sou · GTB380 · 2006-01-01 00:00:00 — I lagen anges först de allmänna förutsättningar som gäller för att en lämning skall anses vara en fast fornlämning. Således framgår att fråga skall vara om lämningar efter människors verksamhet under forna tider, som har tillkommit genom äldre tiders bruk och som är varaktigt övergivna. Vad som är en fast fornlämning i lagens mening anges därefter genom en uttömmande uppräkning av olika typer av fasta fornlämningar som exempelvis gravar, gravbygg- nader, stenar och bergytor med bl. a. inskrifter och symboler, lämningar av bostäder, boplatser och arbetsplatser samt ruiner av märkliga byggnader och byggnadsverk (2 kap. 1 § andra stycket). Till en fast fornlämning hör ett så stort område på marken eller på sjöbotten som behövs för att bevara fornlämningen och ge den ett tillräckligt utrymme med hänsyn till dess art och betydelse (2 kap. 2 § första stycket). Detta område benämns fornlämnings- område och är alltså en del av fornlämningen (prop. 1987/88:104 s. 36). I 2 kap. 3 § KML definieras fornfynd som föremål som saknar ägare när de hittas och som påträffas i eller vid en fast fornlämning och har samband med denna eller påträffas under andra omständigheter och kan antas vara gamla. Fornfynd som har samband med en fornlämning tillfaller staten medan övriga fornfynd tillfaller upphittaren (4 §). Denne är dock skyldig att i vissa särskilt angivna fall erbjuda staten att få lösa in fyndet mot betalning. RAÄ och får vidta de åtgärder som behövs för att skydda och vårda en fast fornlämning. får även uppdra åt annan att vidta sådana åtgärder (7 §). Med stöd av 2 kap. 9 § kan vidare meddela särskilda föreskrifter till skydd för en fast fornlämning. Enligt 2 kap. 6 § KML är det förbjudet att utan tillstånd rubba, ta bort, gräva ut, täcka över eller genom bebyggelse, plantering eller på annat sätt ändra eller skada en fast fornlämning. Av 8 § framgår att RAÄ och utan hinder av 6 § bl. a. får undersöka en fast fornlämning och undersöka en plats där fornfynd påträffas. får lämna tillstånd till annan att företa en sådan undersökning under de villkor som myndigheten bestämmer. De undersökningar som här avses är sådana som initieras i veten- skapligt syfte och inte sådana som kommer till i samband med att fråga om tillstånd till ingrepp aktualiseras. Bestämmelser om ingrepp i en fast fornlämning finns i 2 kap. 10–15 §§ KML. Enligt 10 § första stycket bör den som avser att uppföra en byggnad eller en anläggning eller genomföra ett annat arbetsföretag ta reda på om någon fast fornlämning kan beröras av företaget och i så fall samråda med . Ansvaret för att ta reda på om någon fast fornlämning berörs av ett planerat arbetsföretag åvilar således den som ansvarar för företaget. Det förutsätts dock att de myndigheter som särskilt svarar för kultur- minnesvården kan tillhandahålla information om var fornlämningar är belägna (jfr prop. 1987/88:104 s. 39 och 77). Efterforskandet gäller bara redan kända fornlämningar. Av 10 § andra stycket följer att om en fornlämning påträffas under grävning eller annat arbete, skall arbetet avbrytas till den del fornlämningen berörs. Den som leder arbetet skall anmäla förhållandet hos . Bestämmelsen tar sikte såväl på de fall då en tidigare okänd fornlämning påträffas som sådana då en redan känd forn- lämning oförmodat har kommit att beröras. Vid planerad exploatering av ett större markområde har möjlighet att besluta om en särskild utredning på företagarens bekostnad för att ta reda på om en fast fornlämning berörs av arbetsföretaget (11 §). Som exempel på sådana större arbetsföretag anges bl. a. anläggande av allmän väg eller större enskild väg, järnväg, flygfält eller anläggning för energiförsörjning. Detsamma gäller i fråga om vattenföretag eller mer omfattande byggande för bostads-, industri- eller handelsändamål. Bestäm- melsen gäller däremot inte åtgärder som sker inom ramen för pågående markanvändning, t.ex. inom jord- eller skogsbruket. Ett beslut om särskild