sou · GTB328 · 2006-01-01 00:00:00 — Subventionerad kollektivtrafik eller skatteavdrag för de kost- nader som uppstår i samband med arbetsresor, eller i samband med dubbelt boende, främjar också rörligheten. Regeringen har fram- hållit att möjligheten att göra skatteavdrag för tillfälligt arbete och 40 SOU 2003:37 s. 31 f. dubbel bosättning ingår bland de faktorer som torde påverka den geografiska rörligheten.41 En viktig aspekt är också hur väl det sociala systemet (t.ex. barn- omsorg) är utvecklat för att möjliggöra för båda könen att nyttja möjligheter till geografisk rörlighet. Dessutom är individens egen inställning till flytt och pendling betydelsefull. Inom arbetsmarknadspolitiken är kraven på geografisk- och yrkesmässig rörlighet, som regleras i lagen (1997:238) om arbetslös- hetsförsäkringen, det övergripande rörlighetsstimulerande instru- mentet. Enligt gällande regler har en arbetssökande rätt att begränsa sitt yrkesmässiga och geografiska sök- område. ställer emellertid lagen krav på att den arbetssökande skall ha ett vidgat yrkesmässigt och geografiskt sök- område. Dessutom skall den arbetssökande söka arbete aktivt och vara villig att acceptera lämpligt arbete även om detta kräver flytt eller veckopendling. Inom arbetsmarknadspolitiken kan flytt och pendling stimuleras genom att de arbetssökande beviljas ersättning för direkta kostnader i samband med att de tar arbete i annan region än hemregionen. har två bidragsformer att nyttja i detta syfte nämligen respenning som innebär ersättning för sökanderesa samt bidrag för flytt av den arbetssökandes bohag och pendlingsbidrag för dag- och veckopend- ling (se avsnitt 4.1). 5.2.4Fakta om flytt och pendling Anpassningen på arbetsmarknaden leder till att antalet arbets- givarbyten är omfattande. Under den senare var antalet arbetsgivarbyten över 400 000 , en siffra som steg till över 500 000 under år 2000.42 Detta speglar en betydande rörlighet som också kan omfatta geografisk rörlighet. I detta avsnitt skall vi beskriva utvecklingen under avseende flytt och pendling. 41Prop 1989/90:110 s. 360. 42SOU 2003:37 s. 30. Enligt Regionalpolitiska utredningen har långtidstrenden i , varit en minskad geografisk rörlighet i form av flyttningar.43 flyttade av befolkningen över en länsgräns. låg de årliga flyttningarna i trakten av . Trenden bröts emellertid , vilket gällde såväl de relativt långväga flyttningarna över länsgräns, som de relativt kortväga mellan lokala arbetsmarknader och mellan kommuner. Minskningen har således avstannat och tendensen är en måttlig ökning av antalet flyttningar. var enligt utredningen ett årtionde som avvek från det normala mönstret med avseende på flyttningarnas beroende av arbetsmarknadens förändringar. Sambandet man iakttog tidigare var att goda tider innebar hög geografisk omflyttning och dåliga tider lägre rörlighet. ökade bruttorörligheten något trots en kraftigt minskad sysselsättning. Den viktigaste orsaken till detta, som indirekt har samband med 1990-talets arbetsmarknadskris, var enligt utredningen det ökade antalet studerande. Den högre utbildningen expanderade under detta decennium vilket resulterade i en ökad geografisk rörlighet. Ungdomar mellan stod för hela uppgången i flytt- ningarna jämfört med tidigare perioder. För alla andra ålders- grupper, där de arbetsmarknadsrelaterade flyttningarna kunde för- väntas väga tyngre, rådde det motsatta förhållandet. Här var rörlig- heten mindre än tre decennier tidigare. Ett annat förhållande som till en mindre del förklarade att bruttorörlig- heten ökade trots att sysselsättningen minskade var enligt utredningen en ökad omflyttning av invandrare. Flyktingmottag- ningen innebar att nyanlända flyktinginvand- rare placerades ut i flertalet svenska kommuner, varefter många flyttade vidare inom , ofta i riktning mot storstads- områdena. av alla flyttningar mellan tätorter, tätortsnära landsbygder och glesbygder sker lokalt och huvudsakligen mellan motsvarande områdestyper enligt utredningen. Av