sou · GTB317 · 2006-01-01 00:00:00 — Ifall något lappskatteland blev anslaget till nybygge, så att det av lappfolket inte mera kunde nyttjas till renbete, jakt och fiske, skulle man dra av den till nybygget påförda skatten från lappbyns skatt. – I § 18 understryker man att de tvister som upp- komma mellan nybyggarna och lappallmogen, särledes uti fiskande, jakt och djurfång samt betesmark, borde fogden söka att bilägga. Fogden måste tillhålla att å ena sidan nybyggarna, å andra sidan lapparna skulle förbliva vid sitt rätta näringsfång, vilket i synnerhet skedde när detta reglemente noga efterlevdes. 1770 och framåt: i rättspraxis kan skönjas en tendens att lapp- fogdar och landshövdingar sökte utvidga sin kompetens i samband med nybyggsanläggningar mot häradsrättens kompetens över skatte- landen. Tolkningen av instruktion öppnar dörren för kon- flikter mellan myndigheterna. 1789: förenings- och säkerhetsakten stadfäster på grundlagsnivå jordnaturernas oföränderlighet: Och må i övrigt jorden ej ändra sin urgamla natur och skillnad af säterie, frelse, skatte och krono Detta betydde att myndigheterna inte kunde, vilket nog hade hänt, överföra jord av skattenatur till kronans egendom utan lagliga åtgär- der eller förrättningar. Även i förordningen om kronohemmans för- säljande till skatte stadgas att, ifall en skattebonde inte förmådde be- tala sin skatt , skulle hemmanet inte mera bli skattevrak (kronans) med detsamma, utan följden var densamma som rörande annan skuldsatt egendom. I samma förordning hittar man också det viktiga erkännandet, att det verkligen förekom urgamla skattehem- man i riket. Rätten till dylika urgamla skattehemman var oinskränkt på samma sätt som rätten till övriga skattehemman. 1793: kuppen vid tinget i sökte och lyckades också att helt och hållet ändra den gamla rättstraditionen rörande skatte- landens jordnatur som en utrycklig skattemannarätt. Men, oavsett KB-praxis och syftet med renbeteslag levde den urgamla Naturen av samernas rättigheter rättstraditionen kvar hos lapparna rörande en äganderätt till skatte- land, och till och med hos lägre myndigheter. Något som gjorde det möjligt för kronans myndigheter, speciellt på landshövdingsnivån och för lappfogdarna, att påstå sig ha rätt att reglera över skattelanden var att jordeböckerna för lappbyarnas skatt saknade en klar anmälan angående landens skattenatur. Det slutliga genombrottet av dessa strävanden kom emellertid först . De södra lappmarkerna hade fått en ny domare , , som av urkunderna att läsa var mer än positiv till att låta häradstingets kompetens gå över till kronobe- tjänten. Vid tinget i och i tingsprotokollet i kan man till exempel läsa – när allmogen protesterade mot det nya systemet – att Häradsrätten fann rätt obehagligt att åhöra desse med många flera härvid gjorda erindringar och förbe- hållnedtystandes dem slutligen Som juridisk grundlag för tingshändelserna använde man sig av ett från landskontoret i utkommit brev och kungörelse till samtliga länsmännen , underskrivet av . Så- vitt man kunnat finna, går brevet inte att hitta på något annat ställe än i tingsprotokollet från . Hur som helst tol- kade landshövdingeämbetet innehållet lappfogdeinstruk- tion på det sättet att det skulle höra till vederbörande kronobefallningsmans kompetens att förekomma den myckenhet av tvister och rättegångar angående nyttjorätten till de lappskatteland allmogen emot erläggande av skatt och ränta innehava. Och efter- som sådane inom varande lappskatteland med övriga lägenheter alla voro krono, blev vederbörande kronobefallnings- mannen anbefalt att meddela vederbörande skattdragande lappmän införsel eller immissioner till deras innehavande land. Dessa immissioner skulle och kom också i verkligheten att ersätta domstolsutslag angående lappskatteland vad gällde både laga fång och också skydd av besittning till dessa land. Några mål angående besittningsskydd förekommer inför domstolen och finns att läsa i Jokkmokkshandlingarna men angående laga