sou · GTB343d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Domstolen kan inte förutsätta att den andra föräldern i alla fall har förmåga att bedöma vad som är bäst för barnet. Barnets egen inställning måste givetvis tas på största allvar. Om ett barn är rädd för en förälder eller känner sig otrygg hos denna så spelar det egentligen ingen roll om det har förekommit några över- grepp eller inte. För barnet är det ingen skillnad om rädslan eller oviljan att träffa en förälder beror på att det blivit påverkat av den andra föräldern eller om det beror på självupplevda händelser. För barnet är rädslan eller oviljan i alla fall verklig. Motsätter sig ett barn bestämt att träffa den andra föräldern måste det respekteras. En annan sak är att det i de fall det finns en misstanke om att rädslan eller oviljan beror på påverkan från ena föräldern är viktigt att social- tjänsten, kanske med hjälp av barnpsykiatrin, tar tag i detta och för- söker gå till botten med vad som ligger bakom barnets inställning. Domstolen får inte bortse från ett barns inställning utan att det gjorts ansträngningar för att utreda vad som ligger bakom denna. Är inte vårdnadsutredningen tillräcklig bör det begäras in en kompletterande utredning, eventuellt förenad med riktlinjer. måste det strykas under att man måste sätta in den inställning som barnet framfört i sitt sammanhang. Det är viktigt att beakta om det som framförts som barnets åsikt verkar vara ett uttryck för en mer till- fällig uppfattning eller om det är en genuin inställning från barnets sida. Barn kan ibland växla inställning, t.ex. beroende på vem det för tillfället vistas hos då samtalen med barnet äger rum. Barnet kan också uttrycka en viss åsikt av hänsyn till eller av rädsla för någon av föräldrarna. Slutligen bör det påpekas att – även om barnet ut- tryckt en bestämd uppfattning – det inte alltid är bäst för barnet att dess inställning följs. Det måste göras en bedömning av vad olika alternativ innebär för barnet på kort och på lång sikt. Andra punkten i andra stycket motsvarar den nuvarande bestäm- melsens första punkt. Bestämmelsen anger att det vid bedömningen av vad som är barnets bästa även skall fästas avseende särskilt vid barnets behov av en nära och god kontakt med båda sina föräldrar. Vid avgörande enligt detta kapitel av frågor som rör vårdnad, boende, umgänge och annan kontakt än umgänge skall hänsyn tas till barnets in- ställning med beaktande av barnets ålder och mognad. Paragrafen innehåller en övergripande bestämmelse som slår fast att hänsyn skall tas till barnets egen inställning när frågor om vårdnad m.m. avgörs. Paragrafen har behandlats i kapitel 8. Den motsvarar nuvarande 2 b § med den ändringen att hänsyn skall tas till barnets inställning i stället för till barnets vilja. Genom ett tillägg har bestämmelsen gjorts tillämplig även på frå- gor om annan kontakt än umgänge. Har barnet en bestämd uppfattning eller vilja – barnet vill exempel- vis bo hos den ena föräldern – skall givetvis denna vilja, med hänsyn tagen till barnets ålder och mognad, beaktas. Men även om barnet inte ger uttryck för en bestämd uppfattning eller viljeinriktning av detta slag måste ändå barnets synpunkter, om sådana lämnas, beak- tas. Inte sällan kan det vara så att barnet inte vill ta direkt ställning mellan föräldrarna men väl ger uttryck för i vilken skola som det vill gå, vilka fritidsaktiviteter som det vill ägna sig åt m.m. Härav kan in- direkt följa exempelvis vilken förälder som barnet bör bo hos eller på vilket sätt ett umgänge bör resp. inte bör vara utformat för att barnets önskemål skall kunna tillgodoses. I alla frågor som rör vårdnad, boende och umgänge är barnet huvudperson. Det är därför självklart att stor vikt skall läggas vid barnets egen inställning om hur det vill ha det. är det vik- tigt att barnet inte pressas att ta ställning. Barnet skall ges möjlighet att få komma till tals och uttrycka en inställning om det vill. Har barnet uttryckt en inställning