den totala inflyttningen till storstadsregionerna utgjorde inflyttningen från skogslänens inre delar –1998. Det direkta sambandet mellan glesbygdens befolkningsminskning 43 SOU 2000:87 s. 37 ff. SOU 2005:28 Arbetsmarknaden och rörligheten och storstädernas befolkningstillväxt är med andra ord för- hållandevis svagt. Enligt utredningen flyttar högutbildade mer än lågutbildade. Benägenheten att flytta är avsevärt större för universitetsutbildade och den är särskilt stor för dem som har lång universitets- utbildning. Detta gäller dock endast vissa typer av flyttningar och exempelvis inte mellan glesbygdsregioner. Majoriteten av flyttarna över kommungräns äger rum i åldrarna . Samman- boende flyttar mindre än ensamstående oberoende av andra faktorer. En förklaring till detta är att det i hushåll där båda förvärvsarbetar kan vara svårt för en medföljande partner att få ett acceptabelt arbete. När det gäller motiv till flyttningar konstaterade utredningen att en viktig skillnad föreligger mellan dagens flyttmönster och 1960- talets flyttvåg. Beslut om att flytta eller stanna upplevs i dagens som nästan helt eller hållet frivilligt. Det handlar om beslut som ganska väl passar in i den enskilda individens livsprojekt och i de flesta fall har människor hamnat på en ort som de känner sig nöjda med. Den tidigare traditionella bilden, där tvingande arbets- marknadsskäl bidrog till den kraftiga omflyttningen på 1950- och 1960 talen, är av en mycket ringa omfattning . uppger de flesta som flyttar skäl som inte är relaterade till vare sig arbets- marknaden eller studier utan det dominerande motivet är i stället sociala förhållanden och miljöombyte. Sex av tio som har flyttat angav sådana motiv till sin flytt. Bara en av fem angav arbetsmark- nadsrelaterade motiv och bara en mindre del av dessa befann sig i en situation där man saknade arbete och flyttade för att få jobb (). En av fem flyttade för att studera. I takt med att de arbetsmarknadsrelaterade flyttningarna har minskat så har den mer direkt arbetsrelaterade rörligheten i form av pendling ökat. Enligt ett statistiskt meddelande från SCB (1999) ökade andelen som pendlade över kommungräns från till mellan 1985 och 1999.44 Enligt ITPS rapport tillstånd 2004 (A2004:012) har pendlingen över kommungräns –2001 ökat för kvinnor och 44 SCB (1999) Utveckling och flöden på arbetsmarknaden : Registerbaserad arbetsmarknads- statistik, Statistiska meddelanden AM 32 , . uppgick pendlingen över kommungräns till för kvinnor och för män. Pendlings- och flyttmönstren skiljer sig också åt i viktiga avseenden. Andelen av de förvärvsarbetande männen som pendlar över kommungräns är betydligt högre än motsvarande andel för kvinnorna. När det gäller flyttningar är det i stort sett lika mellan könen. Pendlingen sker också mer jämnt över yrkesverksamma åldrar än var flyttningarna gör.45 Enligt SCB (1999) är dagpendlingen över kommungräns mest omfattande i storstadsregionerna där kommunerna ofta är små till ytan. Andelen pendlare var naturligt nog lägst på som utgör en egen kommun samt i en rad ytstora norrlandskommuner. I de lokala arbetsmarknader där pendlingen över kommungräns är som lägst, bland annat i , , , , och , omfattade den endast mellan av befolkningen. var pendling totalt sett allra vanligast , då närmare var tredje person pendlade över kommungräns. För männen var det allra vanligast med arbetspendling . Därefter sjönk andelen något och förblev på en relativt nivå fram till , då benägenheten att pendla hastigt avtog. Situationen för kvinnorna såg annorlunda ut. Pendling över kommungräns var vanligast och minskade sedan , för att radikalt avta efter . Andelen av de förvärvsarbetande som pendlar över kommun- gräns ökar med utbildningsnivån. pendlade av de med forskarutbildning över kommungräns, av de med eftergymnasial utbildning eller längre, av de med kortare eftergymnasial utbildning än , av de med 3-årig gymnasial utbildning och av de med kortare gymnasial utbildning än . För de