt, utövad närmast för samernas husbehov. Man behåller upplåtelse- reglerna med hänsyn till andra gruppers intresse för jakten och fisket, men betonas de starka rättigheter som samerna har i dessa avseenden. Under lagstiftningsarbetet hade man från samehåll framhållit att samernas rätt var starkare än vad som framgick av utredningsförsla- get och att i vart fall rätten till jakt och fiske borde erkännas som en samernas tillhörighet. ville dock inte i detta samman- hang ta ställning till dessa frågor.48 Över huvud taget tog inte lag- stiftaren i detta sammanhang ställning till grunden för renskötsel- rätten. Om något lapprivilegium talades i vart fall inte uttryckligen. Det kan framhållas att med lagstiftningsarbetet skatte- fjällsprocessen pågick, där samerna bl.a. gjorde gällande att upplåtelse- reglerna var diskriminerande genom att inte samerna fick förfoga över sin egen mark. Från statens sida hänvisade man till RNL:s be- stämmelser men påstod inte heller i detta sammanhang att staten skulle ha någon sorts jakt- eller fiskerätt vid sidan av samerna till de aktuella områdena.49 I så fall skulle påståendet om diskriminering ha fallit redan genom att staten måste vara berättigad att upplåta sin del av jakt- och fiskerätten till områdena. När HD fann påståendet oberättigat hade det helt andra orsaker. RNL ansågs uttömmande reglera upplåtelsefrågan och samernas rätt var så speciell att den inte kunde jämföras med andra liknande rättigheter; inte heller berodde reglerna på någon nedvärderande inställning till samerna som folkgrupp. (NJA 1981 s. 3.4Skattefjällsmålet och utvecklingen därefter Skattefjällsmålet gällde i första hand äganderätten till skattefjällen. HD diskuterade emellertid ganska utförligt också begränsade rättig- heter till fjällmarken, särskilt jakt- och fiskerätt. Bl.a. uttalade dom- stolen för skattefjällens del att visst material gav stöd för uppfatt- ningen att samerna hade ensamrätt till fiske, medan det fick anses osäkert vilka befogenheter jakträtten innebar. Viss osäker- het syntes ha rått i fråga om den enskilde samens rätt att upplåta fiske- och jakträttigheter till annan. En befogenhet för kronan att 48JoU 1971:37 s. 35 ff. 49Jfr NJA 1981 s. 233. Frågan diskuterades över huvud taget inte i HDs dom. Samernas jakt- och fiskerätt upplåta fiskerätt på fjällen motsades av visst material och saknade även i övrigt stöd. Övervägande skäl talade för att kronan inte heller hade sådan befogenhet beträffande jakträtten.50 – Efter en redogörelse lagstiftning uttalade HD, att RNL uttömmande regle- rade de rättigheter som renskötselrätten innebar, alltså bl.a. rätten till jakt och fiske. Rörande upplåtelsereglerna fann HD att de inte kunde anses stå i strid med diskrimineringsförbudet i 2 kap. 15 § regerings- formen (se närmare 6.2 nedan). Samernas bruksrätt, som vilade på civilrättslig grund – urminnes hävd – var enligt 2 kap. 18 § regerings- formen skyddad på samma sätt som äganderätten mot tvångsförfo- ganden utan ersättning. HD:s ståndpunkt, att samernas bruksrätt ytterst vilade inte på lag- stiftning utan på urminnes hävd, kom att spela en stor roll för det fortsatta lagstiftningsarbetet – särskilt den tillsatta samerätts- utredningen. Det kunde numera inte bli tal om något lapprivilegium tillskapat av lagstiftaren. pågick emellertid arbetet med en ny jaktlag, till synes oberoende av utvecklingen beträffande ren- skötselrätten. Jaktlagspropositionen tog upp frågan om samernas rätt i ett speciellt sammanhang, nämligen när det gällde älgjakten. Såvitt här har intresse framhölls följande. Den jakträtt som ingick i renskötsel- rätten innebar inte att samerna hade ensamrätt till jakten; markäga- ren hade den jakträtt som följde med äganderätten till marken. Enligt RNL kunde myndighet besluta om upplåtelse av markägarens jakt- rätt