om hur det vill ha det måste det väga tungt vid bedömningen av vad som är det bästa för barnet. Den som har i uppgift att tala med ett barn i en vårdnadsutredning eller i en domstol måste vara lyhörd för de signaler som barnet ger. Det får aldrig krävas att barnet på något sätt bestämmer hur det skall bli framöver. Barnet skall få en möjlighet att uttrycka sina känslor inför vad olika alternativ kan innebära. Den som talar med barnet har ett stort ansvar för att informera barnet om vad olika alternativ kan föra med sig och vilka konsekvenser ett eventuellt ställningstagande från barnets sida kan få. Barnet skall ges möjlighet att komma till tals, men vill barnet inte tala om sin situation med utredaren eller inte redovisa någon egentlig inställning måste det självfallet respekteras. Det är också viktigt att påpeka att, även om barnet i princip alltid skall få möjlighet att komma till tals, det kan finnas situationer där det kan vara olämpligt att föra ett samtal med barnet för att utreda dess inställning. Så kan vara fallet om barnet mår psykiskt dåligt eller befinner sig i en stark lojalitetskonflikt mellan föräldrarna. Det kan också vara mindre lämpligt om barnet redan utretts i ett annat sam- manhang (t.ex. en genomförd vårdnadsutredning, barnavårds- utredning eller barnpsykiatrisk utredning). Finns det annan utred- ning som visar barnets inställning finns det inget egenvärde i att även samtalsledaren eller vårdnadsutredaren talar särskilt med barnet och försöker få barnet att uttrycka en inställning. Det finns utrednings- trötta barn och det är viktigt att barnet inte belastas för mycket. I vissa fall blir bedömningen av om samtal skall föras med barnet sär- skilt grannlaga och måste avgöras från fall till fall. Vid bedömningen av om samtal med barnet bör ske måste man utgå från den känne- dom man har om det enskilda barnet och dess situation. Det ställs alltså stora krav på att den som talar med barnet gör det med lyhördhet och respekt för barnet och dess situation. Det är vik- tigt att den som talar med barnet förhåller sig objektiv och inte tol- kar in sin egen inställning i det barnet säger. Det är också viktigt att lyssna på barnets signaler och sätta samman dem med barnets situa- tion, ålder och mognad, dvs. tolka det barnet säger på ett objektivt sätt. kan det uppfattas så att barnet är påverkat av en förälder till att ha en viss inställning. För barnet behöver det dock inte ha någon egentlig betydelse om dess inställning grundar sig på förhål- landen som har inträffat eller om den beror på att det blivit påverkat av en förälder. För barnet är inställningen i båda fallen lika verklig. En rädsla eller en ovilja som barnet kan hysa för en förälder är reell för barnet vare sig den är befogad eller obefogad. En annan sak är naturligtvis att det är viktigt att gå till botten med orsaken till rädslan eller oviljan och att hjälpa barnet att komma över den, inte minst om den inte grundar sig i verkliga förhållanden. Det kan också vara så att barnet inte uttrycker det som det egent- ligen tänker och känner av rädsla för eller av hänsyn till någon av för- äldrarna. Barn är ofta lojala mot sina föräldrar och vill att det skall Det är därför viktigt att sätta in det barnet säger i sitt sammanhang och väga in samtliga omständigheter vid bedömningen av hur barnets inställning skall tolkas och vilken vikt som skall läggas vid det barnet sagt. Även mindre barn kan ha en åsikt om hur det vill ha det och det måste beaktas, låt vara att också andra faktorer som barnets ålder och mognad måste vägas in. Det går inte att slå fast en viss ålder för när ett barns inställning skall få betydelse vid bedömningen av vad som är barnets bästa. Huvudprincipen skall vara att barnet alltid ges möjlighet att komma till tals och att dess inställning beaktas. Barn har olika mognadsgrad och förutsättningar och det måste i varje enskilt fall göras en bedömning av dels om det är olämpligt att tala med barnet, dels vilken betydelse barnets eventuella inställning skall tillmätas. Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna eller en av dem och vill någon av dem få ändring i vårdnaden, skall rätten förordna att vårdnaden skall vara gemensam eller anförtro vårdnaden åt en av föräldrarna. Av- görande skall vara enbart vad som är bäst för barnet. Rätten får besluta om gemensam vårdnad endast om det kan antas att föräldrarna kan samarbeta i frågor som rör barnet och inte båda föräldrar- na motsätter sig gemensam vårdnad. Frågor om ändring i vårdnaden enligt första stycket prövas på talan av en av föräldrarna eller båda. I mål om äktenskapsskillnad får rätten utan yrkande anförtro vårdnaden om barnet åt en av föräldrarna, om gemen- sam vårdnad är uppenbart oförenlig med barnets bästa. Paragrafen innehåller bestämmelser om domstolens prövning när en ändring av vårdnaden aktualiseras. Paragrafen har behandlats i av- snitt 4.2. För att ytterligare betona att det enbart är barnets bästa som skall vara avgörande för hur frågan om vårdnad, boende, umgänge eller annan kontakt än umgänge skall lösas, har bestämmelsen i 2 a § första stycket ändrats. Motsvarande ändring har gjorts i första stycket. Det är således enbart och uteslutande barnets bästa ur ett barnperspektiv som skall vara avgörande vid valet av vårdnadsform. Vid prövningen av en vårdnadsfråga har domstolen till en början att beakta de grundläggande aspekter som anges i 2 a § och 2 b §. I 2 a § talas om risken för att barnet kan fara illa och om angelägenhe- ten av att tillgodose barnets behov av en nära och god kontakt med båda föräldrarna. I 2 b § talas om betydelsen av barnets egen inställ- Redan en tillämpning av dessa bestämmelser kan leda till att exempelvis gemensam vårdnad inte kan komma ifråga. Våld och övergrepp i hemmet innebär alltid en mycket allvarlig risk för barnets fysiska och psykiska hälsa. Detta gäller inte bara om våldet/hotet/övergreppet har riktat sig mot barnet självt utan även om det riktats mot ett av barnets syskon eller mot den andra föräl- dern. Av detta följer att om en förälder utsätter en familjemedlem för våld, trakasserier eller annan kränkande behandling bör gemen- sam vårdnad vara utesluten. Avsteg från denna princip får göras en- dast om en utredning visar att det inte finns risk för att barnet far illa och att gemensam vårdnad i övrigt är förenlig med barnets bästa. En bedömning av samtliga omständigheter måste naturligtvis göras så att det beslut som fattas i vårdnadsfrågan verkligen är det bästa för barnet. Ett fall som lyckligtvis ytterst sällan aktualiseras är då den ena för- äldern har dödat den andra föräldern. Att gärningsmannen i sådana fall som regel inte kan kvarstå som vårdnadshavare är uppenbart. Redan det förhållandet att vederbörande genom sin gärning berövat barnet dess ena vårdnadshavare och själv satt sig ur stånd att ta hand om barnet innebär att gärningsmannen på ett av- görande sätt brustit i sin grundläggande skyldighet som vårdnads- havare vad gäller omsorgen om barnet. Till detta kommer den uttala- de faran för barnets psykiska hälsa och utveckling som handlandet – innefattande bl.a. ett fundamentalt svek mot barnet – kan med- föra. En vårdnadshavare som avsiktligen dödar den andra vårdnads- havaren måste därför i princip alltid skiljas från vårdnaden. Men det kan finnas undantagsfall när så inte bör ske. Som exempel kan tas en förälder som tar livet av den andra föräldern, efter att systema- tiskt ha blivit misshandlad och kränkt av honom eller henne. I ett sådant fall kan barnets grundtrygghet trots allt finnas hos den för- älder som dödat den andra föräldern och att då skilja barnet från den föräldern genom att ta ifrån honom eller henne vårdnadsansvaret vore inte att anlägga ett barnperspektiv. Som alltid måste bedöm- ningen ske utifrån vad som är bäst för barnet. Andra stycket har stramats upp genom att domstolen får besluta om gemensam vårdnad endast om det kan antas att föräldrarna kan samarbeta i frågor som