med förgymnasial utbildning 9–var andelen och för de med kortare förgymnasial utbildning än var andelen endast strax . Pendlingen över kommungräns beskriver dock endast en dimen- sion av de arbetsresor som sker och säger exempelvis ingenting om avståndet som pendlingen avser. En uppfattning om det sistnämnda kan man däremot få om man studerar antalet LA-regioner enligt SCB:s indelning och hur dessa har utvecklats över tiden.46 Av 45SOU 2003:37 s. 49 f. 46För en beskrivning av SCB:s indelning av i LA-regioner se bilaga 3. tabellen 5.4 framgår att antalet LA-regioner har minskat över tiden, vilket betyder att avstånden som pendlingsresorna avser har ökat. Man kan också utläsa av tabellen att högutbildade i genomsnitt pendlar längre till arbetet än lågutbildade.47 Minst antal LA- regioner (längst arbetspendling) har personer med eftergymnasial utbildning. Flest antal LA-regioner har personer med enbart grund- skoleutbildning. Antal LA-regioner (SCB:s indelning) –2001 uppdelat på olika utbildningskategorier kortare än 3 år Källa: LU s. 108. Personer med lång eftergymnasial utbildning hade klart fler LA-regioner än personer med kort efter- gymnasial utbildning. Detta kan eventuellt förklaras av att antalet personer med kort eftergymnasial utbildning var relativt få och att de hade en mycket specialiserad arbetsmarknad. är skillnaden mellan de båda grupperna mycket liten. Av LU framgår även att det finns stora skillnader mellan kvin- nors och mäns arbetsmarknadsregioner. Män arbetspendlar över större områden än kvinnor totalt och har därmed större arbets- marknadsregioner. Kvinnor har mindre och därmed fler lokala arbetsmarknadsregioner. Om man tittar på kön och utbildningsbakgrund , ser man att det finns stora skillnader mellan hög- och lågutbildade personers pendlingsmönster, både för män och för kvinnor (se tabell 5.5). 47 SOU 2004:34 s. 107 f. Antal LA-regioner (SCB:s indelning) för män och kvinnor med olika utbildningsbakgrund Kort eftergymnasial utbildning, kortare än 3 år Lång eftergymnasial, eller längre Källa: LU s. 109. Vi har i detta avsnitt redogjort för pendling i vid bemärkelse. Den största delen av denna pendling är dagpendling, även om veckopendlingen också ingår. För denna utredning är det naturligtvis framförallt veckopendlingen som är intressant. Något underlag i form av statistik för veckopendling har dock inte kunnat erhållas under den korta tid som utredningen har haft till sitt förfogande. Det närmaste vi har kunnat komma är statistik från över hur långt avstånd de förvärvsarbetande hade till sitt arbetsställe . Avdrag för dubbel bosättning kan beviljas om avståndet mellan bostadsorten och arbetsorten är längre än . Dagpendling är emellertid mycket vanligt även vid sträckor som är betydligt längre än , så det går inte att urskilja veckopendling från dagpendling i statistiken. Dagpendlingen torde emellertid minska med avståndet, även om snabba tåg- och flygförbindelser mellan vissa orter gör att det ibland är möjligt att dagpendla även mycket långa sträckor. Om man gör ett antagande att ett avstånd över enkel väg i de allra flesta fall inte utgör dagpendling kan man från statistiken dra vissa försiktiga slutsatser om veckopendling. Däremot kan naturligtvis i denna grupp ingå personer som arbetar på distans. 48 SCB: RAMS, siffrorna avser . Pendlingsavstånd för de förvärvsarbetande . Länen är sorterade efter andelen som pendlar . Avståndsintervall i km, andelar i procent Källa: SCB: RAMS. Av tabellen 5.6 framgår att majoriteten av de förvärvsarbetande har mindre än till sitt arbete. Det finns emellertid relativt många som pendlar längre sträckor, andelen är i hela riket och varierar mellan inom respektive län. De tre län där störst andel av de förvärvsarbetande pendlade eller längre var , , och . För de två första länen förklaras detta av att där ingår en stor dagpendling till . Det var cirka 53 600 personer som hade eller längre till arbetet, varav 34 800 män och 18 800 kvinnor. Detta betyder att av de