sou · GTB343d3 · 2006-01-01 00:00:00 — Enligt BO saknar många domare den kunskap om barn och barns behov som krävs för att kunna fatta ett väl avvägt beslut om vårdnad, boende och umgänge för barnet, vilket leder till att barnets bästa inte alltid sätts i främsta rummet. och har genomfört en för- studie om specialisering av domare (2003:3 Specialise- ring – En förstudie i samarbete med ). Målet för förstudien var att undersöka om det finns intresse och behov av olika typer av specialisering i den dömande verksamheten. Undersökningen har enligt rapporten visat att både domarna själva och t.ex. de som uppträder som ombud vid domstolarna anser att en specialisering inom domstolsväsendet är angelägen. Att domare eller domstolar specialiserar sig bör enligt rapporten leda till att med- borgarnas krav på kvalitet, snabbhet och service i domstolsväsendet bättre kan tillgodoses. Ett område som anses kunna vara aktuellt för specialisering är familjemål. I rapporten anges att det inom detta ämnesområde behövs särskilda kunskaper om hur barn och familjer i kris reagerar och särskilda kunskaper i hur parterna bör bemötas under handläggningen av målet vid domstol. Enligt rapporten bör man kunna förvänta sig att en specialisering i familjemål kommer att leda till ett bättre bemötande av parterna och en ökad förmåga att lösa konflikter hos domaren. Det anges att detta också borde kunna bidra till att de krav medborgarna har rätt att ställa på domstols- väsendet bättre kan uppfyllas. Det har inte legat inom förstudiens ram att föreslå en lagreglering av att olika områden skall specialiseras. Den specialisering som diskuteras i rapporten bygger i stället på att domstolschefer och domare själva tar initiativ till och genomför ett specialiserat arbetssätt. () har på uppdrag av regeringen tagit fram en utbildningsplan för personalen inom domstolsväsendet. Utbildnings- planen, som följs , består av en grundläggande utbildning (baskurser, grundkurser och påbyggnadskurser) samt åter- kommande utbildningar. Utöver dessa utbildningar anordnas för- djupningskurser och specialkurser inom aktuella områden. Enligt utbildningsplanen skall samtliga nyanställda under de första anställ- ningsåren kallas till cirka fem veckors grundläggande utbildning. Därefter kallas den anställde till en veckas utbildning . Både den grundläggande utbildningen och de återkommande utbild- ningarna är obligatoriska. i den grundläggande utbildning- en handlar i princip helt om barn och ungdomar. behandlas bl.a. , barnet i rättsprocessen, mål om verkställighet, mål enligt LVU samt hur barn minns och be- rättar om våld och övergrepp. I den återkommande utbildningen tas frågor om hur barn minns och berättar om våld och övergrepp upp under en halv dag. Särskilda seminarier och utbildningsdagar har inte kunnat genom- föras på grund av besparingskrav. har emellertid DV anordnat seminarier om vårdnadsmål. I dessa seminarier ingick avsnitt om , barn och föräldrar vid separation, samarbetssamtal, vårdnadsutredningar, förlikning i vårdnadsmål, verkställighet, processuella frågor och handläggnings- frågor. Vad gäller fördjupningskurser och specialkurser har DV ännu inte anordnat sådana inom familjerättsområdet. Inom DV har en projektorganisation att hålla samman olika frågor rörande organisationsförändringarna avseende en ny tingsrättsorganisation i (Stockholmsberedningen). I Stockholmsberedningen har initiativ tagits till att ett projekt inleds med specialisering i humanjuridik med intresserade domstolar i . Sju domstolar deltar i projektet. De måltyper som omfattas av projektet är vårdnadsmål samt brottmål gällande våld i nära relationer och sexuella övergrepp. Det övergripande målet är att höja kvaliteten och öka effektiviteten i handläggningen av nämnda mål och ärenden, vilket även inbegriper att de inblandade i dessa mål skall känna sig väl bemötta. Enligt planeringen skall fyra utbildningstillfällen om vardera jämte ytterligare en utbild- ningsdag äga rum – . Under det första utbildningstillfället skall övergripande frågor be- handlas, såsom t.ex. dysfunktionella familjer och frågor om empati och objektivitet. Övriga tre utbildningstillfällen skall var för sig spe- cifikt behandla de tre nämnda måltyperna. 