sou · GTB381d9 · 2006-01-01 00:00:00 — SOU 2005:81 Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv av variansen, dvs. dess betydelse var liten för följderna av utred- ningarna. (1998) rapporterade från de tio kommunerna som ingick i utvärderingen. kommun hade gjort 8 familjerådslag . Man ansåg att detta arbetssätt medfört att man fått kännedom om resurser inom familj och släkt, som varit okända för socialsekreterarna. Det fanns fler vuxna runt barnet, som var villiga att hjälpa och stödja. Hyllie stadsdel i hade hållit 8 rådslag. De positiva erfarenheterna var att familjemedlemmarna kunnat enas om en handlingsplan, att man förmått sätta barnet i fokus. De negativa hade varit många familjers motvilja mot att engagera släk- ten samt att det engagemang, som funnits vid mötet, ej upprätthål- lits. hade genomfört 5 familjerådslag. Man ansåg att det fungerat, men att arbetssättet behövde mer tid för att smälta in i många människors medvetande. hade genomfört 6 rådslag. Man noterade även här, att man funnit, att fler kunde få stöd i sitt nätverk än man trott tidigare. hade gjort 8 rådslag. De upplevde att familjerna var nöjda. De fann att hand- lingsplanerna, oftare än de räknat med, innehöll förslag på insatser från . – stadsdel i hade genomfört 10 rådslag. De framhöll den kraft, som kom fram, när nätverket samlades. , , hade haft familje- rådslag i 8 familjer . Både familjer och socialsekrete- rare var positiva. hade gjort 6 rådslag. Familjerna var posi- tiva och nöjda, men handlingsplanerna fullföljdes ej i en del fall. hade gjort 40 familjerådslag ! De framhöll värdet av att familjerna blev mer delaktiga. Man hade planer på att även arbeta med familjerådslag inom skola och barn- omsorg. hade gjort 10 rådslag. Man hade funnit att det fanns ett motstånd mot att blanda in släkten. När släktingarna kontaktades, var de i allmänhet positiva och ville hjälpa till. Kon- flikter kunde biläggas för att sätta barnet först. (1997) redovisade 17/26 familjerådslag, som genomför- des innan studie. Socialsekreterarna, samordnarna och deltagarna i rådslagen fick fylla i frågeformulär. Alla tre kategori- erna var övervägande positiva. Medan var positiva och hade blandade känslor före rådslaget, var positiva efter detta. var nöjda med den uppgjorda handlingsplanen, var delvis nöjda. Beträffande information före och under rådslaget var nöjda. tyckte att familjerådslag var ett bra sätt att lösa problem i familjen. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv (1999) utvärderade fjorton familjerådslag i –1998. av alla utredningar gjordes som familjerådslag mot planerade . bedömdes vara allvarliga ärenden. Man använde metoden mest vid ungdomsfall. av familjemedlemmarna var nöjda med metoden, av socialsekre- terarna och av andra deltagande myndighetspersoner var också positiva. De 13 handlingsplanerna, som gjordes, godkändes av . Innehållet var avlastning, stöd och boendefrågor. En placering gjordes i ett släkting-familjehem. Socialsekreterarna var mer positiva till familjerådslag än till den nätverksterapi, som bedrivits i kommunen . Eidenstedt, , , , , (1999) redo- visade det tioåriga arbetet i med nätverksterapi och det nyare arbetet, , med familjerådslag. Tyvärr gör de ingen systematisk jämförelse mellan metoderna. Båda användes som en del av en barnavårdsutredning. Båda bygger på antagandet att individen i samarbete med sitt nätverk skall kunna lösa den kris, som familjen befinner sig i. Nätverksterapin har betonat mötets möjlighet att utveckla tera- peutiska förändringar och krävde därför terapeutisk kompetens hos ledarna. Deras uppgift var att underlätta samtalen mellan nätverkets medlemmar. Den förändrade interaktionen skulle ge möjligheter till ny organisation, nya roller och ökad flexibilitet. Vid dessa möten deltog också det professionella nätverket under hela mötet. Dessa hade ofta blivit viktiga stödpersoner för den drabbade familjen. I ett processorienterat stort nätverksmöte, under