förvärvsarbetande totalt pendlade så långt. För männen var andelen och för kvinnorna . Man kan också notera att , det vill säga 26 200, av alla förvärvsarbetande hade mellan 20 och till arbetet. Samman- lagt blir det cirka 80 000 personer som hade eller längre till arbetet. Ur tabellen kan vidare utläsas att andelen av de förvärvsarbe- tande som pendlade eller längre var högst i , , och . I dessa län var också medelavståndet längst. De län som å andra sidan hade lägst andelar som pendlade eller längre var , , , och . Statistik uppdelat på kön framgår av tabellerna 5.7 och 5.8. Sifforna visar att det finns stora skillnader avseende pendlings- avståndet mellan kvinnor och män. Männen hade i genomsnitt till arbetet medan kvinnornas resväg var . Det är samma län för män och för kvinnor som har högst respektive lägst andel som pendlar eller längre. Den inbördes länsvisa ordningen i tabellerna varierar dock något. Procentuellt sett är skillnaderna mellan män och kvinnor som pendlar eller längre störst i , , , , och , där andelen kvinnor som pendlar är mindre än hälften av motsvarande andel för män. Pendlingsavstånd för de förvärvsarbetande , män. Länen är sorterade efter andelen som pendlar . Avståndsintervall i km, andelar i procent Källa: SCB: RAMS. Pendlingsavstånd för de förvärvsarbetande, kvinnor. Länen är sorterade efter andelen som pendlar . Avståndsintervall i km, andelar i procent Källa: SCB:RAMS. En annan dimension av pendlingen är den tid de förvärvsarbetande lägger ner på pendling. Enligt Utredningen om rörlighetsstimulan- ser som har hämtat data från RES-vanedatabasen, (SCB), hade personer i åldrarna 20–i genomsnitt enkel väg till arbetet under 2001.49 Kvinnornas pendlingstid var och männens . Pendlingstiden har ökat något då den i genomsnitt var . 49 SOU 2003:37 s. 51 ff. alla arbetsresor enkel väg var kortare än och var längre än . Kvinnor och män skiljde sig alltså inte särskilt mycket åt i pend- lingstid trots att männen pendlar längre sträckor än kvinnorna. Detta kan förklaras av att kvinnor utnyttjar andra transportslag än bil vid pendling, exempelvis åker kollektivt, cyklar eller går till fots. av de resor som kvinnorna gör sker med bil jämfört av männens resor. Pendlingstiden varierar mellan olika förvärvsregioner. Den genomsnittliga pendlingstiden var längst i och Malmös lokala arbetsmarknader. Även i glesbygdsregionerna var pendlings- tiden relativt lång. Den genomsnittliga pendlingstiden var kortast för kvinnor i bruks- och industriorter. 5.2.5Konsekvenser av flytt och pendling Befolkningsutvecklingen speglar på många sätt regioners utveck- lingsmöjligheter. Befolkningsunderlaget i en region utgör grunden för skatteintäkter och konsumtion och därmed också det offentliga och kommersiella serviceutbudet. Regioner med låg servicenivå är ofta mindre attraktiva som bostadsorter vilket i sin tur kan för- stärka utflyttningen ytterligare och leda till minskad inflyttning. Utredningen om rörlighetsstimulanser framförde att stimulanser av pendling har uppenbara fördelar i förhållande till flyttningsstimu- lanser ur ett regionalt perspektiv. Medan flyttstimulanser leder till en omfördelning av befolkningen från mindre och mer glesbefol- kade regioner till storstadsregioner, framförallt till Stockholms- regionen, så erbjuder pendlingsbidraget en möjlighet för människor att få tillgång till en större arbetsmarknadsregion som de kan bo kvar på sin hemort. Med andra ord tenderar negativa flyttnetton att minska befolkningsunderlaget och med detta förutsättningarna för att erbjuda offentlig och kommersiell service. En satsning på pendlingsbidragen kan däremot främja den regionförstoring som har pågått under enligt utredningen.50 AMS framhåller i rapporten och arbetsgivar- byten (Ura 2003:1) att möjligheterna att lösa tillväxtregionernas problem genom att stimulera inflyttning av arbetslösa från gles- bygden är begränsade. Man menar att redan nuvarande flyttnings- 50 SOU 2003:37 s. 127 f. strömmar riskerar att skapa