utredning förutsätter att kunnat konstatera att det finns ett sakligt motiverat behov av det fördjupade beslutsunderlaget. Grunden för detta kan vara enstaka tidigare registrerade fornlämningar i närområdet vilka erfarenhets- mässigt brukar indikera ytterligare förekomster. I 12 § föreskrivs att den som vill rubba, ändra eller ta bort en fast fornlämning skall ansöka om tillstånd hos . De ingrepp det här är fråga om är inte sådana ingrepp som tillkommer av vetenskapligt intresse utan ingrepp som hänger samman med markanvändningen (jfr redogörelsen ovan i anslutning till 8 §). Enligt paragrafens andra stycke får lämna tillstånd till ingreppet endast om fornlämningen medför hinder eller olägenhet som inte står i rimligt förhållande till fornlämningens betydelse. skall göra en avvägning mellan intresset av att få göra ingreppet och intresset av att bevara fornlämningen. Endast om exploateringsintresset väsentligen väger över bevarandeintresset får tillstånd ges. Bevarandet av fornlämningen får medföra hinder eller olägenhet men inte i orimlig grad. Vid bedömningen av exploa- teringsintresset beaktas arbetsföretagets betydelse både ur enskild och allmän synpunkt (prop. 1987/88:104 s. 79). Med stöd av 13 § första stycket får som villkor för tillstånd enligt 12 § ställa skäliga krav på särskild undersökning för att dokumentera fornlämningen och ta till vara fornfynd eller på särskilda åtgärder för att bevara fornlämningen. Med att ta till vara fornfynd avses fyndhantering och nykonservering, dvs. den konservering som görs av nya fornfynd (prop. 1996/97:99 s. 25 f.). Innan prövar en ansökan enligt 12 § får den besluta om arkeologisk förundersökning av fornlämningen, om det behövs för att få ett tillfredsställande underlag för prövningen eller för att bedöma behovet av att ställa krav på särskild undersökning (13 § andra stycket). Ett beslut om förundersökning förutsätter således att har gjort bedömningen att en fast fornlämning berörs av det aktuella arbetsföretaget. Genom den arkeologiska förundersökningen kan en redan känd fornlämnings art och utbredning fastställas. kan vidare få underlag för att kunna beräkna kostnaden för den slutliga undersökningen. Förundersökningen skall normalt inte innebära någon ökning av de sammanlagda undersökningskostnaderna. Tvärtom bör förunder- sökningen ge möjligheter för att utforma krav- specifikationen så att den kommande särskilda undersökningen kan genomföras så rationellt som möjligt. I beslut om särskild utredning, särskild undersökning eller arkeologisk förundersökning skall ange vem som skall utföra utredningen eller undersökningen. Därvid gäller inte lagen (1992:1528) om offentlig upphandling. Av 13 § första stycket framgår att i beslut om särskild under- sökning skall såvitt möjligt ange den kostnad som åtgärderna beräknas medföra. Vad som är skäligt skall bedömas efter fornlämningens betydelse och inte efter arbetsföretagets omfattning eller ekonomi. för obetydligt i förhållande till fornlämningens betydelse skall, i enlighet med vad som framgår av 12 §, tillstånd över huvud taget inte ges (prop. 1987/88:104 s. 80). Någon bestämmelse om att ange kostnad finns inte i fråga om särskild utredning eller arkeologisk förunder- sökning. Av 14 § första stycket framgår vidare att huvudregeln är att den som utför ett arbetsföretag som berör fast fornlämning svarar för kostnaden för särskild undersökning och arkeologisk förunder- sökning, i den mån den sistnämnda innebär några kostnader. Bakgrunden till bestämmelserna om kostnadsfördelningen är den tanke som framfördes av (SOU 1985:13 s. 122), nämligen att det är ett nationellt intresse att bevara fornlämningarna, medan det generellt sett inte är något nationellt intresse att låta ta bort dem. Den som planerar ett arbetsföretag som kommer att eller kan tänkas beröra en fast fornlämning har därför ansetts böra bekosta de arkeologiska undersökningar som företaget föranleder. I 14 § andra stycket anges de undantag som finns från