led- ning av ett nätverkslag med strävan till lyhörda samtal mellan sym- patisörer och antagonister, myndigheter och privatpersoner, unga och gamla, drabbade (av krisen) och perifera (från krisens centrum) är själva mötet sitt eget ändamål. (op. cit s. 51) Syftet med ett familjerådslag skall vara att det privata nätverket skall enas kring en handlingsplan utifrån de frågeställningar som formulerat. I första steget skall det privata nätverket informeras av socialsekreterarna. I det andra steget skall det privata nätverket rådslå enskilt och göra upp en handlingsplan. I det tredje steget skall denna diskuteras med socialsekreteraren och samordna- ren samt godkännas. Mötet ska förberedas och ledas av en utom- stående samordnare, som kan vara en lekman. Familjerådslaget är ett förfaringssätt som utgår från myndighetsutövning. En hand- lingsplan skall skapas. Beslut skall fattas. Genom familjerådslaget skapas en fast struktur för hur nätverket skall engageras i detta. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv (op. cit. s. 51) Familjerådslaget skall vara en lösningsinriktad beslutsform. Relationsmässiga hinder skall läggas åt sidan till förmån för fokus på barnet och på frågorna. En del relationsbear- betning individuellt med samordnaren kunde dock vara en nödvän- dig förutsättning för att mötet skulle kunna arbeta konstruktivt. Vid konflikter i nätverket fick samordnaren lägga ner mer tid på förmöten. Författarna var kritiska till tanken att samordnaren inte skulle vara professionell ur ett terapeutiskt eller socialarbetarperspektiv. De tyckte att familjerådslagsmodellen var stel och att detta var ett hinder för att lyfta fram fler frågeställningar än de som formulerats före mötet. Författarna ansåg att familjerådslaget kunde ha väsent- liga fördelar i situationer där problemet eller krisen utgjorde ett avbrott, ett uppenbart undantag, i en familjs historia. (2000) redovisade ett annat projekt med familjerådslag för unga som begått brott. Tre av de kommuner, som deltog i det tidi- gare beskrivna projektet, deltog även i detta. Sju nya kommuner rekryterades också. Projektet genomfördes –1999. Ålders- gruppen 15–var den huvudsakliga målgruppen. Ett sjuttiotal rådslag hölls. utredde den unges situation efter anmälan om brott. Den unge och föräldrarna erbjöds familje- rådslag. Skillnaden mellan dessa rådslag och de tidigare beskrivna var, att den första fasen dels innehöll information om brottshändel- sen, dels om den unges sociala situation. Den andra delen innehöll först en privat överläggning om brottet. Den unge förväntades be om ursäkt och man diskuterade gottgörelse. Detta diskuterades sedan med brottsoffret närvarande. Efter en paus hade man en ny privat överläggning om den unges framtid och en handlingsplan upprättades. Sist diskuterades och godkändes handlingsplanen som i andra rådslag. Det var bara 40 rådslag som hölls efter erkända brott. Vid 17 av dessa deltog brottsoffer. I knappt hälften höll man ett eller två uppföljande rådslag 2–3 månader efter det föregående. De andra drygt trettio rådslagen hölls i andra ungdomsärenden utan erkänt brott men med andra beteenden av bristande social anpassning såsom skolk, missbruk. Målen var att engagera den unges föräldrar, släkt och andra i det privata nätverket för att förhindra fortsatt brottslighet, samt att brottsoffret skulle få respekt och förståelse från den unge och hans familj. Den unge skulle också ta ansvar för sin gärning och försöka ställa till rätta efter sitt brott. Syftet var också att förbättra samarbetet mellan familj, socialtjänst och rätts- Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv Man ansåg att den första målsättningen uppnåtts beträf- fande engagemang. Hur hållbara lösningarna var, vet man ej, efter- som någon uppföljning av resultatet av dessa familjerådslag ej har gjorts. Man vet därför ingenting om återfallsfrekvensen. Det andra målet hade fungerat i de fall, där brottsoffret velat ställa upp. Det