på kronomarken; ordet markägarens fanns inte från början i lagrådsremissen utan synes ha tillagts vid föredragningen (något som kan tyda på att frågan inte övervägts närmare ).51 Licens- jakten efter älg inom renskötselområdet borde enligt propositionen anpassas till samernas rättigheter enligt RNL. Den som enligt huvud- regeln om markägarens jakträtt eller på grund av en upplåtelse hade jakträtt inom renskötselområdet hade en mera begränsad rätt än den jakträtt som tillkom jordägare och nyttjanderättshavare i allmänhet. – I fortsättningen utvecklades det speciella licenssystem som skulle gälla för älgjakten. Enligt departementschefen var det inte fråga om annat än att ge ett reellt innehåll åt de rättigheter samerna redan var 50Den fria jakträtten enligt jaktstadga berördes inte. 51Från samehåll har framhållits att ordet markägarens skrivits till för hand i lagrådsremissens text, vilket skulle tyda på att Lagrådet inte tagit ställning till frågan. Ett sådant förtydligande kan dock emellanåt förekomma i samband med diskussionen i Lagrådet. Att efter Lagrådets granskning tillägga ett ord i remissens text är naturligtvis otillåtet och kan inte antas ha skett. Samernas jakt- och fiskerätt tillförsäkrade enligt RNL.52 – I lagens 10 § hänvisades som nämnt till särskilda bestämmelser när det gällde samernas rätt att jaga. Främst avsågs då RNL. I övrigt kommenterades inte stadgandet.53 Enligt jordbruksutskottet skulle de nämnda uttalandena bara ut- göra en redovisning av ; de borde inte påverka bedömningar som gjordes i annat sammanhang av dithörande frågor.54 Uttalandena kom emellertid att få betydelse vid ändringar i RNL. tog i sitt huvudbetänkande (SOU 1989:41) upp en mängd frågor rörande samernas rättsställning, delvis föran- ledda av HD:s uttalanden i skattefjällsdomen, bl.a. att renskötsel- rätten ytterst grundade sig på urminnes hävd. Utredningen föreslog emellertid inte någon ändring i sak i reglerna om jakt och fiske. Man nämnde samebyarnas principiella uppfattning att samerna hade ensamrätt till jakt och fiske på de aktuella områdena och därför hade rätt att upplåta dessa rättigheter, utan att gå in på den avvikande mening som utvecklats i jaktlagens förarbeten. Ut- redningen delade meningen att samerna borde handha upplåtelse- frågorna men ansåg av administrativa skäl att detta borde skötas av ; tills vidare föreslogs att skulle be- redas möjlighet att yttra sig i ärendena. Inget tyder på att utred- ningen godtagit – eller ens beaktat – uppfattningen att staten hade den egentliga jakt- och fiskerätten på områdena och att det var denna rätt som uppläts.55 I så fall skulle det naturligtvis ha varit omotiverat att låta ta hand om upplåtelserna. skedde ganska omfattande ändringar i RNL. Till stor del byggde de på betänkande. Bl.a. fastslogs nu i lagen att renskötselrätten – inbegripet rätten att jaga och fiska – bygger på urminnes hävd.56 En proposition med i stort sett samma 1986/87:58 s. 45 ff. Det kan nämnas att synpunkten om samernas begränsade rätt inte var helt ny: se , Svensk jakträtt (1940) s. 66 f, där han gjorde gällande att samernas rätt även på åretruntmarkerna bara var en jaktutövningsrätt, eftersom de inte fick upplåta rätten till andra. Delvis liknande synpunkter framträder i Bouveng, Jakträtt och viltvård (1956), där det talas om lapparnas rättighet att jaga som en med det s.k. lapprivilegiet förenad förmån (s. 134). 1986/87:58 s. 72. 54JoU 1986/87:15 s. 53. 