huvudregeln om kostnadsansvar för särskilda undersökningar och arkeologiska förundersökningar. Företagaren svarar således inte för kostnad som hänför sig till en fornlämning som inte förut varit känd. För att kunna anses okänd bör fornlämningen ha varit okänd såväl för antikvariska myndigheter som för allmänheten på orten. Däremot är en fornlämning vid tillämpning av denna punkt inte att anse som okänd om den, före beslutet i tillståndsfrågan, har upptäckts t.ex. vid en sådan särskild utredning som avses i 11 § (prop. 1987/88:104 s. 81). Företagaren svarar inte heller för kostnad som väsentligt överstiger vad angett i sitt tillståndsbeslut. Enligt uttalanden i den nu nämnda propositionen torde denna gräns normalt anses nådd när överskridandet uppgår till bortåt . Företagaren är även befriad från ansvar för kostnad som hänför sig till en arkeologisk förundersökning, om inte meddelar tillstånd till ingrepp i fornlämningen. Om däremot något arbetsföretag inte kommer till stånd på grund av att företagaren avstår från det av exempelvis kostnadsskäl kan det inte bli aktuellt med befrielse. Slutligen svarar företagaren inte för kostnad, som hänför sig till arkeologisk förundersökning eller särskild undersökning, om det visar sig att någon fornlämning inte berörs av arbetsföretaget, vilket kan vara fallet om gjort ett felaktigt antagande om fornlämningsförekomst. Bestäm- melsen är också en spärr mot att beslutar om förundersökning i onödan. skall inte användas för att ta reda på om det finns tidigare okända fornlämningar som berörs av ett arbetsföretag, utan för att ge underlag för att fastställa villkoren för tillstånd till ingrepp i en fornlämning som var känd när tillståndsfrågan väcktes. beslut om kostnader är inte i sig verkställbart. Enligt 15 § är den som vägras tillstånd enligt 12 § beträffande fornlämning som när den påträffas var helt okänd och utan synligt märke ovan jord berättigad till skälig ersättning av allmänna medel, om fornlämningen vållar honom betydande hinder eller olägenhet. Det får således inte vara fråga om en fornlämning som den tillståndssökande kunnat få besked om vid förfrågan hos läns- styrelsen, kommunen eller hos RAÄ. Med kravet på synligt märke ovan jord avses sådana märken som även för en lekman bör ge anledning till misstanke om att det finns en fornlämning. Inlösen och hittelön vid fornfynd regleras i 16 § KML. Beträffande fyndfördelning anges i 17 § att RAÄ genom fyndfördelning får överlåta statens rätt till fornfynd på museum som åtar sig att vårda det på ett tillfredsställande sätt. I 18–20 §§ återfinns bestämmelser om metallsökare och i 21–23 §§ bestämmelser om ansvar m.m. för överträdelser mot bestäm- melserna. Av 24 § framgår att RAÄ:s beslut enligt 17 § om fyndfördelning överklagas hos regeringen. Övriga beslut enligt 2 kapitlet över- klagas hos allmän förvaltningsdomstol, om inte annat följer av 25 §. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Kommunen får överklaga beslut enligt bl.a. 12 § andra stycket. Enligt 25 § får beslut avseende vissa angivna ersättningsfrågor inte överklagas. Detta gäller bl. a. beslut om kostnad för förundersökning eller särskild undersökning enligt 14 § andra stycket. Den som är missnöjd med sådana beslut kan i stället väcka talan mot staten vid fastighetsdomstol. 2.2Förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m. I förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m. finns bestäm- melser om bl.a. vissa myndigheters uppgifter i frågor som rör fornminnen. De inledande paragraferna i förordningen, 1–4 §§, är allmänna bestämmelser om samråd m.m. Enligt 1 § skall samråda med RAÄ innan myndig- heten fattar beslut i ett ärende enligt KML som kan medföra ersättningsskyldighet eller på annat sätt är av större vikt. Vid tillsynen över kulturminnesvården i länet skall vidare samverka med kulturminnesvårdande organ inom länet, särskilt länsmuseer och motsvarande museer (2 §). I 3–4 §§ återfinns bestämmelser om skyldighet att sända kopior