rör barnet. Gemensam vårdnad är oftast till barnets bästa. Men om en föräl- der motsätter sig gemensam vårdnad skall inte utgångspunkten vara att det måste komma fram särskilda omständigheter som talar emot gemensam vårdnad för att denna vårdnadsform inte skall komma till Bedömningen skall inte bygga på en presumtion för vare sig den ena eller andra vårdnadsformen, utan göras nyanserad och grundas på vad som är bäst för barnet i just det fall som är före- mål för prövning. Gemensam vårdnad kan vara oförenlig med barnets bästa inte bara i de fall samarbetssvårigheterna mellan föräldrarna är så stora att för- äldrarna över huvud taget inte kan samarbeta i frågor som rör barnet, utan också i de fall där det föreligger reella samarbetssvårigheter som går ut över barnet. Om en förälder genomgående motsätter sig den andra förälderns initiativ, om han eller hon hindrar åtgärder från den andra föräldern som ett led i att bekämpa, smutskasta och sabo- tera för denna är detta uppenbarligen till nackdel för barnet. Om över huvud taget föräldrarna saknar vilja och förmåga att sätta bar- nets behov och bästa i första rummet – före den egna konflikten – färgar detta omvårdnaden om barnet. En grundläggande förutsätt- ning för gemensam vårdnad måste därför vara att det inte föreligger samarbetssvårigheter mellan föräldrarna som går ut över barnet. Med att föräldrarna skall kunna samarbeta avses inte att föräldrar- na måste vara helt överens i alla frågor som rör barnet. Gemensam vårdnad fungerar i de flesta fall bra för barnet även om föräldrarna har meningsskiljaktigheter i olika frågor. Men föräldrarna måste kunna hantera sina delade meningar på ett sätt som inte går ut över eller skadar barnet. Den gemensamma vårdnaden får inte bli ett medel att gjuta olja på föräldrarnas konflikt eller tas till för att undvika att en förälder inte skall bli utlämnad till den andra förälderns goda vilja. Den gemensamma vårdnaden får inte heller bli ett sätt att skipa rättvisa mellan föräldrarna. Det är enbart och uteslutande barnets bästa ur ett barnperspektiv som skall vara avgörande vid valet av vårdnadsform. Står barnet under vårdnad av båda föräldrarna, får rätten på talan av en av dem eller båda besluta vilken av föräldrarna barnet skall bo tillsam- mans med eller att barnet skall bo växelvis hos båda sina föräldrar. Av- görande skall vara enbart vad som är bäst för barnet. Föräldrarna får avtala om barnets boende. Avtalet skall gälla, om det är skriftligt och socialnämnden godkänner det. Avtalet skall godkännas, om det som har överenskommits är till barnets bästa. Paragrafen innehåller bestämmelser om domstolens och socialnämn- dens prövning när frågan om barnets boende skall avgöras. Paragra- fen har behandlats i avsnitt 5.2. För att ytterligare betona att det enbart är barnets bästa som skall vara avgörande för hur frågan om vårdnad, boende, umgänge eller annan kontakt än umgänge skall lösas har den övergripande bestäm- melsen i 2 a § första stycket ändrats. Motsvarande ändring har gjorts i första stycket. Bestämmelsen i första stycket har i sin tidigare lydelse ansetts innebära att domstolen även har en möjlighet att besluta att barnet skall bo hos var och en av föräldrarna, s.k. växelvis boende, om detta är bäst för barnet. För att undanröja eventuella tveksamheter i detta hänseende har detta nu kommit till direkt uttryck i lagtexten. Tilläg- get innebär ingen ändring i sak. Växelvis boende är en boendeform som vid lämpliga förutsätt- ningar kan fungera mycket väl och, som på ett sätt som sällan är möjligt om barnet bor hos en förälder och har umgänge med den andra, kan ge barnet en naturlig och otvungen kontakt med båda för- äldrarna i vardagslivets olika skeenden. Men boendeformen ställer också särskilda krav. En viktig fråga är givetvis barnets egen inställning. Vad barnet har för uppfattning om hur det vill att dess tillvaro skall vara utfor- mad måste med stigande ålder och mognad tillmätas allt större, och efterhand avgörande, betydelse. Just frågan om boendet är ett spörs- mål som barn kan ha klara och bestämda uppfatt- ningar om. Av betydelse är vidare om en förälder motsätter sig växelvis boende. En grundläggande förutsättning för att växelvis boende över huvud taget skall kunna övervägas är att föräldrarna kan samarbeta om barnets vårdnad och att de inte låter sina inbördes konflikter påverka barnets situation. Om föräldrarna inte kan samarbeta eller om det finns allvarliga konflikter dem emellan kan detta färga och förgifta förhållandet i det växelvisa boendet för barnet. I stället för att bli en tillgång för barnet kan det växelvisa boendet bli en källa till fortsatta konflikter, vilket negativt påverkar barnets hälsa. Det bör inte komma i fråga att förordna om växelvis boende för att tvinga föräldrarna till samarbete eller hoppas på att ett växelvis boende skall kunna förmå föräldrarna att samarbeta. I förmågan att samarbeta ligger att föräldrarna kan hantera det växelvisa boendet på ett flexibelt sätt. Barnets behov och bästa – om än tillfälligt – måste få komma i första rummet. Barn har under sin uppväxt behov av att det växelvisa boendet kan förändras från tid till annan. Det kan bero på exempelvis aktiviteter och kamratkontak- ter och handla om att komma eller gå någon dag tidigare eller senare eller om att bo lite längre hos den ena föräldern. Om föräldrarna kan upprätthålla en sådan flexibilitet och inte hamna i en millimeterrättvisa främjas barnets psykiska hälsa och utveckling. Omvänt försämras den om allt måste gå enligt det uppgjorda sche- mat oberoende av hur verkligheten just för tillfället ser ut. Saknar föräldrarna förmåga och vilja till flexibilitet torde typiskt sett förut- sättningar för växelvis boende inte föreligga. Det går aldrig att uppnå millimeterrättvisa vid växelvis boende. Denna boendeform har ingen- ting med fullständig likhet i barnets kontakter och relationer med föräldrarna att göra. Tvärtom är det nödvändigt att förhållandena för barnet successivt och beroende på barnets behov och önskemål kan utvecklas och förändras över tiden och att kontakten och vistelsen hos den ena eller andra föräldern från tid till annan kan få variera. Om föräldrarna saknar förståelse för detta och därmed inte kan vara tillräckligt flexibla är det en omständighet som talar emot växelvis boende. Föräldrarna måste också bo förhållandevis nära varandra. Barns förmåga att hantera många relationer är mindre än vuxnas och bar- nets trygghet och utveckling beror bl.a. på att de kan bygga upp kon- tinuerliga relationer och få en överblick i tillvaron. En grundläggande förutsättning måste därför vara att barnet inte på grund av boende- förhållandena skall tvingas byta mellan olika förskolor. Ju äldre barnet blir desto mer ökar dess beroende av kamrater och aktiviteter utan- för hemmet. Detta medför att barnet då oberoende av vem det bor hos måste kunna upprätthålla sina sociala kontakter och utöva sina aktiviteter. Faktorer av detta slag medför att det kan vara svårt med ett växelvis boende, om inte föräldrarna bor relativt nära varandra. Om en förälder gör sig skyldig till våld eller annat övergrepp mot barnet eller den andra föräldern är i princip gemensam vårdnad ute- sluten och det saknas då också förutsättningar för växelvis boende. Någon absolut åldersgräns för möjligheten att förordna om växel- vis boende finns inte. Det säger sig självt att små barn inte under alltför långa perioder bör vara borta från den förälder som barnet har den starkaste anknytningen till. Alla barn behöver stabilitet och trygghet och det gäller naturligtvis särskilt de minsta barnen. Sam- tidigt måste man ha klart för sig att förhållandena mellan det ena fallet och det andra fallet kan skilja sig avsevärt. Har barnet vuxit upp enbart hos den ena föräldern är det nog så att ett växelvis boen- de inte utan vidare kan vara det bästa för barnet även om barnet har nått en rätt hög ålder. Också om barnet har bott tillsammans med båda föräldrarna men den ena föräldern har varit barnets huvud- sakliga trygghetsperson kan det om barnet är litet finnas anledning till restriktivitet med växelvis boende. Men om föräldrarna har delat på allt som rör barnet och tagit en lika stor del i barnets fostran och omsorg kan barnet ha en mycket stark anknytning till båda för- äldrarna och det kan finnas förutsättningar för växelvis boende även beträffande små barn. En annan faktor som måste vägas in i bedömningen är det enskilda barnets förutsättningar när det gäller dess boende. Det finns barn som mår bäst av att bo lika mycket hos båda sina föräldrar, medan andra barn i stället har stort behov av ett fast boende på ett ställe. Det gäller t.ex. barn med särskilda behov eller funktionshinder som är mycket beroende av struktur och fasta rutiner i vardagen. Ytterst måste bedömningen av om växelvis boende bör komma ifråga bygga på förhållandena i det enskilda fallet. Om föräldrarna inte är ense om växelvis boende är det oftast bäst för barnet att inte besluta om en sådan boendeform. Men barnets egen inställning har naturligtvis också stor betydelse vid bedömning- en. Om barnet självt vill bo växelvis hos båda sina föräldrar och – ba- serat på sina egna erfarenheter – anser att det är den lösningen som fungerar bäst kan det, trots en förälders motstånd mot det, vara bäst för det enskilda barnet att besluta om växelvis boende. Så kan t.ex. vara fallet om barnet redan har bott växelvis hos båda sina föräldrar och har trivts med detta. En annan sak som kan ha betydelse vid be- dömningen är bakgrunden till en förälders motstånd mot växelvis boende. Prövningen skall enbart utgå från vad som är bäst för bar- net och inte ta hänsyn till t.ex. ekonomiska aspekter för föräldrarna. Men även om föräldrarna är ense om växelvis boende är det inte självklart att detta är den bästa lösningen för barnet. Om det är så att innehållet i en överenskommelse vid en objektiv granskning fram- står som tvivelaktig ur ett barnperspektiv bör överenskommelsen inte utan vidare tas för god. Det måste då krävas ytterligare under- lag för att kunna bedöma om omständigheterna i det enskilda fallet är sådana att det verkligen är bäst för barnet att förordna om en lös- ning som typiskt sett ter sig tveksam ur ett barnperspektiv. I dessa fall måste det läggas särskilt stor vikt vid barnets egen inställning. Barnet skall ha rätt till umgänge eller annan kontakt än umgänge med en förälder som det inte bor tillsammans med. Barnets föräldrar har ett gemensamt ansvar för att barnets behov av umgänge eller annan kontakt än umgänge med en förälder som barnet inte bor tillsammans med så långt möjligt tillgodoses. Särskilt förordnade vårdnadshavare har ett motsvarande ansvar. Barnets vårdnadshavare har ett ansvar för att barnets behov av um- gänge eller annan kontakt än umgänge med någon annan som står det särskilt nära så långt möjligt tillgodoses. Om barnet står under vårdnad av båda föräldrarna och skall umgås eller ha annan kontakt än umgänge med en förälder som det inte bor till- sammans med, skall den andra föräldern lämna sådana upplysningar om barnet som kan främja umgänget eller kontakten, om inte särskilda skäl talar mot det. Om barnet skall umgås eller ha annan kontakt än umgänge med en förälder som inte är vårdnadshavare eller med någon som står barnet särskilt nära, skall upplysningar enligt första meningen lämnas av vårdnadshavaren. Paragrafen innehåller bestämmelser om barnets rätt till umgänge (första–tredje styckena) och om upplysningsplikt i samband med umgänge (fjärde stycket). Följdändringar har gjorts med hänsyn till att domstolen skall kunna besluta om barnets rätt till annan kontakt än umgänge dels med en förälder som det inte bor tillsammans med, dels med någon annan som står barnet särskilt nära. Rätten skall besluta om umgänge eller annan kontakt än umgänge enbart efter vad som är bäst för barnet. Rätten får besluta om annan kontakt än umgänge endast om det finns särskilda skäl.