55SOU 1989:41 s. 301 ff, jfr s. 212 ff., 263 f. 1992/93:32 s. 90. Samernas jakt- och fiskerätt innehåll hade för övrigt lagts fram år 199057 men inte antagits av riks- dagen. När det gällde jakt- och fiskerätten tog den nya propositionen upp frågor som inte berörts av utredningen och fått en annan behand- ling proposition. Med anledning av ett förslag av LRF och att statens mark ovanför odlingsgränsen eller på renbetesfjällen skulle vara öppen för jakt av småvilt erinrade föredragande statsrådet om regeln i 10 § 1 st. jaktlagen att fastighets- ägaren hade jakträtten på mark som hör till fastigheten och den mot- svarande regeln i 5 § lagen (1950:596) om rätt till fiske, att i enskilt vatten fiske får enbart bedrivas av jordägaren eller den som enligt avtal, urminnes hävd, dom eller skattläggning eller på annan särskild grund har fiskerätt. Samebymedlems rätt enligt RNL var grundad på urminnes hävd och innebar att jakten och fiske fick ske även till avsalu (vartill kom viss rätt att jaga och fiska till husbehov inom annan samebys betesområde). Det fanns således enligt statsrådet en dubbel jakt- och fiskerätt på utmark inom renbetesfjällen och lapp- markerna renskötsel var tillåten där. Vidare erinrades om reglerna om upplåtelse av rätt till jakt och fiske. Efter en redo- görelse för olika förslag hur jakten på statens mark ovanför odlings- gränsen och på renbetesfjällen bör utnyttjas framhöll statsrådet att det nu var dags att ta nästa steg i utvecklingen av jakten på området.58 I fortsättningen anförde statsrådet att han inte var beredd att för- orda någon ändring av om skyddet för ren- näringsintresset; en ändring av det nuvarande systemet för upplåtel- ser av rätt till jakt fick inte medföra att det skydd lagen gav ren- skötseln och samebymedlems egen rätt till jakt träddes för när. Där- emot borde den möjlighet till upplåtelse av rätt till bl.a. jakt som RNL gav nu utnyttjas på ett bättre sätt. De jaktliga resurserna på områdena i fråga borde utnyttjas i så stor utsträckning som möjligt inom ramen för gällande lagstiftning. Vissa begränsade, för ren- skötseln mycket känsliga områden borde dock undantas. Huvud- mannaskapet och huvudansvaret för upplåtelserna måste ligga kvar på . Det kan inte komma i fråga att överlämna ansvaret för avvägningen mellan de renskötande samerna och andra befolk- ningsgruppers intressen i fjällområdet till en sameby eller intresse- organisation; inte heller borde avgöra frågor där det fanns 1990/91:4. 1992/93:32 s. 131 ff., 137. Hänvisningen till jaktlagens och fiskelagens regler förekom inte i prop. 1990/91:4, se s. 50 ff. Samernas jakt- och fiskerätt direkta motstående intressen mellan samisk befolkning och andra.59 –På liknande sätt borde upplåtelse av rätt till sportfiske kunna ske i betydligt större omfattning än tidigare utan att olägenheter av någon betydelse uppkom för rennäringen. Grundförutsättningen borde vara att alla vatten uppläts om inte hinder förelåg.60 Vid riksdagsbehandlingen av förslaget framhöll både jordbruks- utskottet och bostadsutskottet att lagstiftningen om småviltjakten och fisket inte innebar några förändringar i det skydd som RNL gav för renskötselrätten; i övrigt tog man inte ställning till jakt- och fiskerättens innebörd på de aktuella områdena.61 Regler om det nya upplåtelsesystemet infördes i 2–8 §§ rennärings- förordningen (1993:384). Bl.a. föreskrivs att rätt till sådan småvilts- jakt och sådant handredskapsfiske på de aktuella områdena som inte bedrivs yrkesmässigt skall upplåtas till den som är fast bosatt i , om inte olägenhet av betydelse uppkommer för rennäringen, hinder möter enligt 32 § RNL eller jakten eller fisket inverkar menligt på miljön, turismen eller andra intressen (3 §).62 Av det anförda framgår att ändringar i upplåtelsesystemet –väsentligen motiverade av jaktintressen – ansågs väl förenliga med . Denna uppfattning synes emellertid bygga på förut- sättningen om den dubbla jakt- och fiskerätten. Även om samerna själva hade ensamrätt till dessa rättigheter ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen, skulle upplåtelsesystemet formellt inte strida mot lagens bestämmelser, men frågan om samernas bristande möjlig- heter att förfoga över sina egna rättigheter skulle då på ett annat sätt ha ställts på sin spets. kunde regering och riksdag åberopa att avsikten egentligen inte var att inskränka samernas rätt utan bara, som man uttryckte det 1987, att ge reellt innehåll åt . –Systemet blev emellertid inkonsekvent genom att samerna ändå hade rätt till inkomna avgifter – något som inte motiverades i sam- manhanget. Och varför skulle man alls diskutera en befogenhet för samerna att sköta upplåtelserna, om det i själva verket var statens jakt- och fiskerätt som uppläts? 