fång: inga. Ett särskilt bra exempel kan läsas ut från tingsprotokollet i : Lappänkan försökte att ta till domstolens behandling ärendet angående delaktighet till renbetes- landet Luspoaivi, vilket hennes man förut innehaft och varför han betalat skatt till kronan, liksom änkan efter mannens död. Advokat- och landsfiskalen hänvisade i målet till samma domstols ut- slag från , varuti domstolen skulle ha konstaterat: då ren- Naturen av samernas rättigheter beteslanden i icke innehavas med äganderätt, vilken tillhörer Kongl:e och , kunde parterne genom gifte eller arv inte berättigas till omtvistade landens begagnande, till föjle var av häradsrätten förvist parterna att hos Kongl:a Befallnings- havanden begära tillstånd att beteslanden nyttja. Praxis hos KB efter 1793: På ovannämnda sätt har samernas tidi- gare skattemannarätt till sina skatteland – vilken rätt vid tiden för överförandet av kompetensen till KB måste anses ha varit både ostridig och genom grundlag skyddad – utrotats från åtminstone högre myndighetspraxis. Detta förfarande har inte grundat sig på någon lag eller laglig förrättning – inte heller senare avvittringar, vilka grundades på enstaka avvittringsbrev och inte på en grundlags- enlig lag som skulle förklarat landet vara av krononatur. Som konstaterats tidigare, betyder detta inte att innehavet till jord och vatten i , särskilt ovanför odlingsgränsen, fortsatte att gälla, om inte på ett erkännande av skattemannarätt i lag, så åtminstone på basis av sedvanerätt och sådan urminnes hävd som finns i stadganden angående urminnes hävd enligt jordabalkens innehåll. Svar till fråga 1) Rättsutvecklingen angående samernas rättigheter till land och vatten ter sig mycket klar när man granskar den fram till våra dagar. Enligt en överväldigande mängd av rättshisto- riska handlingar ansåg samerna/lapparna själva att de hade skatte- mannarätt eller äganderätt till sina skatteland. Det ur juridisk syn- punkt viktigaste konstaterandet är naturligtvis att kronan i sin myndighetspraxis ansåg det vara ytterst viktigt att fastslå och skydda denna skattemannarätt i alla hänseenden. Skattemannarätten avsåg rätten i alla dess aktuella former. Det som stod i främsta rummet med tanke på det samiska samhället var rätten till jakt, fiske och renskötsel och skydd för dem – vid sidan av erkännandet av laga fång till landet om detta bestreds. förenings- och säkerhetsakt fastslog jordnaturernas oför- änderlighet mot framtiden. Det som var skatte förblev skatte; be- träffande kronolägenheter gällde detsamma, men innehavarna fast- slogs ha en orubblig rätt att inlösa lägenheten till skatte om de så ville. En lägenhet av skattenatur utvecklades däremot Naturen av samernas rättigheter till en modern äganderätt utan att ägaren behövde ta till några som helst åtgärder för att trygga sin rätt vidare. Detta alltså i normala fall inom rike men inte i . Enligt min uppfattning kan inte en skattemannarätt till jord bara försvinna och bli kronans av sig själv eller eo ipso vilket också fast- slås i HD:s dom i skattefjällsmålet. Om man på principiell nivå måste ge ett entydigt och enkelt svar på huruvida samernas rätt bör innebära att ensamt äga rätten till fiske och jakt ovanför odlingsgränsen på civilrättslig grund skulle svaret vara: ja, med undantag av hemmanens genom av- vittring fastslagna ägor. Denna rätt har inte tagits bort från samerna/lapparna ens genom renbeteslag, eftersom lagen inte syftade till att fastslå någon civilrättslig rätt till förmån för kronan. Att svaret i detta fall måste analyseras vidare och utgående från nyare lagstiftning är emellertid klart. Denna granskning ingår nedan under kap. 2. I och i renbetesfjällen blir svaret ur civilrättligt synpunkt detsamma – frågan har ju behandlats ingående av HD i skattefjällsmålet. Den rättshistoriska forskning som bedrivits av mig omfattar inte alls förhållandena i ; inte heller har något arkivmaterial samlats in angående detta område. På grund av det sagda behandlas svaret till denna fråga också i samband med kap. 2. 