större problem i de mindre regionerna än vad det löser i tillväxtregionerna. Rapporten efterlyser därför en diskussion om vad som kan göras för att stimulera pendling, distansarbete och dubbel bosättning.51 Ett beslut om att dag- eller veckopendla innebär inte att individen tvingas bryta upp från hemmiljön på samma sätt som vid en flytt. Beslutet att börja dagpendla över längre sträckor handlar om att väga den minskade fritiden och de ekonomiska kostnaderna som uppstår på grund av arbetspendlingen, mot nyttan av att få tillgång till en större arbetsmarknad. Beslutet om att veckopendla är förknippat med något större sociala kostnader i form av att inte kunna träffa familj och vänner , men man tvingas inte bryta upp från sin hemmiljö på samma sätt som vid en flytt.52 Det kan också noteras att eventuella familjemedlemmar till den som pendlar påverkas socialt. Flytt och pendling bör också diskuteras ur ett genusperspektiv. Män och kvinnor flyttar över kommungräns i ungefär lika stor utsträckning. Män arbetspendlar däremot över större områden än kvinnor. Kvinnornas arbetsplatser ligger alltså generellt sett närmare bostaden än männens. Enligt många studier lägger kvinnorna i genomsnitt ner mer tid på omsorgen om hem och barn.53 Detta är särskilt tydligt i familjer med små barn.54 Barn påverkar också kvinnornas aktivitetsmönster mer än männens.55 Detta skulle kunna vara en möjlig förklaring till att kvinnor väljer arbetsplatser närmare hemmet.56 51Ura 2003:1 s. 45 f. 52SOU 2003:37 s 115. 53Se bl.a. SCB (2003) Tid för vardagsliv. Kvinnors och mäns tidsanvändning 1990/91 och 2000/01, Levnadsförhållanden Rapport 99, s. 55 ff. och SOU (1997:139) Hemmet, barnen och makten s. 28 ff. 54SCB (2003) s. 61. 55Se bl.a. , , (2003) Ett jämställt transportsystem: en litteraturstudie, 2003:3, () s. 4 ff. och Kranz, (1997) Mäns och kvinnors rörlighet i : utveckling – ökar eller minskar skillnaderna? Occasional papers 1997:3, , vid s. 43. 56SIKA (2002) Etappmål för ett jämställt transportsystem, rapport 2002:5 s 19. 6 Överväganden och förslag I avsnitt 6.2 börjar vi med att studera det nuvarande systemet med avdrag för att kunna bedöma om det finns ett bättre system för att beakta ökade levnadskostnader vid dubbel bosättning. Vår slutsats är att det nuvarande systemet med avdrag bör behållas. I avsnitt 6.3 diskuterar vi det nuvarande avdragssystemets tillämpning i dagens samhälle i förhållande till hur det såg ut när avdraget infördes. Mot bakgrund av den förändrade familjebild- ningen, den ekonomiska situation som de flesta familjer numera lever i och behovet av rörlighet på arbetsmarknaden, föreslår vi att skälighetskravet i dagens regler avskaffas och att tidsgränserna för- längs. De förlängda tidsgränserna innebär att alla skattskyldiga som har flyttat på grund av sitt arbete och har dubbel bosättning medges avdrag . För gifta och sambor medges avdrag under sammanlagt högst om den dubbla bosättningen föranleds av makens eller sambons förvärvsverksamhet. Avdraget för merutgifter för måltider och småutgifter är i de allra flesta fall inte nödvändigt. Med beaktande härav och för att finansiera våra förslag, föreslår vi i avsnitt 6.4 att sådant avdrag endast skall medges under av en dubbel bosättning eller ett tillfälligt arbete. Ett slopande av skälighetskravet och förlängda tidsperioder innebär att skattskyldiga som kan ha svårt att anskaffa en fast bostad på den nya arbetsorten eller att sälja sin bostad på den gamla bostadsorten får erforderlig tid på sig för detta. I avsnitt 6.5 gör vi därför den bedömningen att det inte behövs några särregler för dessa situationer. I avsnitt 6.6 sammanfattar vi avslutningsvis de effekter som vi bedömer att våra förslag kommer att medföra för rörligheten på arbetsmarknaden och näringslivets tillgång på arbetskraft. 