1992/93:32 s. 139, 143. Om regeringen menade att det var statens egen rätt som upp- läts, fanns det inga som helst skäl att lämna upplåtelserna till samerna (jfr vad som sagts under 3.4 om samerättsutredningens uttalanden). Men så har inte ståndpunkten motiverats. 1992/93:32 s. 148 f 611992/93:BoU8 s. 21, 73. 62Förhistorien till och innebörden av det nya upplåtelsesystemet behandlas ingående i olika artiklar i Beslutet om småviltjakten – En studie i myndighetsutövning. Rapport utgiven av (1994). Samernas jakt- och fiskerätt Efter beslutet om småviltsjakten har inte mycket hänt som belyser rättsläget. Samerna protesterade mot beslutet om småviltsjakten, och kritiken fick visst genomslag i litteraturen.63 En sameby förde saken till , som dock inte tog upp dess klagan med hän- syn till möjligheten att angripa regleringen vid svensk domstol. begärde vidare rättsprövning i regeringsrätten av ett beslut om nytt- janderättsupplåtelse till Statens rymdaktiebolag – alltså inte en upp- låtelse av jakt- eller fiskerätt. Domstolen fann upplåtelsen närmast vara att bedöma som en förvaltningsåtgärd rörande statlig mark och inte stå i strid med bestämmelsen om egendomsskydd i 2 kap. 18 § regeringsformen (RÅ 1999 not. Här var det ju inte heller fråga om någon rätt som tillkom samerna enligt urminnes hävd, varför beslutet har begränsad betydelse i detta sammanhang. Det återstår att nämna ett par färska statliga utredningars behand- ling av den aktuella frågan. Utredningen om konvention nr 169 (SOU 1999:25) behand- lade i sin diskussion om anslutning till konventionen om ursprungsfolk och stamfolk i självstyrande länder bl.a. de konsekven- ser anslutningen kunde få i fråga om samernas jakt- och fiskerätt. Uttalandena får alltså betydelse bara om en sådan anslutning sker. Följande kan emellertid ha sitt intresse i sammanhanget. Utredningen konstaterade att det var omtvistat vems rätt till jakt och fiske staten upplåter enligt bestämmelserna i 32–34 §§. Oavsett detta uppfyllde dock förbudet att upplåta rätten till jakt och fiske enligt 25 § till utomstående inte konventionens krav på en starkt skyddad rätt till besittning och nyttjande av mark, eftersom det innebar att samerna hade en mer begränsad rättighet än vad som gällde för andra inne- havare av jakt- och fiskerätt. Det stämde inte med konventionsregler om att ursprungsfolken själva skulle ha möjlighet att bestämma över den mark som de innehar och utöva kontroll så långt det är möjligt över sin ekonomiska utveckling, inte heller med regeln att deras traditionella verksamheter såsom t.ex. jakt och fiske skall erkännas som viktiga faktorer för deras ekonomiska självständighet och utveck- ling. Enligt utredningen borde skyddet mot intrång för bl.a. jakten och fisket förstärkas och – sedan den omstridda frågan om statens jakt- och fiskerätt på områdena lösts – regler ges om rätt för samerna att förfoga över sin rätt på områdena.64 63Se Beslutet om småviltsjakten (se föregående not) och även i SvJT 1994 s. 529 ff. 64SOU 1999:25 s. 151 ff, 155 ff. Samernas jakt- och fiskerätt , som avgav betänkande (SOU 2001:101), konstaterade beträffande samernas jakt och fiskerätt att oklarhet rådde i olika avseenden och att utrymme fanns för olika tolkningar av