sou · GTB379 · 2006-01-01 00:00:00 — Dagbrott eller underjordisk brytning leder primärt till att biologiskt döda lakvattenrecipienter/klarningsdam- mar byggs. Dessa har främst en lokal, estetisk och därmed ganska marginell påverkan på miljön. Betydligt värre är läckaget av metall- haltigt vatten, antingen direkt genom det vatten som rinner från gruvhålen eller genom läckaget från varp (slagg) högar och sedi- menteringsdammar. Denna påverkan kan pågå efter det att gruvverksamheten upphört. Giftiga metalljoner i vattnet kan Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna i de värsta fallen döda allt högre organiskt liv. Exempel på detta finns från flera ställen i Bergslagen och inte minst runt Falu kop- pargruva. Frånvaron av fisk är en tydlig indikator på detta. Trots utspädningen av de giftiga metallerna kan påverkan vara tydlig långt nedströms utsläppspunkten. Kalhyggen, vägdragning, utdikning, hyggesplöjning och flottleder medför generellt att många rödlistade (hotade och missgynnade) arter får ett alltmer begränsat livsutrymme. Den skog som blir kvar efter avverkningen blir helt enkelt biologiskt mer likriktad och enformig. Diknings- och hyggesplöjningsverk- samheten har minskat starkt i omfattning, och tidigare förstörda våtmarker håller nu sakta på att återfå sin naturliga funktion som vattenrenare, vattenmagasin och livsmiljö för många av områdets djur- och växtarter. Denna återställning gäller också de hundratals mil flottleder som tidigare rensats på det mesta av sin naturliga miljö, men restaureras. Trots dessa förbättringar är skogsbruket fortfarande orsak till att många av skogens naturligt förekommande växt- och djurarter har svårt att överleva. 6.Torvbrytning har framför allt en lokal påverkan. Den innebär ur ett mänskligt perspektiv en irreversibel förstörelse av den våtmark som torven bryts ur, med förödande effekter för det växt- och djurliv som ursprungligen fanns där. 7.Klimatförändringen är entydigt negativ för fjällområdet, spe- ciellt ovanför nuvarande trädgräns. De arter som finns här, både djur och växter, har helt enkelt ingen annan miljö att sprida sig till – deras naturliga miljö krymper och försvinner till slut helt. Fjäll- björk och tall tar över och tränger undan de gräs och örter som många djur är helt beroende av. Fjällräv, fjällripa, jaktfalk förlorar successivt sin miljö, och blir dessutom utkonkurrerad av den expanderande rödräven. På fisksidan lär det däremot inte ske några stora förändringar i ett kort mänskligt tidsperspektiv. Det finns dock en risk för att sydligare och mer konkurrensaktiga fiskarter kan sprida sig uppströms. Just konkurrensen mellan olika fiskarter fortsätter att vara avgörande för vilken/vilka arter som gynnas respektive missgynnas. Det enda sättet att vrida den tren- den tillbaka, eller åtminstone minska förändringstakten, är troligen att minska utsläppen av de s k växthusgaserna. Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna 8.Försurningen av mark och vatten genom nedfall av försurande ämnen i nederbörden (regn och snö) har drabbat fjällområdet åt- minstone . Påverkan är mycket ojämnt fördelad och beroende av berggrund och vindförhållanden. Västlig och sydvästlig vind, hög nederbörd och sura bergarter ger det värsta scenariot. Försurningen dödar dels direkt genom att t ex fiskrom inte kläcks vid för lågt pH, men kanske lika vanligt genom att giftiga metalljoner, t ex aluminium och mangan, löses ut ur berggrund och lösa bergarter vid lågt pH. Den tydligaste indikatorn på försurning är mycket klart vatten, utfällningar på botten, vitmossa växande som bottenvegetation och avsaknad av känsliga kräftdjur, snäckor, insekter och fiskbestånd. Även våtmarker och deras speciella växt- samhällen drabbas av den sura nederbörden. 9.