av beslut enligt KML till RAÄ respektive underrätta RAÄ när fråga om åtal i vissa fall uppkommit samt RAÄ:s skyldighet att underrätta lantmäterimyndigheten om fasta forn- lämningar som kan antas ännu inte vara införda i fastighets- registrets allmänna del. Av 5 § framgår att genast skall underrätta kommunen om beslut i ärenden som avses i 2 kap. 2, 9 och 12 §§ KML samt underrätta lantmäterimyndigheten om beslutet när detta vunnit laga kraft. Enligt 6 § skall RAÄ underrätta innan myndigheten vidtar en åtgärd enligt 2 kap. 7 eller 8 §§ KML (se kap. 2.1). skall samråda med RAÄ innan vidtar motsvarande åtgärd. Underrättelse eller samråd behöver dock inte ske om åtgärden är brådskande. I 7 § första stycket föreskrivs att innan ger någon tillstånd att vidta åtgärder enligt 2 kap. 7 eller 8 §§ KML skall myndigheten förvissa sig om att denne har tillräcklig kunskap för att utföra åtgärderna på ett tillfredsställande sätt. Av andra stycket samma paragraf framgår att innan fattar beslut enligt 2 kap. 11 och 13 §§, dvs. beslut om särskild utredning, särskild undersökning eller arkeologisk förundersökning, skall myndig- heten förvissa sig om att den som skall utföra utredningen eller undersökningen har tillräcklig kunskap för att utföra den på ett tillfredsställande sätt. Av 8 § framgår bl.a. att länsstyrelse och länsmuseum är skyldiga att genast skriftligen underrätta RAÄ om fornfynd som de tar emot. Genom 9 och 10 §§ bemyndigas länsstyrelse respektive RAÄ att i vissa avseenden meddela föreskrifter. Således anges i 10 § att närmare föreskrifter om verkställighet av 2 kap. 10–13 §§ KLM meddelas av RAÄ. 2.3Förordningen (1993:379) om bidrag till kulturmiljövård Enligt 1 § förordningen (1993:379) om bidrag till kulturmiljövård har en kostnadsansvarig företagare, vid sidan av kostnadsbefrielse enligt 2 kap. 14 § KML, möjlighet att – i mån av tillgång på medel – få statsbidrag för bl.a. vissa arkeologiska undersökningar. Av 7 § i förordningen framgår att bidrag får lämnas till en undersökning och övriga åtgärder enligt 2 kap. 13 § KML om fornlämningen finns i ett område med samlad äldre bostads- bebyggelse och berörs av kompletterings- eller förtätnings- bebyggelse, eller om den finns i ett område där tillgången på lämpligt lokaliserad och byggbar mark är begränsad och behovet av bostäder är stort. Bidrag får dock endast lämnas om fornlämningen saknar synligt märke ovan jord, det finns ett större allmänt intresse av att bebyggelsen kommer till stånd, det inte finns möjligheter att anpassa bebyggelsen så att en fast fornlämning inte berörs, kostnaden för åtgärderna är stor och särskilda antikvariska värden inte skadas av arbetsföretaget (8 §). Enligt 9 § skall bidraget motsvara den kostnad som enligt 2 kap. 14 § KML skall betalas av företagaren. Som sådan kostnad räknas inte kostnader för maskintid och grovarbetskraft. I 10 § första stycket föreskrivs vidare att bidrag kan lämnas till undersökning och övriga åtgärder enligt 2 kap. 13 § KML som enligt lagen skall betalas av företagaren om arbetsföretaget föranleds av en myndighets beslut eller någon annan tvingande omständighet, är av begränsad omfattning och det med hänsyn till omständigheterna är skäligt att företagaren avlastas kostnaderna för de arkeologiska åtgärderna. I andra stycket anges som exempel på arbetsföretag av mindre omfattning företag som innebär mindre förändringar i nyttjandet av en byggnad, en anläggning eller ett markområde. Även om arbetsföretaget inte är av sådant slag som anges i första stycket får bidrag lämnas till kostnader för att ta till vara fornfynd enligt 2 kap. 13 § KML, om det finns särskilda skäl (10 § tredje stycket). Närmare föreskrifter om verkställighet av tredje stycket meddelas av RAÄ (10 § fjärde stycket). Av 11 § framgår att bidrag inte får lämnas till ett statligt, landstingskommunalt eller kommunalt organ. RAÄ har överlåtit beslutanderätten i frågor om bidrag till kulturmiljövård enligt förordningen till . Beslut av RAÄ eller enligt förordningen får inte överklagas (21 §). 