rättsläget. Varken RNL eller jakt- och fiske- lagstiftningen angav hur samebymedlems jakt- och fiskerätt förhåller sig till markägares jakt- och fiskerätt när båda har rätt att jaga och fiska på annans mark. I samband med en redogörelse för aktuell lag- stiftning och vissa förarbetsuttalanden påpekade kommittén bl.a. att ingen regel motsvarande 13 § jaktlagen (om jakträtt i samfällighet) fanns rörande den angivna situationen.65 Beträffande frågan om sta- tens jakt- och fiskerätt på kronomark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen återgavs vissa argument för statens rätt. Utöver att staten är markägare och genom länsstyrelserna upplåter rättigheterna hänvisades till förarbetena till lagstiftning, där som nämnt samernas rätt angavs vara begränsad till det de behövde för ren- skötselns bedrivande, och även till viss äldre jaktlagstiftning: enligt jaktstadga framstod staten som innehavare av jakträtt på marken i fråga genom att den lät var och en jaga där (dock inte älg). Dessutom åberopades att nybyggena efter avvittring fick jakträtt på sin enskilda mark. – Kommittén återgav också samernas argument för sin ensamrätt: de undantag för urminnes hävd som före- kommit i jakt- och fiske lagstiftningen, vissa uttalanden i NJA 1981 s. 1 och formuleringarna i 1886 och renbeteslagar att krono- marken betecknades som de för lapparna afsatta land respektive de områden som blifvit till lapparnas uteslutande begagnande anvi- sade. Ytterligare framhölls de förut återgivna motivuttalandena till upplåtelsereglerna lag, samernas rätt till inflytande upplåtelse- avgifter och statens ställningstagande i NJA 1942 s. 336 (se 3.2 ovan).66 Kommittén framhöll för egen del, att förhållandet mellan sameby- medlemmars och markägares jakt- och fiskerätt inte var klarlagd inom det område där bymedlemmarnas rätt gäller men att fakta dock pekade på att deras rätt var mest omfattande på kronomark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen.67 Kommittén hade inte kunnat göra en sådan kartläggning av de historiska förhållandena som kräv- des för att ta ställning till de berörda omstridda frågorna och före- slog därför tillsättandet av jakt- och fiskerättsutredningen.68 65Se SOU 2001:101 s. 296 ff., 301. 66SOU 2001:101 s. 304 ff. 67Detsamma ansågs troligen gälla även på annan kronomark som är åretruntmark för skogs- samebyarna; se härom 4 nedan. 68Se om det sagda SOU 2001:101 s. 307 f. – Kommitténs slutsats var onekligen försiktig: det är klart att rätten var starkare på dessa områden än annars, men vad innebar den egentligen? Samernas jakt- och fiskerätt Det bör framhållas att det är oklart om något av de två utrednings- förslagen kommer att leda till någon lagstiftning och hur den i så fall kommer att se ut. Den rennäringspolitiska kommittén har sammanfattat de viktigaste argumenten för och emot samernas påstådda ensamrätt till jakt och fiske på områdena ovan odlingsgränsen och renbetesfjällen men inte ansett sig kunna ta ställning till denna kontroversiella fråga. Det är svårt att komma så mycket längre med ledning av det redovisade materialet, men några synpunkter kan anföras. Samerna har väsentligen ensamma jagat och fiskat på områdena innan kolonisationen av nybyggare började . En viss oklarhet har rått om innehållet av deras jakt- och fiskerätt fram till tiden lagstiftning; inte heller denna gav tydligt besked om förhållandet till markägaren. blev emellertid den rå- dande uppfattningen att samerna har en ensamrätt till jakten och fisket, dock utan möjlighet att upplåta rättigheterna till utomstående; i stället skulle myndighet sköta upplåtelserna på samernas vägnar. Ståndpunkten framgår bl.a. av åtskilliga utredningar liksom av moti- ven till renbeteslag och RNL. Den synes ha dominerat helt ända fram till jaktlagens tillkomst . När det gällde