Ökad mänsklig närvaro i form av turism, rekreation, jakt och fiske. Ökad vägdragning och nya fordon har gjort det möjligt för människor att lättare ta sig till tidigare otillgängliga områden. Det gäller både turister, jägare, fiskare och renskötare. Skotrar, fyrhju- lingar, motorcyklar, helikoptrar och små flygplan kan föra männi- skor långt in i väglöst land. Vägnätet är också mer utbyggt än tidigare, inte minst som en del av skogsbruket. Detta gör att många tidigare helt ostörda områden med känsliga fåglar, däggdjur och fiskar nu riskerar att konfronteras med människor och hundar – i värsta fall vid känsliga perioder för fortplantningen, dvs. i par- nings/lektider eller när ungarna är små. Genom att stora delar av området blir tillgängligt även förbättras möjligheterna för både jakt och fiske, och därmed ökar också riskerna för alltför stort uttag av vilt och fisk. Barmarkskör- ningen med skoter, fyrhjulsfordon och motorcykel ökar slitaget, framför allt på det känsliga och tunna vegetationstäcket ovan träd- gränsen. I den tidigare tysta miljön i stora delar av renskötselom- rådet hörs allt oftare buller från olika fordon. Snöskotrar tillsam- mans med barmarkskörning med motorfordon orsakar svårläkta spår i vegetationen, speciellt i tundraområden och i våtmarker. 10.Inplantering av nya vattenlevande arter. Som ett led i att hitta kompensationsmetoder för de stora regleringarnas negativa effek- ter på fiskbestånden i de norrländska sjöarna prövades metoden att sätta ut olika arter av små söt- vattenslevande kräftdjur. Dessa var tänkta att tjäna som ersättnings- föda för fiskarna i regleringsmagasinen. Den mesta spridda arten Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna blev den lilla sötvattensräkan Mysis relicta, som officiellt sattes ut i 61 vatten och etablerade sig i åtminstone 50 av dessa. Från dessa har de spridit sig, naturligt eller med hjälp av människor. Tyvärr ledde dessa inplanteringar snarare till att Mysis konkurrerade med fiskyngel och planktonätande fiskarter i kampen om födan. Dessutom utplanterades nya fiskarter som gav högre avkastning och var lättare att fånga än de naturligt befintliga. Siken är typ- exemplet, men även lake, gädda, abborre, ruda och mört har plan- terats in i nya vatten. Tanken var god – att antingen tillföra en mer produktiv art eller att ge befintliga rovfiskar bättre bytesdjur. Pro- blemen var att de nya fiskarterna antingen nästan utkonkurrerade (sik) eller direkt åt upp (gädda) de befintliga arterna och öring, eller att betesfiskarna (mört och ruda) faktiskt var så kon- kurrenskraftiga att rovfisken blev mer fåtalig och/eller mer små- vuxen! En tredje aspekt är att för landet främmande arter och artkors- ningar satts ut för sportfiskeändamål eller för att kompensera för- lusten av naturliga rovfiskar i reglerade vatten. Kanadaröding, ame- rikansk bäckröding, regnbåge, indianlax och olika artificiella röding- hybrider (splake, bröding och kröding), alla med ursprunglig hem- vist i , prövades i många vatten inom fjällområdet och i skogslandets vatten. De flesta lyckades inte etablera självreprodu- cerande bestånd, men framför allt den amerikanska bäckrödingen finns nu i hundratals småsjöar, bäckar och även större vatten. Detta har i sin tur påverkat öringen negativt, genom konkurrens om näring och utrymme. Kanadarödingen finns fortfarande kvar i några inom renskötselområdet, främst i jämtländska och . 5.3Uthålligt nyttjande av vilt och fisk Generellt om uthålligt nyttjande Uthålligt nyttjande av en förnybar resurs som vilt eller fisk innebär i korthet att man tar av räntan utan att röra kapitalet. Den stora frågan blir då hur man kan bestämma räntans storlek och hur mycket av den som kan vara långsiktigt hållbart att beskatta genom jakt eller fiske. Detta beror på hur mycket som naturligt pro- duceras av en art inom det område där beskattningen sker och hur stor andel av den som kan beskattas i ett längre tidsperspektiv utan Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna att hota populationen. Detta är specifikt för varje art och beror främst av naturliga tillväxtpotential, födotillgång (eller annan begränsande resurs, exempelvis boplatser) samt storleken på pre- dationen (dödligheten) orsakad av andra rovdjur. Det finns i princip tre huvudmetoder för att reglera nivån på be- skattningen. Metoderna kallas kvotering, ansträngning och tröskel- beskattning. Nedan beskriver vi hur det hela kan tänkas fungera och vilken typ av uppföljning/utvärdering som behövs för att se om metoden fungerar. Vare sig det gäller jakt eller fiske kan man i praktiken skilja på två olika mål med aktiviteten. Antingen är det en beskattning som sker som rekreation, men med ett väsentligt inslag av att resultatet också ska innefatta kött, päls eller ett trofévärde. Konsumtion av bytet är viktig men det kvantitativa inslaget är inte så uttalat. Den andra inriktningen handlar om yrkesmässig beskattning och avsalu av köttet. Gränsen mellan inriktningarna är diffus. Många jägare och fiskare ger bort eller säljer delar av sitt byte/sin fångst, utan att för den skull vara direkt ekonomiskt beroende av inkomsten. För andra åter är vilt och fisk viktiga delar i det egna hushållet och minskar betydligt utgifterna för mat. En tredje kategori, dvs. den rent yrkesmässiga kategorin, existerar knappast på jaktsidan i , medan det däremot finns åtskilliga yrkesfiskare i sötvatten. Några av dessa är samer inom renskötselområdet, som fiskar , öring och sik för avsalu. Produktionsnivån är relaterad till en rad biologiska och miljö- mässiga faktorer. Olika arter har helt enkelt olika förutsättningar av producera i en given miljö. Nivån beror främst på förekomsten av tillgänglig näring för just den arten och på reproduktionshastig- heten (t ex mätt som antalet avkomma per föräldraindivid och år). En älgko producerar 1–3 ungar , en sikhona kanske 60 000! Antalet älgar som kan produceras per ytenhet beror naturligtvis på hur mycket bete som den tillgängliga miljön tillhandahåller men också på förekomsten av rovdjur (predatorer) och det traditionella jakttrycket i området. Detsamma gäller på fisksidan. Skillnaden i fiskproduktion per ytenhet och år mellan en näringsrik slättsjö i och en liten fjällsjö ovan trädgränsen kan variera från hund- ratals kg/ha i söder till några få hekto i fjällsjön. Denna kunskap är synnerligen väsentlig när man ska bedöma lämpliga långsiktigt hållbara beskattningsnivåer över och under vattenytan och måste alltså fastställas för varje art och för olika miljöer! Man kan alltså inte utgå från att uthållig beskattning av en art i renskötselområdet Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna kan ske på samma nivå som för samma art i (se vidare avsnittet Fjällens och de fjällnära områdenas ekosystem). I praktiken är det mycket sällan som människan börjar beskatta en tidigare outnyttjad resurs. De flesta outnyttjade populationer har redan nått en jämvikt med sin miljö och ökar inte alls, om inte för- utsättningarna plötsligt blir onaturligt gynnsamma. Teoretiskt blir då utrymmet för uthållig avkastning i princip noll, och ändå finns det vilt att nedlägga och fisk att fånga utan att arterna utrotas! Hur kan man förklara det? Hos de flesta arter är de viktigaste begränsande faktorerna till- gången på mat, konkurrensen om densamma med artfränder eller andra arter samt risken att bli uppäten. Dessa faktorer påverkar alltså överlevnadschansen för varje individ i populationen, och det är dessa vi människor kan påverka. Dels kan vi se till att tillgången på föda förbättras, dels kan vi beskatta populationen selektivt så att överlevnadschansen och tillväxtmöjligheterna för de återstående individerna förbättras, dels kan vi hålla nere de naturliga predato- rerna och ta över deras funktion genom att jaga eller fiska. Maximum Sustained/Sustainable Yield – MSY (maximal uthållig avkastning) Uthållig avkastning innebär att man endast utnyttjar nettotillväx- ten i en population. Vid den maximala uthålliga avkastningen har man som störst tillväxt och kan alltså göra störst avkastning utan att påverka populationens storlek. Teoretiskt fås den maximala uthålliga avkastningen då populationsstorleken är hälften av den maximala bärkraften. Populationer bör dock inte beskattas på denna nivå eftersom man lätt överutnyttjar resursen. Som en tumregel använder man ofta under MSY som en lämplig nivå att hålla beskattningen på, men om populationerna fluktuerar mycket är begreppet MSY olämpligt att använda. Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna Kvot, ansträngning eller tröskelbeskattning? Att sätta en viss kvot (ett visst antal djur) för hur mycket en population får beskattas har vissa fördelar. Man kan direkt avläsa sambandet mellan beslut och resultat, vilket troligen är huvud- anledningen att denna metod föredras av beslutsfattare. En kvot som tillåter att ett antal djur beskattas blir dock ineffektiv när det handlar om populationer som fluktuerar mycket i antal och reproduktionsframgång mellan olika år, t ex skogshöns och många fiskbestånd. Man måste då sätta kvoten så låg att inte populationen överbeskattas under de perioder när populationen är liten eller reproduktionen låg. Alternativt måste man göra årliga populationsuppskattningar före beskattningen och anpassa kvoten efter detta resultat. Om man ändå använder kvotering för att reg- lera jakt/fiske är det viktigt att man inte lägger kvoten för nära MSY. Detta är ett av de stora debattämnena inom fiskeförvaltningen. Att i stället förvalta genom att reglera ansträngningen är ofta ett säkrare och mer effektivt sätt. Detta innebär i praktiken att man reglerar antalet jägare eller fiskare och kanske den tid de får jaga/fiska och de vapen/redskap de får använda, men utan att lägga några ytterligare begränsningar på beskattningens storlek. Ett fast ansträngningssystem har fördelen att beskattningen blir naturligt anpassad till populationens svängningar i täthet. Beskattningen blir automatiskt lägre vid låg täthet och högre vid hög täthet. Detta system kräver dock att en korrekt storlek på ansträngningen anges, annars riskerar populationen att överskattas och dö ut. En annan fördel med detta system är att det inte blir samma behov av tät inventering/provtagning av populationen. Ett tredje sätt att reglera jakten/fisket är tröskelbeskattning (threshold harvesting). Populationen exploateras först då den över- stiger en bestämd storlek, men beskattas inte alls när antalet under- stiger den nivån. Här är det självklart viktigt att inte sätta tröskel- värdet för lågt, eftersom risken där är stor för resurskollaps eller utrotning. Om man känner populationsstorleken ger tröskelbe- skattning en högre avkastning med lägre risk för resurskollaps eller utrotning än andra strategier. En relativt säker form av beskattning kombinerar tröskelbeskatt- ning med antingen kvot eller ansträngning. Det innebär att arten är fridlyst när den ligger under en bestämd storlek (tröskel). När man passerar denna tröskel tillåter man dock inte fri beskattning utan begränsar den till en bestämd kvot eller ansträngning. Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna Närliggande områden avlysta från jakt och fiske kan förbättra de beskattade populationernas stabilitet och ökar tillförlitligheten i avkastningen. Dessa områden tjänar då som populationskälla som fyller på vilt- och fiskförråden i områden där jakt och fiske är tillåten. Många vilt- och fiskarter har överexploaterats till följd av ökad efterfrågan från en växande människopopulation, ekonomiska faktorer och olämplig reglering av jakt och fiske. Regleringen tar sällan tillräcklig hänsyn till slumpmässigheten i arternas popula- tionsdynamik och det råder ofta ofullständig kunskap om arternas omvärldsfaktorer och hur de påverkar den beskattade arten. Oav- sett om jakten/fisket regleras genom kvoter, ansträngning eller genom tröskelbeskattning är det viktigt att praktisera försiktig- hetsprincipen. För att lyckas med en uthållig beskattning krävs en uppskattning och kontinuerlig utvärdering av storleken på den bär- kraftiga beskattningen samt kontinuerlig övervakning av de be- skattade djurarternas populationer. Då kan man upptäcka nedåtgående populationstrender. 