6.2Avdrag, skattereduktion eller bidrag? Vår bedömning: De merkostnader som uppkommer vid dubbel bosättning bör även fortsättningsvis dras av som en kostnad i inkomstdeklarationen. Vid inkomstbeskattningen delas inkomsterna upp i inkomstslagen tjänst, näringsverksamhet och kapital. Kvittning mellan inkomst- slagen tillåts i princip inte. Fysiska personers skatt på förvärvs- inkomster (inkomst av tjänst och näringsverksamhet) beräknas på den beskattningsbara förvärvsinkomsten. Denna beräknas på så sätt att summan av överskott i inkomstslagen tjänst och näringsverk- samhet minskas med allmänna avdrag. Det återstående beloppet avrundas nedåt till helt hundratal kronor och är den taxerade för- värvsinkomsten. Från denna inkomst dras av betald allmän pensionsavgift, avrundat uppåt till helt hundratal kronor, samt grundavdrag och sjöinkomstavdrag. Den beskattningsbara förvärvsinkomsten beskattas därefter kommunalt och, över en viss nivå, även statligt. Vid beräkning av skatten medges också vissa skattereduktioner. Ökade levnadskostnader vid dubbel bosättning beaktas enligt nu gällande regler i form av ett avdrag från tjänste- inkomsterna. Det mest utmärkande för avdrag är att principen om nettobeskatt- ning upprätthålls, det vill säga det som skall beskattas är inkomsten efter avdrag för kostnaderna. Därmed blir också den enskilda personens skatteförmåga med automatik beaktad. Detta gäller oav- sett vilka marginaleffekter som läggs in i skatteskalan. Den skatteskala som gäller kan mycket generellt beskrivas enligt följande. På de första intjänade betalas bara kommunalskatt, antag för enkelhetens skull. På närmast följande betalas i statlig skatt, dvs. Belopp därutöver beskattas med , dvs. Det sagda kan belysas med ett enkelt exempel. A har en löneinkomst på /år och B har /år. B har, till skillnad från A, kostnader för dubbel bosättning (hyra och schablonavdrag) med , vilka B får dra av. Båda betalar alltså lika mycket i skatt. Om B:s kostnader för den dubbla bosättningen har samband med arbetsinkomsten – vilket gäller enligt svensk rätt – är resultatet rimligt. B har visserligen högre lön men också kostnader för att få lönen. A och B har lika mycket över för konsumtion efter skatt (disponibel inkomst) och deras skatteförmåga är lika stor. Om B haft lika lön (400 000) som A och dessutom kostnader på skulle B fått betala i skatt och haft i disponibel inkomst. Om B inte skulle medges avdrag från lönen på för de skulle han betala i skatt, dvs. mer än A, och haft (500 000-192 500-100 000) i disponibel inkomst. Skattereduktion innebär som nämnts att avdraget sker från skatten. Tillämpat på exemplet ovan innebär detta följande. 100 000 (av 100 000) 307 500 (500 000-92 500-100 000) Av exemplet framgår att B:s disponibla inkomst blir betydligt högre än A:s. För att den disponibla inkomsten skall bli lika stor för de båda i exemplet krävs att det avdragsbelopp som skall ligga till grund för skattereduktionen reduceras till enligt följande. 52 500 (52,av 100 000) Disponibel inkomst 260 000 260 000 (500 000-140 000-100 000) I andra inkomstlägen blir en reduktion till antingen för hög eller för låg om man önskar åstadkomma lika stora disponibla inkomster. Detta kan illustreras med följande exempel där A har inkomst på och B . 52 500 (52,av 100 000) Disponibel inkomst 210 000 (400 000-87 500-100 000) Skillnaden i disponibel inkomst är alltså trots att A:s och B:s skatteförmåga är densamma. Slutsatsen blir att det inte går att använda endast en procentsats för att reducera underlaget för skattereduktionen om principen om skatteförmåga som den åter- speglas i skattetabellerna skall slå igenom. Att använda skattereduktion påstås ibland ge ett mera rättvist resultat än att medge avdrag från inkomsten, eftersom ett avdrag är mera värt för en höginkomsttagare än för en låginkomsttagare. Påståendet är i och för sig riktigt eftersom skattereduktionen ger samma effekt i kronor räknat oberoende av inkomstens storlek. Å andra sidan tas ingen hänsyn till mottagarens skatteförmåga. Skattereduktion är mera att likna vid ett direkt bidrag. mot bidrag är endast att det för skattereduktion krävs att mottagaren har någon skatt att reducera.