rennärings- lagstiftningen slog statens uppfattning om samernas svagare rätt ige- nom först i och med beslut om småviltjakten och fisket. Det kan synas inkonsekvent att en sådan uppfattning betonades sam- tidigt som lagstiftaren slog fast att renskötselrätten i själva verket vilade på en starkare grund – urminnes hävd – än man tidigare utgått från. Men här har tydligen politiska hänsyn varit avgörande. Till förmån för samernas inställning talar som sagt dels deras ur- minnes hävd till områdena – ett förhållande vars betydelse slagits fast bl.a. i nuvarande RNL – dels deras ostridiga rätt till hela upplåtelse- avgiften, dels åtskilliga uttalanden i utredningar och andra lagför- arbeten, dels statens tidigare inställning i en del tidigare tvister. Det tycks inte finnas något stöd för att statens upplåtelserätt skulle vila på rent civilrättslig grund. Man kan tillägga att alla uttalanden från lagstiftarhåll – t.o.m. motiven till jaktlag – be- tonar att samernas rätt går längre än att jaga och fiska för husbehov, fast detta var den allmänna principen för samfälligheter vid jakt (och Samernas jakt- och fiskerätt för fiskets del års fiskelag).69 Tydligen ansågs samernas rätt inte som någon vanlig andelsrätt i jakten och fisket. Mot detta kan staten åberopa väsentligen två argument: dels den allmänna grundsatsen om markägarens rätt till jakt och fiske, dels att man års lagstiftning disponerade över jakt- och fiske- rätten genom att upplåta den till nybyggen och även annars på krono- mark och kronofisken. Att inbetalade avgifter tillgodoförs samerna skulle då kunna ses som ett utslag av en välvillig samepolitik, inte som en konsekvens av jakt- och fiskerättens innehåll. Att staten underlät att göra gällande sin påstådda rätt skulle inte innebära att rätten faller bort. Mot argumentet om markägarrätten kan invändas, att det bortser från att enligt jakt- och fiskelagarnas övergångsbestämmelser ur- minnes hävd tar över reglerna om denna rätt. På sådan grund kan också gälla en ensamrätt till jakten eller fisket som utesluter mark- ägarens rätt (jfr NJA 1911 s. 257). Vad gäller upplåtelseargumentet har här framhållits att – från myndigheternas synpunkt – upplåtelserna inte behövde ha setts som något egentligt intrång i samernas rättig- heter med hänsyn till de vidsträckta områden som rättigheterna täckte (se 3.1 ovan). Men hur som helst utgjorde de ett belägg för att staten även gjorde anspråk på viss bestämmanderätt över jakten och fisket, antingen detta grundades på statens allmänna höghetsrätt över sitt territorium eller på en befogenhet av civilrättslig art. – För- budet mot upplåtelse hade som vi sett andra orsaker än några svag- heter i grunderna för jakt- och fiskerätten. Och inget tyder på att samernas rätt till upplåtelseavgifterna uppfattats som någon sorts gåva från statens sida utan samband med upplåtelserna. Det senkomna på- ståendet att i själva verket det är markägarens rätt som upplåtits, är över huvud taget svårförenligt med reglernas uppkomsthistoria och konstruktion. Av viss betydelse för parternas mellanhavanden måste bli frågan var bevisbördan för rättigheterna ligger. Normalt ankommer det på den som gör gällande urminnes hävd att bevisa sitt påstående, och i så fall är det samernas sak att visa att de av ålder haft en ensamrätt till jakt- och fiskerätten på de aktuella markerna. Som förut påpekats är situationen speciell genom att samerna ostridigt varit först på platsen, men detta lär knappast leda till att en domstol i strid med all- männa principer skulle tillämpa en motsatt bevisregel – man kan inte gärna utgå från antagandet att staten, i strid med huvudregeln i jakt- 69 Jfr också NJA 1981 s. 235. Samernas jakt- och fiskerätt och fiskerättslagstiftningen, inte skulle äga annan rätt till sin mark än vad som kunde styrkas.