2 Naturen av statens rätt Fråga 2) som uppställts för mig och skall behandlas i detta utlåtande lyder: Har staten en jakt- och fiskerätt på kronomarker ovanför odlings- gränsen och i renbetesfjällen? Har denna rätt i så fall inte utövats ? Till att börja med måste man upprepa betydelsen av vissa juri- diska grundprinciper som under svar 1). Att tala om statens jakt- och fiskerätt utan att precisera rättens natur skulle leda till vidlyftiga funderingar motsvarande fastighetsrättliga och civilrättsliga läroböcker i ämnet. Enligt traditionella men fortfarande gällande grundprinciper i den svenska rättsordningen kan staten naturligtvis ha en jakt- och fiske- rätt eller rätt till jakt och fiske på civilrättsliga grunder: en dylik rätt Naturen av samernas rättigheter har staten till statens privata egendom som härleds från statens laga fång till området: enligt den äldre rätten i form av öd (kungs- gårdar, arv och eget). Rätten till jakt och fiske kan också tillhöra kronan på grund av en särskild lagstiftad regalrätt. Beträffande förhållandena i gäller det ändå närmast att granska möjligheten att jorden skulle ha övergått från enskilda till kronan genom avvittringarna. Enligt gällande uppfatt- ningar i historisk och rättshistorisk forskning, som också bestyrkts av Högsta domstolens dom i skattefjällsmålet, kan äganderätten inte ha uppstått enbart i form av en allmän deklaration från kronans sida såsom till exempel på grund av brev rörande obe- bodda öremarker . Staten har i princip kunnat anamma en rätt till jord och vatten genom fastighetsförrättningar, närmast avvittringar, där en del av den av privatägda jorden överförts till kronan i form av överlopps- mark. Förrättningarna bör då ha följt de principer som fastslagits skogsordning,53 utgående från privata lägenheters och byalagens rå och rör och från besuttenhetsprincipen (jfr HD:s argumentering i skattefjällsmålet). Även om skattemannens rättigheter då kan ha överförts till kronan för den del som överstigit den areal som behövdes för att bli ansedd som fullsutten, har en skattemannarätt inte helt och hållet kunnat gå över till kronan genom sådana förrättningar. Det står i HD:s dom som följer: Oavsett författningens disposition är det dock ofrånkomligt, att den innefattar en förklaring om äganderätt för kronan till viss mark. Frågan blir då hur långt denna förklaring kan anses ha sträckt sig. Till en början bör understrykas att kronans anspråk inte avsåg mark som fanns inom rågångar för skattebönders hemman och byar. Där rågång saknades, skulle varje hemman få så mycket skog som behövdes för att hemmanet skulle bli fullsuttet. Den skogsmark som bönderna hävdade utöver detta mått skulle däremot avvittras såsom varande kronans egendom. På detta vis kunde alltså områden hävdade av skattebönder visserligen minskas genom avvittring men inte helt överföras till kronan. Författningen skulle givetvis – som också staten vitsordat – få samma tillämpning på och Påbuud Angående Skogarne och hwad därwid i acht tagas bör . Naturen av samernas rättigheter områden som samer kunde inneha med rättighet motsvarande skatte- mannarätt.54 Beträffande innehållet skogsordning har tolkningen av ord- ningen varit densamma i min doktorsavhandling (svensk upplaga 1994), dock med närmare rätthistoriska vitsord om ordning- ens tillämpning i praxis. Att ordningen skulle gälla i lappmarker på samma sätt som i riket för övrigt framgår redan av att ordningens innehåll lästes och tolkades för lapparna vid början av tinget liksom andra för aktuella förordningar.55 Någon avvittring blev inte förrättad i som behandlas i avhandlingen, inte heller före slutet av . Originalmaterialet innehåller ändå vissa rättsfall, i vilka ordningens principer tillämpats ordagrant även om avvittringen inte blivit för- rättad. Materialet täcker här särskilt , Rounala, Suonttavaara samt även Koutokeino lappbyar i . Från ett särskilt omfattande rättsfall56 går att bevisa att rå och rör