2.4Förordningen (1996:1598) om statsbidrag till regional kulturverksamhet Enligt 1 § förordningen (1996:1598) om statsbidrag till regional kulturverksamhet kan bl.a. regionala museer få bidrag till sådan verksamhet. Av 2 § följer att statsbidrag endast lämnas till regionalt museum som också får bidrag från ett landsting, en kommun eller någon annan huvudman. Enligt 4 § skall statsbidraget till regionala museer syfta till att stödja museerna i deras uppgift att samla in, bearbeta och förmedla kunskaper om regionens kulturarv, dess konstutveckling samt om samhället och miljön i övrigt. Bidraget skall ge museerna möjlighet att ta det ansvar för kulturmiljöarbetet som vilar på dem. Under högst kan bl.a. regionala museer vidare få särskilda utvecklingsbidrag (11 §). Sådana bidrag skall ges till museerna för arbete med att nå nya publikgrupper och att granska museernas samlingar (13 §). Av 15 § framgår att ansökan om statsbidrag skall göras hos . För statsbidrag till de regionala museerna i län för uppgifter inom kulturmiljöarbetet skall ansökan dock göras hos RAÄ. I 17–21 §§ återfinns bestämmelser angående fördelningen av stödet, avrapportering och återbetalning. Enligt 23 § får beslut enligt förordningen inte överklagas. 2.5Förordningen (1998:305) om försöksverksamhet med ändrad fördelning av statsbidrag till regional kulturverksamhet I fråga om statsbidrag till regionala museer i län är även förordningen (1998:305) om försöksverksamhet med ändrad för- delning av statsbidrag till regional verksamhet av intresse. Förordningen är tidsbegränsad och tillämpas på det regionala självstyrelseorganet i län till och med . Förordning innehåller föreskrifter om statsbidrag till regional kulturverksamhet i anslutning till lagen (1996:1414) om försöks- verksamhet med ändrad regional ansvarsfördelning. Av lagen jämfört med förordningen framgår att statsbidrag till regionala kulturinstitutioner i län skall fördelas av läns landsting. Förordningen omfattar inte stöd i form av utvecklings- bidrag. I fråga om sådana bidrag gäller föreskrifterna i förordningen (1996:1598) om statsbidrag till regional kulturverksamhet. Statsbidrag enligt förordningen (1998:305) om försöks- verksamhet med ändrad fördelning av statsbidrag till regional verksamhet får endast lämnas till regionalt museum vars verksamhet också finansieras av ett regionalt självstyrelseorgan, ett landsting, en kommun eller annan huvudman (3 §). På samma sätt som gäller för statsbidrag till regionala museer i övriga län skall bidraget till museer i län syfta till att stödja museerna i deras uppgift att samla in, bearbeta och förmedla kunskaper om regionens kulturarv, dess konstutveckling samt om samhället och miljön i övrigt (6 § första stycket). Statsbidrag för de regionala museernas i län uppgifter lämnas och fördelas på det sätt som föreskrivs i förordningen (1996:1598) om statsbidrag till regional kulturverksamhet (6 § andra stycket). I 8–12 §§ återfinns bestämmelser om ansökan och fördelning av bidrag, bidragets storlek, rapportering och återbetalning. läns landstings beslut enligt förordningen får inte över- klagas (13 § jfr med 2 §). Uppdragsarkeologi kan och brukar beskrivas som ett system med i huvudsak tre parter, kulturmiljösektorns myndigheter, den som skall utföra ett arbetsföretag, dvs. exploatören, och den under- sökande institutionen. Därutöver finns ytterligare organisationer m.m. för vilka verksamheten är av betydelse. I detta kapitel redogör vi för myndigheter m.fl. som är berörda av uppdragsarkeologisk verksamhet. Enligt 1 § förordningen (1997:1171) med instruktion för Riks- antikvarieämbetet (RAÄ) är RAÄ central förvaltningsmyndighet för frågor om kulturmiljön och kulturarvet. RAÄ har överinseende över kulturminnesvården i landet, se 1 kap. 2 § tredje stycket lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (KML). Detta avser såväl tillämpningen av KML som den arkeologiska uppdragsverk- samheten. Som central