5.4Produktionens och avkastningens storlek Generellt sett kan man säga att den biologiska produktionen, dvs. ökningen i antal, storlek och ålder av olika arter, är lägre i rensköt- selområdet än i sydligare delar av . Låga temperaturer ger långsam tillväxt för alger och växtligheten vilket i sin tur ger en be- gränsad födoresurs för fiskar, fåglar och däggdjur. Låga tempera- turer ger också en långsam nedbrytning av döda djur- och växt- delar, vilket ger en lägre omsättning av näringsämnen och förstär- ker den låga tillväxten av växtligheten. Många däggdjursarter har en långsam tillväxt och könsmognad samt lång livslängd under vilken de får flera kullar med få ungar varje gång. En sådan reproduktions- strategi gör det möjligt för populationen att utstå av hög ungdödlighet eller dålig reproduktionsframgång. Stor variation i temperatur, hemområdets produktivitet och tillgång till lämpliga habitat för parning och ungvårdnad gör att reproduktionen varierar både lokalt och mellan år. Det gör att många arter är känsliga för beskattning. Det finns också exempel på arter som har en motsatt reproduk- tionsstrategi, så kallade opportunister. Sorkar och ripor är exempel på sådana arter som vid gynnsamma förhållanden förökar sig Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna Sorkar och ripor med sin höga reproduktionspo- tential har stor betydelse för rovdjur som jaktfalk och fjällräv. Dessa biologiska förutsättningar får naturligtvis konsekvenser för storleken på avkastningen från fisken och viltet: 1.Man kan inte generellt beskatta lika stor andel av populationen som man gör i sydliga mer produktiva populationer. 2.En icke beskattad population har ofta många äldre, stora indivi- der. I början ger en sådan population en viktmässigt stor av- kastning, som kan vara större än en uthållig sådan. Detta gäller främst fisk. 3.Den för de flesta arktiska arters låga reproduktionshastigheten gör att återhämtningen vid en överbeskattning går långsammare än i mer produktiva miljöer. Eftersom jakten på de flesta arter endast regleras med jakttider är styrmedlen för uttaget grova. Man hoppas att jakten inte ska på- verka populationen och att jakten framför allt är kompensatorisk (dvs. att djuren annars skulle dödas av andra rovdjur eller sjuk- domar). I är älgjaktstilldelningen den enda som tar hänsyn till tillväxttakten i stammen med hjälp av årliga inventeringar. Fjällämmel och andra smågnagare, fjäll- och dalripa och ren är några av de arter som naturligt har stora populationsfluktuationer. Många jaktbara arter som exempelvis älg och sjöfågel gör dessutom stora, säsongsvisa förflyttningar. Fluktuationerna och vandringarna gör att tillgången varierar säsongsbundet. Det är viktigt att beakta hela populationens utbredning för att försäkra sig om att man har överblick över den totala produktionen och beskattningen. Detta försvåras ytterligare av att vissa flyttfåglar, t. ex. änder, beskattas på sina övervintringslokaler, ofta i länder som inte redovisar avskjut- ningsstatistik. Det går inte att göra en generell bedömning av storleken på en uthållig beskattning för de olika jaktbara arterna. En sådan måste göras för varje art och för olika delar av renskötselområdet med tanke på områdets varierande biologiska karaktär. insamlar avskjutningsstatistik för jaktbara arter i . En negativ populationsutveckling som gått så långt att avkastning- en blir sämre bör med hjälp av avskjutningsstatistiken kunna upp- täckas . görs en svensk häckfågeltaxering där häckfåg- Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna larna inventeras längs standardrutter. Populationstrender för van- liga arter som dalripa, tjäder och orre kan därmed följas. En förtät- ning av dessa så kallade standardrutter som följs vid inventering- en behöver göras inom fjällområdet för att få tillförlitligare resultat. Även fast trettiotalet viltarter är jaktbara i renskötselområdet så är de helt dominerande arterna älg, dal- och fjällripa. Jakten på dessa tre arter beskrivs i föreliggande utrednings kapitel 5, varför vi i detta betänkande endast gör några reflektioner runt jakten på dessa arter. 