mellan lappbyarna skulle gälla såvitt de var obestridliga och rån fastställts i laga ordning. Men om detta inte var fallet, fick jordskatten för vart och ett om- råde avgörande betydelse när man skulle besluta sig för om det var fråga om lapparnas privata land eller om allmänning – begreppet kronoallmänningar använder man inte i rättspraxis, inte heller i Jokkmokksmaterialet förrän . Till exempel i försökte en nybyggare i Keinosuando hävda att han hade rätt att fiska överallt i sjön : enligt honom var sjön en allmänning. Läns- och nämndemän samt andra bybor intygade likväl att Vettisjärvi ingalunda var en allmänning. Förutom att nybyggarens lappska hustru hade del i Vettisjärvi, till- hörde sjön lappen samt dennes son , vilka betalade skatt till kronan för det omkringliggande landet. – Ny- byggaren förbjöds vid laga påföljd att bruka Kejsares varp- och fiske- ställen i berörde Vettisjärvi.57 Dessa fall harmonierar med allt det material som behandlats tidi- gare och enligt vilket lapparnas rätt till sina skatteland var i enlighet med skattemannarätten. Detta sakförhållande blev också avgörande med tanke på skogsförordningar och i kommande avvittringar. Det är helt logiskt att laborera med tanken att ifall avvittringarna verkli- 54Nytt juridiskt arkiv 1981:1 s. 199. 55Se till exempel tinget i 26.1.1688. FRA FR 654 f. 1044. 56Tinget i Enontekis och Koutokeino åren 1729–1734, se närmare Korpijaakko-Labba 1994 s. 449–453. 57Tinget i 11.–14. FRA FR 663 f. 283v. Naturen av samernas rättigheter gen skulle ha blivit förrättade då rättsordningen skyddade samernas/lapparnas skattemannarätt, så skulle så gott som all mark förblivit lapparnas privategendom inom varje lappby. Att det inte blev så var nog inte lapparnas fel. Avvittringarna enligt allmänna avvittringsstadga i Väster- bottens och läns lappmarker: ovanför odlingsgränsen Bakgrunden till avvittringarna var att i takt med kolonisationens fort- skridande hade det uppkommit ett behov av att skapa klarhet i hur långt nybyggarnas skogsmarker sträckte sig och var kronans mark tog vid. Trots att avvittringarna i och ännu blev förrättade i avsikt att gynna kolonisationen, kom att betecknas av en svängning i kronans politik rö- rande vidderna i norr. Den naturrikedom som närmast skulle skyddas genom den nya politiken var skogen. avvittringsstadga föregicks av en pro- position , vilken bar titeln angående åtgärder betryggande af skogens framtida bestånd och bevarande af Lapparnes renbetesrätt i Westerbottens och läns lappmarker.58 Själva avvittringarna enligt avvittringsstadga tog vid och baserade sig på avvittringsbrev givna i princip för var och en socken för sig. Som fastighetsförrättningar avsåg avvittringar blott att reg- lera gränserna mellan å ena sidan de enskilda hemmanens (nybyg- garnas) ägor, å andra sidan kronans ägor. Slutsatsen blir att ur juridisk synpunkt kan avvittringarna inte anses ha löst rättsfrågan mellan lapparna/samerna och kronan: deras laga kraft omfattar inte denna grundfråga. Någon statsägd jord kan inte heller ha uppkommit direkt som följd av avvittringarna med tanke på denna grundfråga. Denna slutsats gäller naturligtvis också frågan rörande rätt till jakt och fiske. Att avsikten i avvittringsstadgan syftade speciellt till att skydda skogen mot skogsskövling och därmed att skydda lapparnas rätt att nyttja marken till renbete, jakt och fiske generellt, framgår tydligt också i avvittringsstadgan § 8: Hemman och nybyggen skola, såvitt tillgång finnes, erhålla skog ej blott till husbehov utan ock till avsalu; dock att ägare av frälse- och skatte- hemman och lägenheter ej må över den vid avvittring tilldelade skogen äga vidsträcktade dispositionsrätt, än enligt § 1 av den nådiga förordningen 58 Se också Skogssameutredning s. 16. Naturen av samernas rättigheter , angående dispositionsrätten över skogen å vissa skatte- hemman, är ägare av däri omförmälda hemman förunnad; och skola, även efter avvittringen, lapparna vara, såsom tidigare, berättigade att för