tredje målet menade man också hade uppnåtts för de flesta, dvs. i de fall, där det blev ett möte med brottsoffret. Det fjärde målet ansåg man hade uppnåtts. Ett annat alternativ till den traditionella utredningsmodellen är att placera hela familjen i en utredningslägen- het. i (1996) började att arbeta med utredningslägenhet. Målsättningarna var att korta utredningstiderna, att ha ett utökat barnperspektiv, att ha en tydlig skillnad mellan utredning och behandling/åtgärd och bättre kvalité på utredningarna. Man ansåg att detta skulle uppnås bättre om utredningen gjordes i en lägenhet, där man kunde studera familjens vardagstillvaro. I lägenheten skulle finnas en stationär socialsekre- terare samt den ordinarie socialsekreteraren, för att också få konti- nuitet mellan utredningen och den följande behandlingen. Utred- ningen skulle koncentreras och skrivas under den följande veckan. Detta utredningssätt skulle också ge möjlighet till naturligt och återkommande samarbete med andra vårdgivare. En psykolog från barn och ungdomspsykiatrin och en sköterska från BVC knöts till verksamheten . Dess- utom förmedlades obligatoriskt kontakt med kommunens alkohol- rådgivning. Man har redovisat arbetet med 18 familjer. Tio av dessa hade utretts tidigare. Alla familjer utom två utgjordes av ensamma mammor med sina barn. Barnen var i åldern 0–. Endast en lägenhetsutredning ledde till ett LVU-omhändertagande. Fyra barn, varav tre tillsammans med modern, placerades på institution. Sex familjer fick omfattande stödinsatser i hemmet. Tre mödrar fick stödsamtal med socialsekreterare och tre andra samtal på barn och ungdomspsykiatriska mottagningen. Dessutom hade man fortsatta kontakter med skola och förskola i fem ärenden. Ett barn fick en personlig assistent i skolan och . En familj fick en kontaktfamilj. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv Åtta socialsekreterare intervjuades efter fjorton av utredningarna enskilt och tillsammans. Dessutom hade två samarbetspartner och tre föräldrar intervjuats, fler föräldrar tillfrågades men ville ej del- taga. Socialsekreterarna redovisade många positiva upplevelser av arbetet i intervjuerna. De ansåg sig ha fått mer personligt engage- mang i barnen. Det blev lättare att motivera föräldrarna för de åtgärder som föreslogs. Utredningen hade en behandlande effekt. De svårigheter man mötte var framför allt att hinna med andra ärenden parallellt med utredningen. I tio familjer ansåg man att man fått till stånd ett bra samarbete med föräldrarna. I fyra fall var kontakten mera ytlig. I två av dessa var föräldrarna negativa. Samt- liga familjer bedömdes ha fått en bättre insikt om sig själva och sina barn. I sex fall ansågs föräldrarna ha varit delaktiga i att utarbeta arbetsplanen. I lika många fall var föräldrarna mer passiva. I två fall hade man olika synpunkter, som inte kunde jämkas samman. Man gjorde inga direkta jämförelser mellan lägenhetsutredningarna och andra utredningsformer. Utvärderaren bad de deltagande socialsekreterarna att uppskatta vilken skillnad som de trodde att denna modell inneburit utifrån sin praktiska erfarenhet. I fyra fall ansåg de att resultatet blivit det samma. I fem fall hade man fått familjen att acceptera insatsen bättre. För tre familjer tyckte man att bedömningen blivit säkrare. I två fall blev resultatet ett helt annat än med en traditionell utred- ning, därför att man fått mer kunskap om hur stora problemen var. Föräldrarna var i sina intervjusvar positiva till utredningsmodel- len, även om de också tyckte att det varit påfrestande. De gav exempel på ökad insikt i sin situation. De hade också fått stöd i sitt föräldraskap, t.ex. att sätta gränser. Även de två myndighetsperson- erna var positiva. De kände att de kunnat medverka i utredningarna på ett konstruktivt sätt. Utredaren påpekade att man borde göra en uppföljning av resultaten efter utredningstiden. Någon sådan finns inte redovisad. Stilgård & (2001) har beskrivit samma modell för utredning i . Man intervjuade tio av de arton familjer som utretts (de övriga ville ej medverka). Föräldrar, sju utredande socialsekreterare, externa samarbetspart- ners från skola, barnomsorg och barn och ungdomspsykiatrin intervjuades också. Familjerna vistades en i taget dag- tid i lägenheten tillsammans med två utredare, varav den ena var fast stationerad i lägenheten. En psykolog från barn och ungdoms- deltog . Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv barnen och studerade föräldra-barn relationerna med BOF (barn- orienterad familjeterapi). Teoretiska utgångspunkter för arbetet var att öka familjernas empowerment och KASAM (känsla av sam- manhang). Samtliga familjer upplevde kaotiska förhållanden vid tiden för starten av utredningen. De flesta föräldrarna upplevde vistelsen i lägenheten präglad av respekt, trygghet och struktur. De kände sig delaktiga i utredningen. De upplevde att de fick hjälp att bättre för- stå sina barn och sitt eget förhållningssätt. Flera beskrev att de fick ett hopp att en förändring var möjlig och fick syn på mera positiva sidor hos sig själva och sina barn. Samarbetet med psykologen och viktiga personer från skola och barnomsorg beskrevs av flera för- äldrar som betydelsefullt. Fler beskrev att utredningstiden innebu- rit stora förändringar, som dock var svåra att upprätthålla, när tiden i lägenheten var slut. Socialsekreterarna valde lägenheten i de fall där de upplevde att en traditionell utredning inte räckte. I många fall hade man haft en långvarig kontakt och gjort flera utredningar tidigare. De upplevde att de såg helheten tydligare, när utredningen gjordes i lägenheten. Man kunde utveckla en betydligt bättre, nära kontakt. Vistelsen hade behandlande/förändrande inslag. Det var lättare att visa familjemedlemmar det som var positivt. Barnen kom mer i fokus, blev synliggjorda. Föräldrar och barn fick mycket tid tillsam- mans. Socialsekreteraren tog också upp samarbetet med barn och ungdomspsykiatrin, skola och barnomsorg som positivt. Dessa instanser blev mer delaktiga i utredningen och det fortsatta stödet till familjen. Fler ansåg att det blev extra tydligt vilka insatser som familjen behövde. Även de intervjuade samarbetspartnerna var oftast positiva. Författarna ansåg att de mål som satt upp för verksamheten hade uppfyllts väl: att korta utrednings- tiderna, att barn och föräldrar blev mer synliggjorda och att deras resurser uppmärksammats, att familj och barn blev mer delaktiga och kunde påverka processen samt att socialsekreterarna skulle ha en större del i det stödjande arbetet. Man har tydligt valt att kom- binera stödjande insatser med utredningen och ansåg att det lett till en påtaglig utveckling för många familjer. Det har inte gjorts någon systematisk jämförelse med någon traditionellt utredd grupp av familjer. Ingen redovisning av vad som hänt i familjerna efter utredningstiden har publicerats. Det är därför inte möjligt att dra några slutsatser om effektiviteten av utredningsmodellen. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv Hyvönen & (2000) beskrev lägenhetsutredningar i . Undersökningen omfattade fyra familjer som utretts /1999 . De vistades i lägenheten tillsammans med två socialsekreterare. Utvärderingen byggde på de skrivna utredningarna, intervjuer, dagboksanteckningar och proto- koll. Även i denna modell kombinerade man utredningen med för- ändringsarbete. Socialsekreterarna ansåg att barnet kom mer i fokus, att familjen blev mer delaktig i utredningen och att man kunde påbörja en förändringsprocess. De upplevde modellen mycket positivt. Man fick bättre information om familjen, när man arbetade med en familj i taget. Delaktighet och påbörjat föränd- ringsarbete bekräftades i föräldraintervjuerna. En utredningslägenhet i kommun beskrevs av (1999). De hade tagit emot 50 familjer för utredning –1999. Familjerna vistades en i taget i lägenheten med två socialsekreterare varav den ena var stationär