1996 presenterade , och Naturvårds- verket en genomgång av vilka djurarter som borde komma ifråga för en närmare granskning av det nya upplåtelsesystemet för små- viltsjakt och fiske ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen. För- utom de arter som nämns nedan ansågs alfågel, sjöorre, svärta, bergand, sädgås, stjärtand, enkelbeckasin och mård vara arter som på olika sätt skulle komma att beröras av utökad småviltsjakt, och därför borde följas upp med jämna mellanrum. Älgstammen i som helhet har en mycket hög täthet i en internationell jämförelse. Jägarkåren utför i samband med älgjakten inventeringar i form av registrering av älgobservationer samt spillningsregistrering. Flyg- och spillningsinventering utförs i vissa områden. Kunskapen om älgstammens storlek och demografi (sammansättning) i fjällområdet är dock förhållandevis begränsad. Flyginventeringar i fjällområdet görs sällan. Antalet jägare är rela- tivt sett lågt, vilket gör älgobsinventeringen osäker. Bedömningen försvåras också av att älgarna vandrar mellan vinter- och sommar- områden. I fjällområdet är det viktigt att ta hänsyn till den osäker- het som finns i uppgifterna om älgstammens storlek när licens- kvoterna fastställs. Dessutom måste man ta med i beräkningarna att den illegala älgjakten anses vara betydande i delar av det aktuella området. Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna Fjällripan finns i huvudsak på kalfjället och ibland nere i den glesa fjäll- björkskogen. Dalripan finns även i skogslandet och i . Den största kunskapen och den mesta forskningen är gjord på dalripa, och det som sägs om ripa härefter gäller följaktligen främst dalripa. Detta är i sig anmärkningsvärt eftersom den utökade fjäll- jakten även berör jakt på fjällripa. Ripstammen fluktuerar stort . Dalripspopulationen kan variera upp till i antal mellan två påföljande vårar. Ripjakten regleras med hjälp av kvotering, dvs. varje jägare får skjuta ett visst antal ripor per dag. (se avsnittet Uthålligt nytt- jande av vilt och fisk för diskussion om de begränsningar kvo- tering innebär.) Det är ännu inte helt klarlagt hur stor andel av ripstammen som kan tas ut via jakt i en uthållig beskattning. Det varierar sannolikt mellan olika områden och år. Reglering av rip- jakten genom att reglera ansträngningen skulle troligen vara bättre för att säkerställa ett uthålligt nyttjande. En publicerad forskningsrapport om dalripa rekommenderar att man inför buffert- zoner utan ripjakt varifrån rippopulationer naturligt kan sprida sig. Detta skulle kunna motverka en överbeskattning och minska be- hovet av en resurskrävande övervakning. När det gäller storlek på beskattning av ripstammen är det vik- tigt att ha i åtanke att ripor tillsammans med smågnagare är huvud- födan för många rovfåglar och rovdjur i renskötselområdet, bland annat för de rödlistade arterna jaktfalk, kungsörn, fjällvråk, fjällräv och järv. För dessa arter är tillgången på ripa viktig för deras över- levnad. Tjäder är den fågel som efter riporna är det mest eftertraktade småviltet. Vissa av de stora fjällnära skogsområdena är förhållande- vis opåverkade och utgör viktiga reproduktionsområden för tjä- dern. På många andra håll i landet, även inom delar av renskötsel- området, förefaller tjädern att minska i antal och utbredning, till följd av det förändrade och fragmenterade skogslandskapet. Om inga uppföljningsstudier på hur tjädern klarar det ökade jakttrycket efter 1993 har gjorts så bör man göra det . Uthålligt nyttjande av jakt- och fiskeresurserna regleras genom kvotering. Varje jägare som löser jaktkort får för- utom 8 ripor skjuta 3 andra skogshöns per dag. För björn och lo har satt upp minimimål för hur många djur som ska finnas i , och i den mån de överstiger minimi- målet ger tillstånd till licensjakt på dessa. Varje län tilldelas jakt på ett antal djur.