renhjordarna begagna bete å all skogsmark inom lappmarkernas nuva- rande åmråde, dock å enskildas skogar inom de till odling tjänliga delarna av landet endast , ävensom äga, att i den mån för bete- rättens utövande är nödigt, till husbehov begagna skogen. , avvittringsstadga 1820 med kungl. brev i samma ämne för 1820 och för 1824; Kungl. I och präglades avvittringarna ännu enligt kungl. breven helt och hållet av önskan att gynna kolonisa- tionen. Efter klagomål från lapparnas sida meddelade Kungl. Maj:t i ett brev till kammarkollegium föreskrifter vilka påbjöd att lapparnas rätt skulle iakttagas. Enligt brevet stadgade Kungl. Maj:t att varje så kallat skattefjäll skulle till gränserna avmätas och nödiga betesmarker i vederbörandes närvaro givas lapparne av tillstötande kronomarker, därvid sorgfälligt skulle tillses, att, så vitt möjligt, nödig skog till bränsle icke saknades. Årliga räntan för de sålunda utstakade fjäll- trakterna skulle därefter av Konungens befallningshavande stad- fästas; fisket skulle inom lapparnas sålunda avrösade betesmarker åtfölja betesrätten emot ränta, som av K.B skulle bestämmas.59 I sin dom i skattefjällsmålet, angående rättsförhållandena i , anser HD att innehavare av skattefjällen var närmare att jämställas med åbor på kronojord, inte med skattebönder, med tanke förenings- och säkerhetsakts innehåll. Den inrymna samen på skattefjället satt minst lika säker på sitt fjäll som kronoåbon på sitt hemman.60 Efter en helhetsbedömning i saken anser HD att samernas rättig- heter på skattefjällen regleras uttömmande av rennäringslagen (då gällande). Men, denna samernas bruksrätt till renbete, jakt och fiske är enligt HD en civilrättslig rätt och på denna grund är den enligt (då gällande) 2 kap. 18 § regeringsformen på samma sätt som ägande- rätten skyddad mot tvångsförfoganden utan ersättning. Den om- ständigheten att rätten i detta fall är reglerad i lag innebär inte att den skulle sakna sådant skydd, konstaterar HD ytterligare. 59Se också 1922 s. 58.63. 60NJA 1981:1 s. 208–209. Naturen av samernas rättigheter Det är naturligtvis möjligt för enskilda att få en dom som med- delats av HD till omprövning ifall starka, nya bevis kan åberopas. Så länge en sådan omprövning inte blivit till gäller HD:s dom i fråga om förhållandena i och renbetesfjällen där. Även om HD anser att äganderätten till skattefjällen hör till den svenska staten, så åtnjuter samernas bruksrätt till samma områden äganderättens grundlagsskydd mot tvångsförfoganden utan ersätt- ning. I , men bara i bör frågan om samernas kontra statens rättighet till jakt och fiske kunna passas ihop med respekten för dessa två olika grundprinciper. Jag skall återkomma till denna fråga i slutet av utlåtandet. Det har inte varit möjligt för mig att gå igenom alla jordeböcker, för att inte tala om jordregistret, och deras innehåll sär- skilt vad angår uppgivandet av jord- och vattenområden vare sig ur samernas eller ur kronans synvinkel. Några exempel finns emeller- tid att ta upp här. Vid genomgången av äldre jordeböcker ovan blev det redan där och ur olika synvinklar klargjort att det över inte fanns sådana jordeböcker vilka skulle uppfört eller angivit lappskattelanden vare sig som skatte eller krono. En överlägsen mängd av rättshisto- riskt material talar ändå entydigt för att lappskattelanden även från andra håll än domstolar ansågs vara jord av skattenatur med de juri- diska konsekvenser som hörde samman med skattemannarätten. Vid tiden för ikraftträdandet av förenings- och säkerhetsakt är saktillståndet fortfarande detsamma. Det som ytterligare försvårar tolkningen av jordeböckerna och uppbördslängderna och deras innehåll vid tiden för avvittringarnas genomförande är att sådana register finns med flera olika titlar, och att det i dem infördes flera olika kataloger med olika syften och olika innehåll: uppbördslängder, jordeböcker, fördelningsläng- der, räkningar på grundskatten, uppgjorda av olika myndigheter och kompletterade med uppgifter