i lägenheten. Föräldrarna fick välja mellan traditionell utredning och lägenhets- utredning. Socialsekreterarna ansåg att föräldrarna blev mer delak- tiga, barnen blev mer synliga i lägenhetsmodellen. Man ritade nät- verkskartor och livslinjer med både föräldrarna och barnen. Det gjordes deltagande observationer. Föräldra-barn samspelet video- filmades och filmsekvenser diskuterades med familjen. Fokus var på det positiva samspelet. Man ansåg att vistelsen både var en utredning och påverkan, det vill säga behandling. Verksamheten har inte utvärderats systematiskt. Sallnäs (1995) har beskrivit utredning på en HVB-enhet. 1995 upp- gav sextiotvå institutioner i att man arbetade med utred- ningar. HVB institutionens uppgift i utredningen var att på olika sätt samla information om och göra observationer av barnet och familjen under vistelsen på institutionen. Det insamlade materialet lämnades därefter till , som lade det till sin egen utredning. Vistelsetiden var vanligen . Utrednings- hemmens utlåtanden väger tungt i av fallen har visats av Kanter (1993). Utredningsmodellen på det utredningshem Sallnäs studerade var Heaps kriterier för att observera och bedöma omsorgssvikt. Sallnäs följde verksamheten med deltagande observationer och intervjuer med tre personal. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv beskrev att utredningen grundade sig på medlevarskap i de dagliga aktiviteterna på institutionen, samtal med föräldrarna om deras föräldraskap och genomgång av inspelade videosekvenser av föräldra-barninteraktioner. Allt dokumenterades och dis- kuterades i personalgruppen. Dilemmat med denna utrednings- modell är att situationen på institutionen ej motsvarar situationen i verkliga livet (autenticitetsproblemet). Dessutom finns här, som vid alla utredningar, problemet att det är oklart vilka kriterier som skall användas för att bedöma omsorgsförmåga. (2003) hade intervjuat tolv socialsekreterare som handlagt tjugosju placeringsärenden i en norrländsk kommun 1998–2001. Han konstaterade att man lägger ut fler utredningar på HVB insti- tutioner. Nackdelen var framför allt att de ofta låg långt bort från , vilket försvårade kontakten mellan socialsekreteraren och den unge. Fokus blev på den individ, som skulle utredas, medan familj- och nätverksperspektivet blev lidande. Det fanns också en risk att man blandade ihop utrednings- och akutplaceringar. 2.4.4En analys av utredningsmodeller (2001) gjorde en tjänsteforskningsanalys av tre modeller för barnavårdsutredningar; den traditionella utred- ningen, lägenhetsutredning och familjerådslag. Information om lägenhetsmodellen togs från , och om familjerådslag från . Den traditionella utredningen karaktäriserades av informa- tionsprövande. Detta innebar att referenter och klienter gav information till socialsekreteraren i formella utredningsintervjuer. Familjens uppträdande under dessa kunde också ge information. I denna modell spelade reflektion en underordnad roll även om del- givningen av utredningen och diskussionen av den kunde betraktas som en form av reflektion. Det förekom inte heller någon mobili- sering av klienten eller dennes nätverk. Socialsekreteraren var drivande, dvs. ansvarig för att utredningsprocessen fortskred. Vid lägenhetsutredningen var informationsmönstret mer sam- mansatt. Klient, nätverk, anmälare, socialsekreterare var informatö- rer medan socialsekreteraren och klienterna också var mottagare av informationen. I denna utredningsmodell gavs klienten möjlighet till reflektion över sin situation och sitt handlande i den dagliga Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv samvaron med socialsekreteraren, i samband med att psykologen testade barnet och vid besöket på alkoholrådgivningen. Det kunde ske en viss mobilisering av klientens resurser för problemlösning och vid diskussion av planerade insatser. Även i denna modell var socialsekreteraren huvudansvarig för att driva utredningsprocessen framåt, men klienten