sou · GTB316 · 2006-01-01 00:00:00 — Future design of the schemes The inquiry proposes that the deposit guarantee scheme should in future be organised strictly as a state guarantee and brought in line with the general rules that apply to other state guarantees. One implication of the proposal is that guarantees should be priced according to risk by an agency that is accountable for the economic result. A solution for the deposit guarantee scheme purely along mutual insurance lines is rejected. A solution of that kind has no of working without being backed up by an implicit or explicit state guarantee. This follows from the scale of the commitment. The investor compensation scheme is currently based on mutual principles but administered by the state. The inquiry proposes no change on this point. As far as is foreseen, the participating companies will always be able to meet claims under the scheme, without any commitment on the part of the state. The inquiry considers that it will be cost-effective to let a single agency administer both schemes. The general level of fees in the deposit guarantee scheme is at present laid down by law. There is limited scope for risk differentiation. The inquiry proposes that the fees for the deposit guarantee should in future be set so that they can be presumed to meet the liabilities of the system during the guarantee period (cost- price principle). The inquiry proposes that the fees should be payable before the beginning of the guarantee period (ex ante). The present possibility of levying fees ex post (with the fee being linked to the volume of funds deposited) should cease. Ex ante financing has the advantage that the fee can be levied at a time when the subject of the guarantee has a high capacity to pay and that fee payments can be spread over time. Moreover, this system would give participating firms an incentive to manage their risks. Another advantage is that the company that has failed will have contributed to the financing. The inquiry does not only recommend that the general level of fees should be set relative to the risk; the fee for individual companies and/or groups of companies should be set so as to reflect the risk involved in these engagements (risk differentiation). The inquiry takes the view that the precise arrangement for setting fees is not an appropriate area for legislation. Instead it is proposed that the Government should decide on the fee model to be applied, after proposals from the agency responsible. Within the framework provided by the fee model, the agency will then decide on fees in individual cases. Before the agency submits its proposal to the Government there should be consultation with the companies liable to pay fees, regarding the principles that should apply to the fee model. The inquiry suggests that in future, all participants, with each company paying an equal amount in SEK, should share current administrative expenses. For the investor compensation scheme, it is proposed that annual fees should continue to be levied to finance the running administration of the scheme. Claims should be financed by ex post fees, set relative to the size of the amounts covered in each company, without risk differentiation. The risk of having to meet claims in the investor compensation scheme is particularly difficult to assess. Charging ex post fees is a more effective way of ensuring that the scheme breaks even than charging fees before the guarantee period begins. Managing surpluses and deficits In accordance with the terminology used within the framework of the state guarantees model, the present fund in the deposit guarantee scheme should be renamed the guarantee reserve. It should be possible to divide the guarantee reserve into two parts, one denominated in SEK and one denominated in foreign currency. As is the case for other guarantee activities, the funds should be put into a National Debt Office account. For the sake of clarity, it should be emphasised that the suggestion is for the funds to be earmarked to cover claims under the deposit guarantee scheme, just as is now the case. Deficits in both Swedish kronor and in foreign currency will be financed by an overdraft facility at the National Debt Office, linked to the guarantee reserve. Disbursement of compensation from the deposit guarantee scheme At present, the compensation to which a depositor is entitled must be paid out promptly and no later than three months after the day of adjudication of bankruptcy, unless there are exceptional reasons for not doing so. The objectives of the system – to help protect consumers and to safeguard stability – could be achieved better if disbursements could be made more quickly. In order to emphasise more clearly the importance of compensation being paid out as quickly as possible, the inquiry proposes that the time allowed be shortened to one month. Compensation from the deposit guarantee scheme should in future be paid out in the currency in which an account is denominated. At present fees are based on information referring to of the year before the guarantee period. This arrangement means that the fee cannot be charged until almost half the guarantee period has passed. The inquiry therefore proposes that fees for the deposit guarantee scheme should be levied before the beginning of the guarantee period and be based on information for of the previous year. The inquiry proposes that provision for future losses should be made within the framework of the deposit guarantee scheme, but not for the investor compensation scheme, as in the latter case it can be assumed that the companies themselves can meet all claims. The provision must correspond to expected losses plus administrative expenses. Administration of the schemes The inquiry considers that , like other small organisations, is too vulnerable. In the event of the inquirys proposals being implemented, a number of new tasks will be assigned to , which will entail a need for increased staff resources. However, the inquirys assessment is that the staff of the Board will not attain the sort of critical mass that makes it possible to avoid the problems associated with a small agency. The inquiry therefore proposes merging the Boards activities with other state activities. The inquiry suggests a broader approach is warranted to the administration of state guarantees. The guarantee portfolios that are currently divided up between the various state guarantee agencies (the National Housing , , , the National Debt Office and the ) should be brought together into a single agency responsible for the entire portfolio of state guarantees. It does not fall within the inquirys terms of reference to put forward a more detailed proposal concerning the design of the new agency. Financial consequences of the proposals The inquirys proposals will necessitate considerable reinforcement of the resources of the responsible agency and will lead to increased costs for administering the deposit guarantee scheme. The inquiry finds that, in view of the scale of the commitment, it would be reasonable for the state to invest the resources required to manage and price the risk in an effective . The inquiry estimates that the proposals can be financed by rationalisation gains associated with the proposed merging of the state guarantee agencies. The administrative expenses should, as now, be financed by levying fees from the participating companies. The proposal is not expected to lead to any added burden on the central government budget. The switch to ex ante financing will reduce the risk of systematic deficits in the system. No added collective burden is foreseen for the companies covered. In its report, the inquiry describes various conceivable pricing models for the future financing of the deposit guarantee sheme. The calculations indicate that the present average level of fees is reasonable. A fee system based on the cost-price principle will therefore not lead to a general level of fees that differs significantly from the present situation. The proposed model is not expected to give rise to any significant competitive disadvantages or advantages for the Swedish banks. Under the present deposit guarantee scheme, high-risk companies are heavily subsidised by other companies. Correct risk differentiation will make it possible to resolve these distortions. Competitive conditions will become more neutral and firms will have increased incentives to manage their own risks. lag (0000:000) om insättningsgaranti Denna lag innehåller bestämmelser om garanti för insättningar hos banker, kreditmarknadsföretag och vissa värdepappersföretag. Frågor om insättningsgarantin handläggs av den myndighet som regeringen bestämmer (garantimyndigheten). Regeringen får meddela närmare föreskrifter om hanteringen av insättningsgarantin. I denna lag betyder 1.institut: en svensk bank, ett utländskt bankföretag, ett svenskt kreditmarknadsföretag, ett utländskt kreditföretag samt ett svenskt värdepappersbolag och ett utländskt värdepappersföretag, om de har tillstånd att ta emot kunders medel på konto, 2.insättare: den som har en insättning i ett institut, 3.insättning: nominellt bestämda tillgodohavanden som efter uppsägning är tillgängliga för fordringsägaren inom , 4.EES: Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Insättningar som omfattas av garantin En insättning omfattas av garantin, om insättningen finns hos ett svenskt institut här i landet eller hos en filial i ett annat EES-land till ett svenskt institut. får besluta att garantin också skall omfatta insättningar som finns hos 1.en filial i ett land utanför EES till ett svenskt institut, eller 2.en filial här i landet till ett utländskt institut. Beslut enligt andra stycket meddelas efter ansökan av institutet. Om en insättning omfattas av garantin, har insättaren rätt till ersättning motsvarande dels insättningens belopp, dels upplupen ränta till och med den dag då ersättningsrätt inträder. Ersättningen från garantin, tillsammans med eventuell ersättning i institutets konkurs, får dock uppgå till sammanlagt högst för varje institut. Om den insättning som ersättningen avser är pantsatt, skall panthavaren ha panträtt i ersättningen. Ett krav avseende tillgångar, som enligt en lagakraftvunnen dom har varit föremål för brott enligt 9 kap. 6, 6 a, 7 eller 7 a § brotts- balken, skall inte ge rätt till ersättning från insättningsgarantin. Om åtal har väckts för brott enligt första stycket avseende viss insättning och ersättning begärs för insättningen, skall garanti- myndigheten besluta att ersättning tills vidare inte skall betalas ut. Ett institut kan inte få ersättning enligt garantin. Detsamma skall gälla insättare som inte är konsumenter eller icke-finansiella företag. Om en insättning hos en filial här i landet till ett utländskt institut också omfattas av en garanti i ett annat land, svarar den svenska garantin bara för skillnaden mellan vad som kan betalas ut enligt den utländska garantin, i förekommande fall före avdrag för institutets motfordringar mot insättaren, och vad som kan betalas ut enligt den svenska garantin. Är det fråga om en insättning som omfattas av garantin enligt 3 § första stycket eller andra stycket 1, inträder rätt till ersättning när institutet försätts i konkurs. Är det fråga om en insättning som omfattas av garantin enligt 3 § andra stycket 2, inträder rätt till ersättning när en behörig myndig- het i institutets hemland förklarar att insättningar hos institutet är indisponibla. Ersättning enligt garantin betalas av garantimyndigheten. Om en förlust som ersätts enligt denna lag avser en insättning som är angiven i ett annat lands valuta, skall myndigheten betala ut ersättning i den valutan. För utbetalning av ersättning i utländsk valuta, skall garantimyndigheten räkna om det högsta ersättnings- belopp som kan betalas ut enligt 4 § andra stycket till ett belopp i den valutan. Omräkning skall ske enligt den senaste köpkurs som gällde den dag då rätt till ersättning inträder enligt 9 §. Ersättningar skall betalas ut möjligt och senast efter dagen för konkursbeslutet eller sådan förklaring som avses i 9 § andra stycket. På ansökan av garantimyndigheten får allmän förvaltnings- domstol, om det finns synnerliga skäl, förlänga tidsfristen med högst . Ytterligare förlängning får beviljas två gånger med högst i taget. Har ett institut som omfattas av garantin försatts i konkurs, skall konkursförvaltaren lämna de uppgifter till garantimyndigheten som den behöver för att betala ut ersättning till insättarna. Konkurs- förvaltaren skall även i övrigt lämna garantimyndigheten det biträde som myndigheten behöver för utbetalning av ersättning. Den som har en insättning i ett svenskt institut förlorar sin rätt till ersättning, om anspråk på ersättningen inte görs innan rätten till utdelning i institutets konkurs har förlorats. Om någon genom oriktiga uppgifter eller på annat sätt har orsa- kat att ersättning betalats ut obehörigt eller med för högt belopp, skall återbetalning ske av vad som har betalats ut för mycket till- sammans med ränta beräknad enligt 6 § räntelagen (1975:635). Sådan återbetalning skall ske också om någon i annat fall har tagit emot ersättning obehörigt eller med för högt belopp och skäligen borde ha insett detta. Ränta skall i sådana fall tas ut beräk- nad enligt 5 § räntelagen. Beslut enligt första och andra styckena fattas av garantimyndig- heten och får verkställas enligt utsökningsbalken. Om det finns särskilda skäl, får återbetalningsskyldighet enligt första och andra styckena efterges helt eller delvis. I fråga om utbetalade ersättningar enligt garantin träder staten in i insättarens rätt mot institutet med företrädesrätt framför insätta- ren intill det utgivna beloppet. När ett utländskt garantisystem har betalat ut ersättning med anledning av att ett svenskt institut försatts i konkurs träder det utländska garantisystemet in i insättarens rätt mot institutet med företrädesrätt framför insättaren intill det utgivna beloppet. samt utländska institut som tar emot insätt- ningar hos en filial här i landet skall informera den som har gjort eller avser att göra en insättning om 1.huruvida fordran omfattas av garantin eller inte, 2.vilken ersättningsnivå som gäller för garantin, och 3. formerna för utbetalning av ersättning från garantin. Information enligt första stycket 1 och 2 skall lämnas vid mark- nadsföring av ett erbjudande och innan ett avtalsförhållande ingås. skall information enligt första stycket lämnas Sådan information skall också lämnas i sam- band med att ett institut underrättar insättaren om att avtalsvillkor skall ändras, om ändringen innebär att fordran inte längre omfattas av garantin. Om ett institut åsidosätter informationsplikten i 15 §, när den gäller insättningar från konsumenter, skall marknadsföringslagen (1995:450) tillämpas. Informationen enligt 15 § skall anses vara sådan information av särskild betydelse från konsumentsynpunkt som avses i 4 § andra stycket marknadsföringslagen. Om ett insti- tut åsidosätter informationsplikten i 15 §, när den gäller insätt- ningar från bara andra än konsumenter, skall garantimyndigheten underrätta enligt 28 § denna lag. Skyldighet att ta emot garanterade insättningar Ett institut som erbjuder sig att ta emot insättningar enligt defi- nitionen i 2 § är skyldigt att ta emot sådana insättningar av var och en, om det inte finns särskilda skäl mot det. Avgifter och säkerställande av utbetalningar från garantin Varje institut som omfattas av garantin skall betala en årlig avgift som garantimyndigheten bestämmer. Avgiften för ett institut skall bestämmas med hänsyn till stor- leken på de insättningar som omfattas av garantin och statens ekonomiska risk och övriga kostnader för åtagandet som garantin innebär för staten. Avgifter och andra medel som garantimyndigheten förvaltar skall placeras på konto i . Avgifterna får endast användas för utbetalning av ersättning enligt denna lag samt för att täcka garantimyndighetens administ- rationskostnader för garantin. Om medlen inte räcker till för att betala ut ersättningar, får garantimyndigheten låna medel i . Om ett institut inte kommer in med uppgifter som skall läggas till grund för garantimyndighetens beslut om avgift, eller det är uppenbart att uppgifterna inte kan läggas till grund för avgiftsbeslutet, får avgiften bestämmas till ett skäligt belopp. Innan garantimyndigheten beslutar om avgiften, skall myndigheten ge institutet tillfälle att yttra sig över den. Dröjsmålsränta skall tas ut på avgifter som inte betalas i rätt tid, om det inte finns särskilda skäl mot det. Dröjsmålsränta skall beräknas för år enligt en räntefot som motsvarar det av Riksgälds- kontoret fastställda, vid varje tid gällande diskontot med tillägg av . Detsamma skall gälla för avgifter enligt 23 § som inte betalas i rätt tid. Ett institut som omfattas av garantin skall lämna de uppgifter till garantimyndigheten som den behöver för att fastställa institutets avgift och i övrigt för sin verksamhet enligt denna lag. De uppgifter som garantimyndigheten behöver för att fastställa ett instituts avgift skall ha granskats av en revisor som utsetts av institutet i enlighet med 4 a kap. 1 § sparbankslagen (1987:619) respektive 8 kap. 1 § lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar, 7 a kap. 1 § lagen (1995:1570) om medlemsbanker, eller, när det gäller bank- aktiebolag, kreditmarknadsbolag och värdepappersbolag, 10 kap. 8 § aktiebolagslagen (1975:1385). Om ett institut inte lämnat uppgifter enligt 22 §, får garanti- myndigheten besluta att institutet skall betala en förseningsavgift. Detsamma skall gälla om ett institut har lämnat uppgifter som inte har kunnat läggas till grund för beslutet om avgift enligt 18 §. Förseningsavgiften skall uppgå till högst ett belopp som motsva- rar av den avgift som bestämts för institutet enligt 18 §, dock lägst . Avgiften tillfaller staten. Förseningsavgiften skall betalas till garantimyndigheten från det att beslutet om den vunnit laga kraft eller den som anges i beslutet. beslut att påföra förseningsavgift får verk- ställas enligt utsökningsbalken om avgiften inte har betalats inom den tid som anges i 24 §. Om förseningsavgiften inte betalas inom den tid som anges i 24 §, skall garantimyndigheten lämna den obetalda avgiften för indrivning. Bestämmelser om indrivning av statliga fordringar finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. En förseningsavgift som påförts faller bort i den utsträckning verkställighet inte har skett från det att beslutet vann laga kraft. skall underrätta , om ett institut som omfattas av garantin inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag. Om insättningar hos ett institut omfattas av garantin till följd av ett beslut av garantimyndigheten enligt 3 § andra stycket men detta inte utgör en förutsättning för tillstånd enligt 4 kap. 4 § första stycket 3 lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse eller 3 kap. 4 § femte stycket lagen (1991:981) om värdepappersrörelse, och institutet inte fullgör sina skyldigheter enligt denna lag, får garantimyndigheten förelägga institutet att vidta rättelse. inte vidtagit rättelse från föreläggan- det, får garantimyndigheten besluta att garantin inte längre skall gälla beträffande insättningarna. Ett sådant beslut får, när det är fråga om ett utländskt institut från ett EES-land, meddelas endast om den behöriga myndigheten i institutets hemland har samtyckt till beslutet. Är det fråga om ett institut från ett land utanför EES, får beslut om att garantin inte längre skall gälla meddelas endast om tillsynsmyndigheten i institutets hemland har underrättats i förväg om beslutet. Har garantimyndigheten beslutat att garantin inte längre skall gälla beträffande insättningar hos en filial i ett land utanför EES till ett svenskt institut, skall garantimyndigheten underrätta tillsyns- myndigheten i det land där filialen finns om beslutet. I samtliga fall då garantimyndigheten har beslutat att garantin inte längre skall gälla skall institutet informera berörda insättare om beslutet. Ett beslut om att garantin inte längre skall gälla inverkar inte på insättningar som omfattades av garantin för beslutet. Motsvarande gäller när beslut har meddelats om återkallelse av tillstånd eller filialtillstånd. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om 1.de uppgifter som konkursförvaltaren skall lämna enligt 11 §, 2.den information som instituten skall lämna enligt 15 §, 3.betalningen av de avgifter som skall tas ut enligt 18 §, och 4.de uppgifter som instituten skall lämna enligt 22 §. beslut enligt denna lag får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 1.Denna lag träder i kraft den 2.Genom lagen upphävs lagen (1995:1571) om insättnings- garanti. lag (0000:000) om upphävande av lagen (1934:300) om sparbankernas säkerhetskassa Härigenom föreskrivs att lagen (1934:300) om sparbankernas säkerhetskassa skall upphöra att gälla vid utgången av Frågor om investerarskyddet handläggs av den myndighet som regeringen bestämmer (garanti- myndigheten). Regeringen får meddela närmare föreskrifter om hanteringen av investerarskyddet. lag om ändring i lagen (1999:158) om investerarskydd Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1999:158) om investe- rarskydd, dels att 30 § skall upphöra att gälla, dels att 1, 3–6, 9, 13, 15–20, 23–27, 29 och 31–33 §§ skall ha följande lydelse, dels att det skall införas en ny rubrik närmast före 32 § som skall lyda Uppgiftsskyldighet och förseningsavgift, och en ny rubrik närmast före nya 32 f § som skall lyda Bemyndigande, dels att det i lagen skall införas nya paragrafer, 20 a § och 32 a–f §§. Denna lag innehåller bestämmelser om ersättning för förlust av investerares finansiella instrument och medel hos ett värde- pappersinstitut, ett fondbolag eller ett förvaltningsbolag (investe- rarskydd). Frågor om investerarskyddet handläggs av . 1.finansiella instrument som tillhör en investerare och som ett svenskt värdepappersinstitut, en filial i till ett utländskt värdepappersinstitut, ett fondbolag eller en filial till ett förvalt- ningsbolag förfogar över i samband med att en investeringstjänst utförs, och 2.medel som ett svenskt värdepappersinstitut, en filial i till ett utländskt värdepappersinstitut, ett fondbolag eller en filial till ett förvaltningsbolag har tagit emot med redovisningsskyldighet isamband med att en investeringstjänst utförs. Rätt till ersättning enligt denna lag föreligger inte om medlen kan ersättas enligt lagen (1995:1571) om insättnings- garanti. Rätt till ersättning enligt denna lag föreligger inte om medlen kan ersättas enligt lagen (0000:000) om insättnings- garanti. Ett svenskt värdepappersinstitut och ett fondbolag som har fått tillstånd att tillhandahålla investeringstjänster tillhör investerar- skyddet enligt denna lag. Investerarskyddet omfattar även tillgångar enligt 3 § hos ett svenskt värdepappersinstituts eller fondbolags filial i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). på ansökan av ett svenskt värde- ansökan av ett svenskt värde- pappersinstitut eller ett fond- pappersinstitut eller ett fond- bolag besluta om att skyddet bolag besluta om att skyddet enligt denna lag skall omfatta enligt denna lag skall omfatta även tillgångar enligt 3 § finns hos en filial till institutet finns hos en filial till institutet eller fondbolaget i ett land eller fondbolaget i ett land på ansökan av ett utländskt ansökan av ett utländskt värde- institutets filial i skall institutets filial i skall filialen inte tillhör ett investe- filialen inte tillhör ett investe- rarskydd i ett annat land som rarskydd i ett annat land som uppfyller minst de krav som uppfyller minst de krav som gäller inom EES. gäller inom EES.