från senare år än vad rubriken hänvisat till: olika kataloger går att hitta bland landskontorets i arkiv, i häradskrivarnas arkiv, i kammarkollegiets arkiv osv. Om man tar till exempel en jordebok som helt säkert heter jordebok och är upprättad i samband vid tinget kan man här nämnas Naturen av samernas rättigheter över Läns Lappmarker för år 1875.61 Denna jordebok är indelad i kolumner som anger: 1) Byanamn 2) Rökar 3) Skattskyldiges namn och 4) Kronor. För Enontekis socken anger man byarna . Någon avvittring hade naturligt- vis ännu inte förrättats här. I Enontekis socken anger denna jordebok endast en jordanvändar- kategori: Skattlagt Lappallmoge; för nybyggarna har man upprättat en annan jordebok. Skattlagda lappar i sockens lappbyar har angi- vits vid namn och skatt. Skattejämkningen har blivit uppläst, granskad och utan anmärkning lämnad vid lagtima tinget med Enontekis tings- lag 26.1.1876. , tiden års renbetesleslags trädande i kraft, finns i landsarkivet ännu en fördelningslängd å lappskatten . Innehållet och uppdelningen i kategorier är desamma som . För Enontekis och precis samma lappbyar finns en till inne- hållet något olik kronouppbördsbok åtminstone ännu i landsarkiv. Den gäller alltså tiden renbetes- lags ikraftträdande. I denna uppbördsbok är indelningen följande: Det mest intressanta är emellertid den resolution som utgör titeln till längden. Där står det: I överensstämmelse dels med denna uppbördsbok, som härigenom till effterrättelse fastställes, dels ock med den jämkning, som enligt 4 § av lappfogdeinstruktionen den 5:te bör i anseende å lapp- skatten äga rum, har kronofogden i fögderi att de påförda med- len av de skattskylldige uppbära På ort och plats har man alltså ännu uppfattat saken så, att man bar upp skatt för lappskatteland byavis. Uppbörden grundades på lappfogdeinstruktionen av . lapp- fogdeinstruktion grundar sig vidare på 1695 skattläggningsord- 61Norrbottens Landskontor G III a:20. Naturen av samernas rättigheter ning och instruktion för lappfogdarne: allt det som behandlats i detalj ovan. Avvittringen förrättades i (före Enontekis) socken på grund av KB:s utslag och Kongl. KB:s avvittringsutslag är daterat 29.12.1915: efter sistnämnda beslut hade beslutet vunnit laga kraft. De sista uppgifterna kan läsas utifrån en jordebok som finns i kammarkollegiet, men som av innehållet att döma innehåller upp- gifter upp till 1951.63 Under rubriken krono finns upptagna olika kategorier: krono- egendomar under allmän disposition (närmare ett boställe) samt jordlägenheter under enskild disposition med flera kategorier. Under krono under enskild disposition anger man överloppsjord för hemman n:r 4 och Kuttainen hemman n:r 7, med ränta i penningar. På samma sätt, krono under enskild disposition, anger man också Könkämä eller Rounala, Lainiovuoma, Rommavuoma samt Suondavaara lappskatteland med ränta i penningar – med pre- cis samma ränta som års jämkningslängd. Utom lappskatte- land anges tillsammans med dem 19 stycken ängeslägenheter i ny- byggarbyn . I samband med angivandet av lappskatteland hittar man ännu en anmärkning: utesluten ur jordregistret jäml. Lantmäteristyrelsens beslut d. B II m 1951. På grund av den genom kammarkollegiet uppfattade jordebokens trassliga innebörd går det inte utan vidare att slå fast, som lappskattelanden tagits in i jordeboken under rubriken krono under enskild. har skrivits under av Kammar- kollegii Tredje Provincekontor 18.12.1878, . Fastig- hets- och kameralrättens specialist går i sin artikel och äganderätt igenom kammarkollegiets brev och skri- velser rörande anvisningar för de olika kategorier inom vilka lägenheterna borde införas och redovisas i jordeboken. Av särskilt intresse är kammarkollegiets skrivelse till Kungl. Maj:t angående upprättandet av nya jordeböcker. I denna skri- velse föreslår kollegiet under punkt 12, att kronoegendomarna skulle införas i jordeboken under två kategorier, krono under allmän dispo- sition och krono under enskild disposition.