tillsynsmyndighet skall RAÄ följa upp och utvärdera det regionala kulturmiljöarbetet samt biträda bl. a. länsstyrelserna i frågor som rör detta. RAÄ har vidare till uppgift att svara för information, rådgivning och utbildning samt verka för att resultat från forsknings-, utvecklings- och undersöknings- verksamhet utnyttjas inom kulturvården. RAÄ skall även utföra arkeologiska undersökningar och svara för konservering samt vård av kulturminnen och kulturföremål. Myndigheten för och vidareutvecklar centrala register inom kulturmiljöområdet. RAÄ meddelar, med stöd av 10 § förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m. (KMF), föreskrifter om verkställighet av 2 kap. 10–13 §§ KML, dvs. om förfarandet vid ingrepp i fast fornlämning. Som ett led i sin rådgivande funktion ger myndigheten vidare ut allmänna råd och rekommendationer. RAÄ får överklaga beslut av domstol eller annan myndighet enligt KML, se 1 kap. 2 § tredje stycket KML. Av 4 § instruktionen för RAÄ följer att myndig- heten inom sitt ansvarsområde får åta sig att mot avgift utföra undersökningar, utredningar och andra uppdrag åt myndigheter och enskilda. För uppdragen får myndigheten ta ut ersättning motsvarande kostnaden för verksamheten. RAÄ:s verksamhet är indelad i verksamhetsgrenarna myndig- hetsarbete, kunskapsuppbyggnad, arkeologisk uppdragsverksamhet, vård och publikarbete. Myndighetens arkeologiska uppdrags- verksamhet bedrivs av avdelningen för arkeologiska undersökningar (UV). Riksantikvarien är chef för . Vid sidan av verksledning och olika stödfunktioner (verkssekretariat och ledningsstab) är RAÄ organiserad i fyra avdelningar, kulturmiljöavdelningen, avdelningen för kunskapsförmedling, antikvarisk-tekniska avdelningen och avdelningen för arkeologiska undersökningar.1 Varje avdelning leds av en avdelningschef. Ungefär 400 personer är tillsvidareanställda vid myndigheten.2 RAÄ är i huvudsak lokaliserat till . Verksamhet bedrivs dessutom vid RAÄ:s besöksmål och fastigheter samt vid UV:s lokalkontor ute i landet. Regeringen har uppdragit åt RAÄ att lokalisera motsvarande 140 årsarbetstillfällen från till . Omlokaliseringen skall i princip omfatta de delar av verksamheten som avser förmedling och tillgänglig- görande, information, registerverksamhet inklusive uppbyggnad och utveckling av informationssystem, olika stödfunktioner, konservering och vård av byggnader och föremål samt ledningen för UV.3 Omlokaliseringen skall påbörjas och vara avslutad vid utgången av . I kap. 4 går vi närmare in på RAÄ:s myndighetsuppgifter inom uppdragsarkeologin. 2Jfr RAÄ; Årsredovisning 2004. 3Regeringsbeslut , U2005/4326/Kr, U2005/5217/Kr. 3.1.2RAÄ:s avdelning för arkeologiska undersökningar Enligt regleringsbrevet för avseende RAÄ är målet att den arkeologiska uppdragsverksamheten vid RAÄ skall vara förebildlig i fråga om antikvarisk och vetenskaplig kvalitet, relevans och kostnadseffektivitet. Som villkor för avgiftsbelagd verksamhet anges i regleringsbrevet vidare bl.a. att: RAÄ mot avgift får förmedla det arkeologiska dokumenta- tions- och analysverktyget Intrasis till andra myndigheter och enskilda, inom och utom landet. Inkomsterna disponeras av RAÄ. RAÄ:s verksamhet inom avdelningen för arkeologiska undersökningar (UV) skall utgöra ett separat verksamhets- och resultatområde som i sin helhet finansieras med avgiftsintäkter och andra intäkter avseende utförda uppdrag. Inkomsterna disponeras av myndigheten. RAÄ:s ekonomiska resultat av verksamheten inom UV skall särredovisas i årsredovisningen. I 26 § arbetsordningen för RAÄ föreskrivs att UV skall åta sig uppdrag att utföra arkeologiska utredningar och undersökningar samt andra uppdrag som gäller uppbyggnad eller spridning av kunskaper om kulturmiljön. Avdelningen får inte i sin uppdrags- verksamhet uppträda så att den kan uppfattas som företrädare för i dess myndighetsroll.4 UV har såväl tillsvidareanställd som säsongsanställd personal. Antalet tillsvidareanställda uppgår till ungefär 150 personer.