var också medansvarig i de dagliga aktivite- terna. Familjerådslag karaktäriserades av att det fanns många givare och mottagare av information. Klient, nätverk, socialsekreterare, extern samordnare och referenter informerade varandra. I förberedelse- fasen gavs möjlighet till reflektion. Framför allt byggde denna utredningsmodell på att resurser i nätverket mobiliserades. För- utom socialsekreteraren så var det samordnaren som drev processen framåt. I vissa delar av processen drevs denna framåt av klienten och nätverket. Författarna menade att den informationsprövande modellen arbetade med att samla och analysera information om objektiva fakta, som ansågs på förhand givna. Perspektivet var tillbakablick- ande och förklarande. gav möjlighet att skapa kunskap genom gemensamma upplevelser. Kunskap betrak- tades som sociala konstruktioner. Mötena kunde leda till en reflek- tionsprocess, som gav nya insikter för både klient och utredare. Perspektivet var orienterat mot och förståelse av den andre (och sig själv). Familjerådslaget gav möjlighet till kunskap som handling, som bas för förändring med ett praktiskt handlings- intresse. Perspektivet var framåtblickande. Forskarna diskuterade om olika ärenden passade för de olika utredningsmodellerna. De fann att man i , där man använde alla tre utredningsmodellerna, i första hand erbjöd familje- rådslag till alla familjer. I andra hand erbjöds lägenhetsutredning och i sista hand traditionell utredning. På valde socialsek- reteraren vilka fall som skulle utredas i lägenheten. Man använde ej den modellen om det fanns ett betydande skyddsbehov. De övriga familjerna utreddes traditionellt. Det förföll inte finnas något tyd- ligt samband mellan typ av ärenden och typ av utredningsmodell. Den traditionella modellen verkade användas generellt vid enklare ansökningar. Det hände att man använde olika modeller vid olika utredningstillfällen i samma familj. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv 2.5Ett dokumentations- och uppföljningssystem 2.5.1BBIC, Barns Behov i Centrum Detta är ett stort projekt som drivs av i samarbete med i . Det föregicks av Dartington projektet 1996–1997, som beskrivs nedan. Medan detta endast omfattade uppföljning av familjehemsplacerade barn, om- fattar BBIC även barnavårdsutredningar och utformning av be- handlingsplan. Bakgrunden till projektet var den kritik, som fram- kommit av, att utredningar görs mycket olika i olika kommuner, vilket medfört minskad rättssäkerhet för brukarna. Flera studier hade visat att barnen inte blev hörda i utredningarna och att de inte kom till tals med socialsekreterarna, då de var placerade i familje- hem. Syftet med projektet var att stärka barnets ställning samt att öka samarbetet runt barnet mellan föräldrar, nätverk, vårdgivare och socialtjänst. Det skulle öka rättssäkerheten för barn och föräldrar och skapa systematik i arbete så att handläggning och insatser lättare kan följas upp. Barns behov inom sju områden, föräldrarnas förmåga att möta dessa behov och förhållanden i familj och nätverk kartläggs med hjälp av sjutton intervjuformulär. Användbarheten har prövats i sju kommuner. 2.5.1.2Barnens behov syns tydligare (2004) utvärderade de formulär som rörde barnavårds- utredningar. av utsända enkäter besvarades av 178 socialsek- reterare, arbetsledare och andra befattningshavare med anknytning till projektet i försökskommunerna. hade deltagit i utbildning om formulären. var positiva till projektet, var negativa. undersökte man hur många formulär man faktiskt använt samt om man använt originalformulären, en kortversion kallad mall eller en lokalt förändrad version, men med grund- tanken i BBIC bibehållen. En försökskommun utgick ur inräk- ningen, eftersom de gjort alltför omfattande förändringar. Totalt hade vid det andra insamlingstillfället 21 utredningsplaner och 46 utredningsformulär använts. Tvåhundratjugotvå mallar, nästan Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv