sou · GTB315 · 2006-01-01 00:00:00 — sociala stadga erkänns vikten av att bekämpa varje form av diskriminering och säkerställa likabehandling. Genom Amsterdamfördraget infördes en ny artikel 13 i EG-fördraget. Med stöd av artikel 13 kan rådet, inom ramen för de befogenheter som fördraget ger gemenskapen, genom enhälligt be- slut, på förslag av kommissionen och efter att ha hört Europa- parlamentet, vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Med stöd av artikel 13 i EG-fördraget lade kommissionen fram förslag till åtgärder för att bekämpa diskri- minering. Förslagen bestod av ett meddelande, två direktiv och ett handlingsprogram. antog rådet direktiv /43/EG om genom- förandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung (direktivet mot etnisk diskriminering). antog rådet direktiv /78/EG om in- rättande av en allmän ram för likabehandling i arbetslivet (arbetslivs- direktivet). beslutade rådet genom beslut /750/EG om inrättande av gemenskapens handlingsprogram mot diskrimine- ring (2001–2006). Syftet med direktivet mot etnisk diskriminering är att fastställa en ram för bekämpning av diskriminering på grund av ras eller etniskt ursprung för att genomföra principen om likabehandling i medlems- staterna (artikel 1). Syftet med arbetslivsdirektivet är att fastställa en allmän ram för bekämpning av diskriminering i arbetslivet på grund av religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning för att ge- nomföra principen om likabehandling i medlemsstaterna (artikel 1). Skyddet mot diskriminering skall enligt båda direktiven tillämpas på alla personer och gälla inom såväl offentlig som privat sektor samt inom offentliga organ (artikel 3.1). Inom ramen för gemenskapens befogenheter omfattar båda direk- tiven, såvitt avser ras eller etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, sexuell läggning eller ålder, villkor för tillträde till anställning, till verksamhet som egenföre- tagare och till yrkesutövning, inklusive urvalskriterier och krav för anställning inom alla verksamhetsgrenar, på alla nivåer i arbets- livet, inbegripet befordran (artikel 3.1 a), tillträde till alla typer och alla nivåer av yrkesvägledning, yrkesut- bildning, högre yrkesutbildning och omskolning, inklusive yrkes- praktik (artikel 3.1 b), anställnings- och arbetsvillkor, inklusive avskedande och löner (artikel 3.1 c) medlemskap och medverkan i en arbetstagar- eller arbetsgivar- organisation eller i andra organisationer vars medlemmar utövar ett visst yrke, inbegripet de förmåner dessa organisationer till- handahåller (artikel 3.1 d). Direktivet mot etnisk diskriminering omfattar när det gäller ras eller etniskt ursprung även socialt skydd, inklusive social trygghet samt hälso- och sjukvård (artikel 3.1 e), sociala förmåner (artikel 3.1 f), utbildning (artikel ) samt tillgång till och tillhandhållande av varor och tjänster, som är till- gängliga för allmänheten, inklusive bostäder (artikel 3.1 h). Direktiven omfattar inte särbehandling på grund av nationalitet. Direktiven påverkar inte heller bestämmelser och villkor för inresa till och bosättning på medlemsstaternas territorium för medborgare i tredje land och statslösa personer eller sådan behandling som beror på den rättsliga ställning som dessa personer har (artikel 3.2). EG-direktiven har i stort genomförts i svensk rätt genom en ny lag om förbud mot diskriminering (2003:307) samt genom att övriga lagar med förbud mot diskriminering – dvs. lagen (1999:130) om åt- gärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet, lagen (1999:132) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktions- hinder, lagen (1999:133) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning, lagen (2001:1286) om likabehandling av studenter i högskolan och högskolelagen (1992:1434) – ändrats och anpassats till EG-rätten och den nya lagen. Förslag: Personer med ställning som varaktigt bosatta i annan EU-stat undantas från kravet på arbetstillstånd. Alla med ställ- ning som varaktigt bosatta (i eller i annan EU-stat) skall behandlas på samma sätt som svenska medborgare när det gäller rätt till studiestöd för studier i . Den likabehandling som följer av familjeåterföreningsdirektivet inne- bär att den som kommer hit för att återförena sig med en tredje- landsmedborgare som bor här, inte skall behandlas annorlunda än den först hitkomne tredjelandsmedborgaren (referenspersonen). Vid familjeåterförening kan den hitkommande familjemedlemmen erhålla permanent uppehållstillstånd om det är fråga om en etablerad familjebildning. Den hitkommande familjemedlemmen är därmed lik- ställd med den redan här boende referenspersonen. Är det fråga om ett nytt förhållande (s.k. snabbanknytning) får han eller hon dock inledningsvis ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Med enbart tidsbe- gränsat uppehållstillstånd krävs arbetstillstånd för att få tillträde till arbetsmarknaden. När det är fråga om familjeanknytning ges emeller- tid ett arbetstillstånd automatiskt i samband med att det tillfälliga uppehållstillståndet utfärdas. Den hitkommande familjemedlemmen har därför i praktiken samma tillträde till arbetsmarknaden som den härvarande referenspersonen. Inte heller i övrigt kan utredningen se att den hitkommande fa- miljemedlemmen behandlas sämre än referenspersonen i de situatio- ner som direktivet lyfter fram. Några förändringar är därför inte på- kallade. Rätten till likabehandling för tredjelandsmedborgare som erhållit ställning som varaktigt bosatta (i eller annat land) är mera långtgående. De skall i flera avseenden åtnjuta samma behandling som svenska medborgare. När det gäller anhöriga till varaktigt bosatta i annat land följer av artikel 21.3 att dessa sedan den varaktigt bosatte fått uppehållstill- stånd i skall åtnjuta de rättigheter som räknas upp i arti- kel 14 i familjeåterföreningsdirektivet. Det betyder att de skall ha samma rätt som referenspersonen att få tillträde till utbildning, an- ställning eller egen företagsamhet, yrkesvägledning, yrkesutbildning, fortbildning och omskolning. Eftersom referenspersonen i detta fall är en person som på de berörda områdena skall ha samma rätt som en svensk medborgare gäller det alltså även familjemedlemmarna. Beträffande familjemedlemmar till en person med ställning som varaktigt bosatt i finns inga bestämmelser i direktivet om varaktigt bosatta. När det gäller tillträde till arbetsmarknaden torde kravet på lika- behandling i första hand innebära att tredjelandsmedborgare med ställning som varaktigt bosatt (i eller annat land) inte skall behöva något arbetstillstånd. För personer med ställning som var- aktigt bosatta i torde detta redan gälla eftersom de i allmän- het kommer att ha permanent uppehållstillstånd och därmed, enligt 1 kap. 5 § UtlL är undantagna från skyldigheten att ha arbetstillstånd. För personer med ställning som varaktigt bosatt i annat land bör ett undantag införas (i 4 kap. 1 § UtlF). Undantaget skall avse även deras familjemedlemmar. De kommer därmed att behandlas på samma sätt som unionsmedborgare. Utredningen har inte funnit några begränsningar i tredjelands- medborgares möjligheter att på samma villkor som svenska medbor- gare driva verksamhet som egenföretagare. Det görs heller ingen skill- nad avseende anställnings- och arbetsvillkor, inklusive uppsägnings- och lönevillkor. Tredjelandsmedborgare behöver inte ges samma rätt som svenska medborgare att få tillträde till arbeten som innefattar myndighetsut- övning. Inte heller behöver de ges rätt till arbeten som enligt nu gällande rätt är förbehållen medborgare i eller övriga EU eller EES-medborgare. Kommittén om medborgarskapskrav (Ku 1999:02) överlämnade sitt betänkande Medborgarskapskrav i svensk lagstiftning (SOU 2000:106) till regeringen. I betänkandet redovisas en kartläggning av i vilka sammanhang det i lagar och andra författ- ningar ställs krav på svenskt medborgarskap. Utredningen prövar relevansen av befintliga krav och föreslår ett stort antal författnings- ändringar och andra åtgärder. Vidare analyserar utredningen skälen för och emot att i lagar och andra författningar i olika avseenden göra skillnad mellan å ena sidan medborgare i andra medlemsstater i EU, å andra sidan utlänningar i övrigt. Förslagen bereds för närva- rande i . När det gäller utbildning och yrkesutbildning har utredningen inte funnit några begränsningar i tillträdet till själva utbildningen grun- dade på medborgarskap eller andra krav som indirekt begränsar till- trädet. Tredjelandsmedborgare jämställs emellertid inte med svenska med- borgare när det gäller rätten till studiestöd. Enligt huvudregeln får studiestöd lämnas till studerande som är svensk medborgare (2 kap. 4 § och 3 kap. 4 § studiestödslagen [1999:1395]). I 1 kap. 4 § föreskrivs att utländska medborgare som på grund av anställning eller etable- ring som egenföretagare här i landet kan härleda rättigheter i fråga om sociala förmåner från EG-rätten, avtalet om Europeiska ekono- miska samarbetsområdet (EES) eller avtalet mellan och , skall när det gäller rätt till studiestöd jämställas med svenska med- borgare under de förutsättningar som anges i föreskrifter av rege- ringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Detsamma gäller make, sambo och barn samt andra familjemedlemmar till så- dana utländska medborgare. För att en utländsk medborgare ska jämställas med svensk medborgare, när det gäller rätt till svenskt studiestöd eller rekryteringsbidrag, krävs att personen är eller har varit arbetstagare i eller har bedrivit beskattningsbar verksamhet i som egenföretagare. Arbetet eller verksamheten skall ha haft en viss varaktighet och dessutom ha varit av tillräcklig omfattning. Detta följer av Centrala författningssamling (CSNFS) 2002:15 1 §. Det krävs vidare att studierna avser en vidare- utbildning inom personens eget yrkesområde (CSNFS 2001:9 3 §). Den som kommit till och vistas i för att studera ses som gäst- studerande och jämställs inte med svensk medborgare (2001:9 6 §). För andra utländska medborgare gäller att de kan få studiestöd vid studier i om de är bosatta i och har bosatt sig i landet huvudsakligen i annat syfte än att genomgå utbildning här (2 kap. 4 § och 3 kap. 4 § studiestödslagen). Av Centrala studiestöds- nämndens författningssamling följer att den som har arbetat i under i följd och har permanent uppehållstillstånd har en principiell rätt till studiestöd om inte särskilda omständigheter säger annat. Motsvarande bestämmelser finns i lagen (2002:624) om rekryte- ringsbidrag till vuxenstuderande (7 §). (U 2003:10) lämnade betän- kandet Skolans ansvar för kränkningar av elever (2004:50). Ut- redningen hade bl.a. haft i uppgift att överväga och lämna nödvän- diga förslag när det gäller genomförandet av direktivet mot etnisk diskriminering i fråga om studiestöd. Utredningen föreslår att ett förbud mot diskriminering i fråga om studiestöd och liknande bidrag till studier införs i lagen (2003:307) om förbud mot diskriminering. I detta sammanhang behandlar utredningen bestämmelserna om med- borgarskap i studiestödslagen. Utredningen konstaterar att resultatet av att dessa regler tillämpas kan bli ett missgynnande av vissa etniska grupper. Utredningen fortsätter (SOU 2004:50 s. 156): Att märka är emellertid att direktivet mot etnisk diskriminering uttryck- ligen undantar särbehandling på grund av nationalitet (artikel 3.2), var- för förhållandet i vart fall inte kan stå i direkt strid med EG-rätten. Även frånsett detta kan de angivna reglerna, som bygger på tanken att rätten till studiestöd skall vara beroende av den studerandes anknytning till , inte sägas innebära en indirekt diskriminering enligt 3 § DFL; de måste anses motiverade av berättigade mål och utgör lämpliga och nödvändiga medel för att uppnå målet. I varje fall nuvarande bestämmel- ser om studiestöd lär därför vara förenliga med direktiven. Det ligger annorlunda till om ett krav på viss nationalitet skulle ställas upp just i syfte att utesluta studiestöd till vissa etniska grupper (jfr SOU 2002:43 s. 152). Även om medborgarskapskravet i studiestödslagen inte skulle strida mot EG-rättens diskrimineringsförbud finner denna utredning att de krav på likabehandling som ställs upp i direktivet om varaktigt bosatta innebär att medborgarskapskraven i studiestödslagen behöver justeras. När det först gäller personer med ställning som varaktigt bosatta i skall enligt direktivet gälla att de skall ha samma möjligheter som svenskar att få bidrag och stipendier för studier. I de flesta fall torde de uppfylla gällande krav på att ha arbetat här och ha permanent uppehållstillstånd och därmed kunna få studiestöd. Kra- vet i direktivet skulle därför kunna sägas vara uppfyllt. tid ändå lämpligt att låta denna grupp omfattas av det tillägg i studie- stödslagen som föreslås nedan. När det gäller personer med ställning som varaktigt bosatt i annan EU-stat följer av direktivet att de, om de kommer till för att studera, skall ha rätt till bidrag och stipendier för studier på samma villkor som svenska medborgare. De har enligt artikel 14.2 rätt att flytta hit för att studera eller följa en yrkesutbildning. Efter att ha fått uppehållstillstånd skall de enligt artikel 21 åtnjuta likabehandling på de områden, och i enlighet med de villkor som anges i artikel 11, i vart fall om de har en registrerad eller stadigvarande hemvist i landet (jfr artikel 11.2). De skall således åtnjuta den behandling som en medlemsstats egna medborgare får i fråga om bl.a. utbildning och yrkesutbildning, inklusive möjligheterna att få bidrag och stipendier för studier i enlighet med nationell lagstiftning. Nästa fråga blir att ta ställning till vilka delar av det svenska studie- stödet som på de nu angivna villkoren skall ges till personer med ställning som varaktigt bosatta. Svenska staten lämnar studiestöd främst i form av studiehjälp och studiemedel. Studiehjälpen består av studiebidrag, inackorderingstillägg och extra tillägg. Studiemedel be- står av studiebidrag och studielån. Även andra statliga bidrag till studiefinansiering finns t.ex. rekryteringsbidrag. Det finns utrymme för att tolka direktivet så att likabehandlingen enbart gäller de delar som inte skall betalas tillbaka, dvs. studiebidrag, inackorderingstillägg och extra tillägg. När det gäller unionsmedborgare som kan åberopa arbetskraftens fria rörlighet görs emellertid inte någon åtskillnad mellan studie- stödets olika delar och utredningen finner det mest ändamålsenligt att låta likabehandlingen avse samma delar som erbjuds unionsmed- borgare. Personer med ställning som varaktigt bosatta och som utnyttjar sin rätt till fri rörlighet och bosätter sig i ett annat land kan ha möj- lighet att få stöd i samband med studier från flera länder. I pream- beln till direktivet om varaktigt bosatta framhålls att medlemsstaterna får beakta den omständigheten att unionsmedborgarna kan utnyttja en sådan förmån i hemlandet. Medlemsländerna bör därför undvika att dubbla stöd lämnas vid studier. Tredjelandsmedborgare med ställ- ning som varaktigt bosatt i eller annat EU-land kan alltså – om de lämnar ett land för t.ex. studier i ett annat EU-land – åberopa di- rektivet för rätt till stöd från det nya landet. Utredningen finner sammanfattningsvis att personer med ställning som varaktigt bosatt i eller annan EU-stat skall behandlas på samma sätt som svenska medborgare vid studier i . Rubriken till bestämmelsen 1 kap. 4 § studiestödslagen är: Medborgare i annat EU/EES-land eller . Rubriken behöver justeras till att avse även andra utländska medborgare. Bestämmelsen i 1 kap. 4 § studie- stödslagen avser endast medborgare i EU-stat som kan åberopa arbetskraftens fria rörlighet och deras anhöriga. Ett tillägg bör därför göras i den aktuella paragrafen som innebär att bestämmelsen även skall gälla utländsk medborgare med ställning som varaktigt bosatt i eller i annat EU-land, som bor i och som kan härleda rättigheter i fråga om sociala förmåner från EG-rätten vid studier i . Även i lagen om rekryteringsbidrag till vuxenstuderande be- höver ett motsvarande tillägg göras i 7 §. Eftersom rekryteringsbi- draget endast lämnas för studier i behövs dock inget förtyd- ligande i denna del. Ovannämnda förslag innebär att en tredjelandsmedborgare med ställning som varaktigt bosatt i en annan EU-stat får större möjlig- heter att få studiestöd i än vad en unionsmedborgare har. Denna inkonsekvens följer emellertid av EG-direktivet. För unions- medborgare gäller, som redovisats ovan, att de skall jämställas med svenska medborgare om de på grund av anställning eller etablering kan härleda rättigheter i fråga om sociala förmåner från EG-rätten. Det krävs vidare att personen är eller har varit arbetstagare i eller har bedrivit beskattningsbar verksamhet här samt att studierna avser vidareutbildning inom personens eget yrkesområde. Det följer inte av något av direktiven att anhöriga till varaktigt bo- satta skall likställas med svenska medborgare när det gäller studie- stöd. När det gäller erkännande av yrkesutbildningsbevis, utbildnings- bevis för teoretiska utbildningar m.m. är inledningsvis följande att notera. I lagen (1998:531)om yrkesverksamhet på hälso- och sjuk- vårdens område finns behörighets- och legitimationsregler (3 kap.) I lagen ges regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer bemyndigande att meddela föreskrifter om att den som utomlands genomgått utbildning skall få legitimation, rätt att använda skyddad yrkestitel eller särskilt förordnande att utöva yrke (3 kap. 12 §). I för- ordning (1998:1513) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område finns bestämmelser dels om utbildning som omfattas av EES-avtalet1 (kap. 7), dels om nordisk eller annan utländsk utbildning (kap. 8). Av bestämmelserna följer att apotekare, barnmorskor, läkare, 1 eller avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan. sjuksköterskor och tandläkare som har sin utbildning från ett annat EES-land än skall på ansökan få legitimation för sitt yrke här i landet om de har ett sådant utbildnings-, examens, eller annat be- hörighetsbevis som anges i . Detsamma gäller den som har utbildning som arbetsterapeut, audionom, biomedicinsk analyti- ker, dietist, kiropraktor, logoped, optiker, ortopedingenjör, psykolog, psykoterapeut, receptarie, röntgensjuksköterska, sjukgymnast, sjuk- husfysiker eller tandhygienist. Den som har genomgått annan utbildning utomlands skall på an- sökan få kompetensbevis för ett yrke inom hälso- och sjukvården, tandvården eller detaljhandeln med läkemedel för vilket det finns bestämmelser om legitimation, skyddad yrkestitel eller behörighet här i landet om den sökande 1.har genomgått den kompletterande utbildning och fullgjort den praktiska tjänstgöring som behövs för att kunskaperna och färdig- heterna skall motsvara de svenska kraven, 2.har för yrket nödvändiga kunskaper i svenska författningar, och 3.har för yrket nödvändiga kunskaper i svenska, danska eller norska språket. Ansökan om kompetensbevis görs hos , som i varje enskilt fall prövar om den sökande uppfyller förutsättningarna för kompetensbevis. Revisorslagen (2001:883) innehåller bl.a. bestämmelser om god- kännande och auktorisation av revisorer. En godkänd revisor skall yrkesmässigt utöva revisionsverksamhet, vara bosatt i , i en annan stat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet eller i , varken vara i konkurs, ha näringsförbud, ha förvaltare en- ligt 11 kap. 7 § , vara förbjuden att lämna juridiskt eller ekonomiskt biträde enligt 3 § lagen (1985:354) om förbud mot juri- diskt eller ekonomiskt biträde i vissa fall eller vara föremål för någon motsvarande rådighetsinskränkning i en annan stat, ha den utbildning och erfarenhet som behövs för revisionsverksamhet, hos ha avlagt revisorsexamen, och vara redbar och i övrigt lämp- lig att utöva revisionsverksamhet. En auktoriserad revisor skall upp- fylla samma krav men hos ha avlagt högre revisors- examen. Kravet på revisorsexamen respektive högre revisorsexamen skall anses uppfyllt också av den som innehar ett sådant utländskt examensbevis som krävs för att få utföra lagstadgad revision i någon stat inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet eller i respektive innehar ett sådant utländskt examensbevis som krävs för att utan behörighetsbegränsning få utföra lagstadgad revision i någon stat inom samma område och hos har genom- gått ett särskilt lämplighetsprov. I fastighetsmäklarlagen (1995:400) finns bestämmelser om att fas- tighetsmäklare skall vara registrerade hos fastighetsmäklarnämnden. För att en fastighetsmäklare skall bli registrerad krävs att han inte är underårig, försatt i konkurs eller underkastad näringsförbud eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § , har försäkring för skade- ståndsskyldighet som kan drabba honom, om han åsidosätter sina skyldigheter enligt 11–19 §§, har tillfredsställande utbildning, har för avsikt att vara yrkesverksam som fastighetsmäklare, samt är redbar och i övrigt lämplig som fastighetsmäklare. I lagen (1989:508) om försäkringsmäklare finns bestämmelser om att försäkringsmäklare skall vara registrerad hos och stå under dess tillsyn. För att en fysisk person skall bli registre- rad som försäkringsmäklare krävs att han inte är underårig, i konkurs eller underkastad näringsförbud eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § , inte genom anställning eller uppdrag hos något för- säkringsföretag eller på annat sätt är beroende av försäkringsgivar- intressen, har en försäkring för skadeståndsskyldighet som kan åläggas honom om han åsidosätter sina skyldigheter, har en tillfredsställande utbildning för den verksamhet som skall bedrivas eller, om han varit verksam som mäklare i annat land, har förvärvat kunskap på annat sätt, och i övrigt är lämplig som försäkringsmäklare. Efter denna genomgång finner utredningen att tredjelandsmedbor- gare åtnjuter den likabehandling vad gäller erkännande av yrkesutbildningsbevis m.m. som följer av direktivet. Social trygghet, socialt bistånd och socialt skydd är med ett undan- tag inte beroende av medborgarskap. Innan inträdde i EES och EU, fanns det medborgarskapskrav för rätt till olika socialför- säkringsförmåner. De flesta av kraven togs bort eftersom de be- dömdes vara omöjliga att upprätthålla vid tillämpningen av EG-rätten. Ett sådant krav finns dock kvar i den svenska socialförsäkringslag- stiftningen när det gäller beräkning av försäkringstid för rätt till sjuk- och aktivitetsersättning.2 2 Sjuk- och aktivitetsersättning infördes och ingår i sjukförsäkringen. Förmånerna ersatte förtidspension och sjukbidrag som fanns i pensionssystemet innan det reformerades. Sjuker- sättningen lämnas till försäkrade i åldrarna , medan aktivitetsersättningen ges till för- säkrade . Förmånen består dels av en inkomstrelaterad del (arbetsbaserad försäkring, se 3 kap. 4 § SofL), dels en garantidel (bosättningsbaserad försäkring, 3 kap. 1 § SofL). Garantidelen (sjuk- eller aktivitetsersättning i form av garantiersättning) utges till försäkrade För att en person skall ha rätt till sjuk- eller aktivitetsersättning i form av garantiersättning fordras normalt att personen både skall vara försäkrad vid försäkringsfallet och senare (7 kap. 1 § AFL och 3 kap. 1 § SofL). Personer som bosätter sig i efter att de blev arbetsoförmögna på grund av sjukdom eller funktionshinder har allt- så inte rätt till garantiersättning. Undantag från kravet på att vara försäkrad vid försäkringsfallet görs dock för personer vars försäk- ringsfall har inträffat innan det år de fyllde (9 kap. 7 § AFL).3 Anledningen till att en särskild beräkningsmetod används för denna grupp är att grundregeln annars skulle innebära för stora begräns- ningar för dessa personer att tillgodoräkna sig försäkringstid. Undan- taget gäller dock olika för svenska och utländska medborgare.