25–30 domare förväntas specialisera sig inom projektets ram. Hovrätten för har visat intresse för projektet och 5 domare därifrån skall delta i projektet. En annan fråga som skall diskuteras i Stockholmsbered- ningen är om domarna behöver en fortlöpande handledning under handläggningen av vårdnadsmål samt brottmål rörande våld i nära relationer och sexuella övergrepp. 10 Verkställighet och överflyttning fanns det inte några särskilda bestämmelser i fråga om verkställighet, som innebar att barn skulle överlämnas till vårdnads- havaren eller till den förälder som hade rätt att umgås med barnet. I praxis ansågs de allmänna exekutionsreglerna i utsökningslagen vara tillämpliga. När det förelåg ett domstolsavgörande angående vårdnad eller umgänge eller om barns överlämnande kunde således vård- nadshavaren eller någon som var umgängesberättigad vända sig till överexekutor (), som förordnade om verkställighet och föreskrev hur den skulle genomföras. När det inte fanns något avgörande om vårdnaden från allmän domstol kunde en vårdnads- havare begära handräckning hos överexekutor för att få barnet över- lämnat från den som barnet vistades hos. Utsökningslagens bestäm- melser ansågs inte vara tillämpliga för genomförande av umgänge, som inte grundades på något avgörande av allmän domstol. Vid bi- fall till sökandens talan brukade överexekutorn ålägga motparten, i regel vid vite, att överlämna barnet eller uppdra åt utmätningsman att hämta och överlämna barnet. Överexekutors beslut kunde över- klagas till hovrätt. Bestämmelserna i utsökningslagen komplette- rades med vissa närmare föreskrifter i kungörelser om förfarandet hos överexekutor och utmätningsman. Föreskrifterna tog sikte di- rekt på förfarandet vid överlämnande av barn. Enligt dessa före- skrifter skulle överexekutor höra och läkare i den mån det var behövligt. Vidare skulle utmätningsmannen vid sin handläggning efter överexekutors beslut så långt som möjligt sörja för att verkställigheten inte medförde fara för barnets hälsa. Ut- mätningsmannen skulle i den mån det kunde anses behövligt höra och läkare i ärendet. Reglerna om verkställighet rörande överlämnande av barn upp- märksammades då och då i den offentliga debatten. Den ovan be- skrivna ordningen ansågs inte vara tillfredsställande. stötande att verkställighet av avgöranden beträffande barn skulle följa regler som främst avsåg sakexekution. Diskussionen rörde både formerna för verkställighet och frågan om vilka organ som borde be- sluta och utföra åtgärderna. Lagberedningen – i vars uppdrag att reformera utsökningsrätten bl.a. ingick att göra en översyn av bestämmelserna om sådan verk- ställighet som rörde överlämnande av barn – lämnade be- tänkandet Utsökningsrätt V (SOU 1966:38). På grundval av detta betänkande lades prop. 1967:138 fram, vilken antogs av med vissa ändringar (bet. 1LU60, rskr. infördes så särskilda regler för verkställighet av allmän domstols avgörande beträffande vårdnad, umgänge eller överlämnande av barn (verkställighet) samt för överflyttning av barn i andra fall än enligt ett sådant avgörande (överflyttning). Reg- lerna byggde på tidigare praxis. För att markera den särställning dessa fall intar sammanfördes inte reglerna med den allmänna exe- kutionsrättsliga lagstiftningen utan togs upp i ett nytt kapitel i för- äldrabalken (21 kap.). Den centrala frågan ansågs vara i vilken ut- sträckning tvångsmedel borde få komma till användning. Departe- mentschefen uttalade att den ledande tanken vid utformandet av nya bestämmelser måste vara att barnet i möjligaste mån skall sko- nas från åtgärder som är skadliga för dess psykiska eller fysiska hälsa. Att av hänsyn till barnet helt avstå från tvångsmedel lät sig enligt departementschefen emellertid inte göras. och beslut i vårdnadsfrågor skulle förlora i betydelse, om de inte kunde verk- ställas. På kunde det också ligga i barnets intresse att effek- tiva medel för överlämnande stod till buds (prop. 1967:138 s. 39). Hämtningsförrättningarna anförtroddes polismyndigheterna i stället för som tidigare kronofogdemyndigheterna. Beslutsfunktionen i första instans lades på , vars beslut fick överklagas hos Regeringsrätten. Enligt departementschefen borde – i frågan om vilket organ som skulle anförtros uppgiften att besluta i frågor om verkställighet – valet stå mellan länsstyrelse såsom barnavårdsmyn- dighet och allmän underrätt. Mot de allmänna underrätterna talade att dessa dittills inte hade ålagts verkställighetsuppgifter. De ansågs inte heller vara organisatoriskt rustade att svara för verkställighets- frågor; deras organisation och arbetsrutiner ansågs inte vara anpass- ade för sådana frågor. Med hänsyn till att överflyttningen av barn i första hand skulle ske på frivillighetens väg under medverkan av barnavårdande organ, ansågs det i stället lämpligt att överlämna verk- ställighetsfrågan åt de barnavårdande myndigheterna. såsom överordnade barnavårdsmyndigheter, nu i en annan egenskap än såsom överexekutorer, bedömdes vara lämpade för uppgiften. Det konstaterades att länsstyrelsernas organisation var anpassad för praktiska verkställighetsfrågor och borde kunna möjliggöra den skyndsamma handläggning som i regel behövdes i ärenden av aktu- ellt slag. Departementschefen framhöll också att länsstyrelserna hade erfarenhet av barnavårdsfrågor och tillgång till särskild sak- kunskap i fråga om behandling av barn (prop. 1967:138 s. 40 f.). Förfarandet vid i ärenden om verkställighet och över- flyttning blev relativt formlöst. I anslutning till att bestämmelserna i 21 kap. FB infördes utfär- dades förordningen (1967:715) om tillämpning av 21 kap. föräldra- balken (förordning). Genom länsstyrelsereform, som innebar att förvaltnings- domstolar inrättades inom ram, överfördes beslutan- derätten i verkställighetsfrågor och frågor om överflyttning till de nyinrättade länsrätterna vid länsstyrelserna. I anslutning därtill ändrades också reglerna om överklagande; länsrättens avgörande kunde överklagas till kammarrätt, vars avgörande kunde överklagas till Regeringsrätten. Länsrätten blev domför med en lagfaren doma- re och tre eller fyra nämndemän. skall nämndemän medverka också när kammarrätten avgör mål om verk- ställighet och överflyttning. Kammarrätten består i dessa mål av tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. Genom en ny reform bröts länsrätterna ut från länsstyrelsernas organisation och blev fri- stående allmänna förvaltningsdomstolar. föreslog Utredningen om barnens rätt i delbetänkandet Barnets rätt 2 Om föräldraansvar m.m. (SOU 1979:63) omfattande förändringar i reglerna om vårdnad, umgänge och verkställighet. Utredningens förslag i fråga om ändringar i reg- lerna i 21 kap. FB behandlades i propositionen om verkställighet av avgöranden om vårdnad eller umgänge m.m. (prop. 1982/83:165, bet. LU41, rskr. Propositionen innebar att frågor om verk- ställighet enligt 21 kap. FB även fortsättningsvis skulle prövas av länsrätterna, att möjligheterna att besluta om polishämtning be- gränsades och att de allmänna domstolarna på yrkande av part kun- de kombinera ett avgörande om vårdnad eller umgänge med ett vitesföreläggande för motparten att lämna ifrån sig barnet. kan allmän domstol, under förut- sättning att gemensam vårdnad är bäst för barnet, besluta om resp. vägra att upplösa gemensam vårdnad även om en av föräldrarna motsätter sig denna vårdnadsform. Som en konsekvens av denna reform infördes en möjlighet för domstolen att besluta om umgänge och om barnets boende även när föräldrarna har gemensam vårdnad om barnet. Genom att göra tillägg om boende i 21 kap. FB kom domstols avgörande om vem barnet skall bo till- sammans med att omfattas av reglerna om verkställighet. Genom reformen blev det också möjligt för föräldrar som är överens att bestämma om vårdnad, boende och umgänge genom avtal. Ett avtal gäller och är verkställbart, om det är skriftligt och godkänns av social- nämnden. Dessutom infördes en uttrycklig bestämmelse i 21 kap. FB om att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid verk- ställighet (prop. 1997/98:7, bet. LU12, rskr. 229–230). 10.2.1Ansökan om verkställighet eller överflyttning Verkställighet av vad allmän domstol har bestämt i dom eller beslut om vårdnad, boende, umgänge eller överlämnande av barn söks hos länsrätten. Om domen eller beslutet inte har vunnit laga kraft och det inte är särskilt medgivet att verkställighet ändå får ske, får läns- rätten inte vidta åtgärder enligt 21 kap. 2–4 §§ FB (21 kap. 1 § andra stycket FB). Med dom eller beslut om överlämnande av barn avses ett avgörande som innehåller en uttrycklig förklaring om att barnet skall överlämnas. Vid kapitlets tillkomst antogs att det i denna kategori knappast gick att räkna med andra avgöranden än sådana som avser fosterbarns överlämnande från fosterföräldrar till vårdnadshavaren. Sådana avgöranden antogs dock vara sällsynta (prop. 1967:138 s. 53). Verkställighet av mellan föräldrar träffat avtal om vårdnad, bo- ende eller umgänge söks också hos länsrätten (21 kap. 1 § tredje stycket FB). Det krävs dock att avtalet är skriftligt och har god- känts av socialnämnden. I sådant fall får avtalet verkställas som ett lagakraftvunnet domstolsavgörande. Även frågor om överflyttning av barn i andra fall än enligt allmän domstols avgörande prövas av länsrätt (21 kap. 7–8 §§ FB). När verkställighetsreglerna infördes i antogs att verkställighet i allmänhet inte skulle begäras annat än när den som har hand om barnet har vägrat att lämna det ifrån sig. Departe- mentschefen påpekade emellertid att en sådan vägran inte utgör en förutsättning för att en ansökan skall tas upp till prövning (prop. 1967:138 s. 53, se också RÅ 1992 ref. 97 II). Ett avgörande kan i allmänhet inte åberopas för verkställighet mot annan än den som har varit part i målet i allmän domstol. Detta torde t.ex. innebära att endast socialnämnden har behörighet att begära verkställighet av ett avgörande om umgänge mellan bar- net och annan än barnets förälder. Frågor om barns umgänge med någon annan än en förälder prövas nämligen av den allmänna domstolen endast på talan av socialnämnden (6 kap. 15 a § FB, och , En kommentar. Del II 14–21 kap. och internationell föräldrarätt, 2001, s. 21:10). Det har inte ansetts nödvändigt att i lagtexten ta upp bestämmel- ser om vilken länsrätt som är behörig att besluta om verkställighet eller överflyttning. Departementschefen menade att det sällan tor- de komma i fråga att ansökan om överlämnande görs hos annan länsstyrelse (numera länsrätt) än i det län där den som har hand om barnet är bosatt. Skulle barnet tillfälligt finnas i annat län, bör även i det länet anses behörig (prop. 1967:138 s. 53). Enligt gällande ordning bör överflyttning av barn om möjligt ske på frivillighetens väg. var den grundläggande tanken att överlämnande av barn i första hand skulle ske med par- ternas frivilliga medverkan och under ledning av befattningshavare inom barnavården (numera ). Bestämmelser om medling har således funnits i 21 kap. FB tillkomst. Länsrätten får uppdra åt ledamot eller suppleant i socialnämnden eller tjänsteman inom att verka för att den som har hand om barnet frivilligt skall fullgöra vad som åligger honom eller henne. Sådant uppdrag får lämnas även åt någon annan lämplig person (21 kap. 2 § FB). Annan lämplig person kan vara t.ex. en läkare eller en kurator. Det är viktigt att denna typ av verk- ställighetsmål handläggs skyndsamt. Ett uppdrag bör därför inte lämnas om det är osannolikt att uppdraget kommer att leda till bar- nets överlämnande eller om uppdraget kan antas onödigt fördröja ärendets behandling (4 § förordning). Länsrätten kan i övrigt lämna den som får uppdrag närmare anvisningar om vad han eller hon skall iaktta vid uppdragets fullgörande (7 § förordning). Uppdrag kan lämnas innan eller i samband med att länsrätten för- ordnar om verkställighet (21 kap. 2 § resp. 4 § FB). Om länsrätten lämnar uppdrag före förordnandet om verkställighet bör den in- hämta visst underlag för bedömning om det finns anledning anta att hinder mot verkställighet föreligger. Därigenom kan länsrätten undvika att ärendet förhalas i onödan eller att uppdrag lämnas trots att ett klart hinder mot verkställighet föreligger (prop. 1967:138 s. 43). är det möjligt för länsrätten att i samband med förordnande om verkställighet lämna medlingsuppdrag även i de fall ett sådant uppdrag förekommit tidigare i målet. En situation då det kan finnas skäl att lämna nytt uppdrag i samband med för- ordnandet om verkställighet är om motsättningar uppkommit mel- lan parterna och den som tidigare anförtrotts uppdraget, eller om parternas förtroende för denne annars har rubbats. Även i andra situationer kan det finnas skäl att meddela ett nytt uppdrag efter verkställighetsbeslutet (prop. 1982/83:165 s. 30). infördes även en bestämmelse enligt vilken länsrätten, om inte särskilda skäl talar mot det, skall lämna uppdrag om den har beslutat att barnet skall hämtas genom polismyndighetens för- sorg (21 kap. 4 § första stycket FB). Länsrätten kan underlåta att lämna uppdrag om det t.ex. ter sig utsiktslöst att nå resultat eller om barnet måste hämtas från den miljö där det vistas (prop. 1982/83:165 s. 30). Den som har fått ett medingsuppdrag skall inom den tid som länsrätten bestämmer lämna en redogörelse för de åtgärder som har vidtagits och vad som i övrigt har kommit fram. Tiden för avläm- nande av denna redogörelse får inte sättas längre än . Läns- rätten får dock förlänga tiden, om det finns förutsättningar för att nå en frivillig fullgörelse (21 kap. 2 § andra stycket FB). Även om upp- dragstiden kan förlängas skall länsrätten undvika utdragna för- faranden. Länsrätten kan förlänga tidsfristen – vilken alltså inte från början kan sättas längre än – om det t.ex. fortfa- rande skulle finnas förutsättningar för att komma till en frivillig lösning (prop. 1982/83:165 s. 27). De åtgärder som vidtas med stöd av ett medlingsuppdrag utgör en form av förlikningsförsök. Det har inte ansetts nödvändigt att i lag meddela närmare anvisningar om hur det bör gå till vid ett försök till frivillig verkställighet. I förarbetena anges att uppdraget har en dubbel funktion. I första hand syftar uppdraget till att få verkställighetsfrågan löst på ett smidigt sätt och i samförstånd med parterna. Den som har fått uppdraget bör handla skyndsamt och söka klarlägga barnets inställning, om det är möjligt och lämpligt (4 § tredje stycket förordning). Om den som har fått uppdraget finner att frivilligt överlämnande av barnet kommer att ske, bör han eller hon genast underrätta sökanden om detta och medverka till att tid och plats bestäms för överlämnandet. När överlämnandet har skett, skall han eller hon meddela länsrätten detta (5 § förordning). Om överlämnande av barnet inte kan ske, har medlingsuppdraget i andra hand syftet att ge underlag för länsrättens senare prövning (prop. 1967:138 s. 55). Därför föreskrivs, som nämnts ovan, i 21 kap. 2 § FB en skyldighet för den som har fått uppdraget att lämna en redogörelse till länsrätten. I denna redogörelse skall anges vad den som har hand om barnet har anfört som skäl för sin vägran att överlämna barnet. Om det synes föreligga sådant förhållande som utgör hinder för överlämnande bör detta också anges (6 § förordning). 10.2.3Förutsättningar för verkställighet och överflyttning Den ledande synpunkten när det gäller verkställighet som rör barn ansågs vid 21 kapitlets tillkomst vara hänsynen till barnets bästa (prop. 1967:138 s. 46). Denna hänsyn innebär att hinder i vissa fall kan föreligga mot verkställighet oavsett innehållet i domstols av- görande eller föräldrars avtal. Utgångspunkten för prövningen av verkställighetsfrågan är att allmän domstols dom eller beslut skall lända till efterrättelse (prop. 1967:138 s. 46). Även när ett domstolsavgörande inte föreligger utan vårdnadshavaren grundar sin ansökan direkt på sin i lag givna rätt att bestämma barnets vistelseort, bör utgångspunkten vara att verkstäl- lighet skall beviljas. I vissa fall kan det emellertid hända att verk- ställighet begärs efter den allmänna domstolens avgörande i vårdnadsfrågan och att förhållandena har förändrats på ett sådant sätt att det skulle vara stötande att verkställa avgörandet (21 kap. 6 § första stycket FB). I andra fall kan verkställighet eller överflyttning inte ske utan risk för barnets kroppsliga eller själsliga hälsa (21 kap. 6 § andra stycket FB). kan även vara olämpligt på grund av att barnet bestämt motsätter sig en flyttning (21 kap. 5 § FB). Nämnda bestämmelser anger dock inte uttömmande alla hinder. Ett beslut i ett tidigare verkställighetsärende kan under vissa om- ständigheter utgöra hinder mot en ny prövning (21 kap. 15 § FB). Verkställighet på grund av en vårdnadsdom bör inte komma i fråga mot den som har rätt till umgänge med barnet vid den aktuella tid- punkten (prop. 1967:138 s. 56). I sammanhanget bör också upp- märksammas den situationen att allmän domstol har meddelat ett nytt avgörande under ett verkställighetsmåls handläggning i för- valtningsdomstol. I RÅ 1992 ref. 97 I innebar den allmänna dom- stolens nya avgörande i umgängesfrågan en sådan ändring att Rege- ringsrätten fann att verkställighetsfrågan kunde prövas endast efter en ny ansökan hos länsrätten. I RÅ 1992 ref. 97 II gjordes däremot den bedömningen att den allmänna domstolens nya avgörande inte inneburit en sådan ändring i fråga om umgänget att den hindrade en överprövning i verkställighetsfrågan. Har barnet fyllt , får verkställighet eller överflyttning inte ske mot dess vilja utom då länsrätten finner det nödvändigt av hänsyn till barnets bästa. Detsamma gäller, om barnet ännu inte har fyllt men har nått en sådan mognad att dess vilja bör beaktas på motsvarande sätt (21 kap. 5 § FB). Bestämmelsen har behållits oförändrad sedan den infördes med undantag av att ålders- gränsen sänktes . Sänkningen av åldersgränsen skedde i överensstämmelse med vad som redan hade skett i annan liknande lagstiftning . Lagrummet riktar sig inte bara till länsrätt utan är tillämpligt även vid polismyndighetens hämtnings- förrättning. Detta innebär att om ett barn som fyllt eller har nått motsvarande mognad motsätter sig hämtning måste länsrätten – för att hinder mot hämtning inte skall uppstå – ha förordnat att hämtning får ske mot barnets vilja. Som framgår av lagtexten är tolvårsåldern inte någon absolut gräns utan det finns möjlighet till avvikelse i både den ena och den andra riktningen. Regeringsrätten har i ett mål vid fråga om verkställighet av en vårdnadsdom med hänvisning till bestämmelsen beaktat en elvaårig pojkes vilja. Domstolen fann att det med hänsyn till vad som upplysts om pojkens utvecklingsgrad och den konsekvens var- med han hållit fast vid sin inställning fick anses visat att han nått en sådan mognad att hans vilja i nu ifrågavarande avseende måste beak- tas. Verkställighet borde således inte ske mot pojkens vilja (Rege- ringsrättens årsbok 1977:127). Det skall tilläggas att gällde en femtonårsgräns. Även om barnet inte har fyllt eller har nått motsvarande mognad kan det således vara motiverat att ta hänsyn till dess inställ- ning. Detta kan bl.a. ha betydelse för bedömningen av riskerna att verkställigheten skadar barnet (prop. 1967:138 s. 47, se nedan under Barnets kroppsliga och själsliga hälsa). För att barnet skulle få tillfälle att inför domstol framföra sina synpunkter i frågan om överlämnande, gavs länsrätt, kam- marrätt och Regeringsrätten möjlighet att höra barnet vid en munt- lig förhandling. Denna ordning hade i annat sammanhang före- slagits gälla vid de allmänna domstolarna i mål om vårdnad och um- gänge (jfr 6 kap. 19 § femte stycket FB, prop. 1981/82:168).