sou · GTB327 · 2006-01-01 00:00:00 — (Saltsjöfiskets fångster , officiella statistik, statiska meddelanden, JO 55 , 2004.) 4.3.4Tre typer av fiskeverksamhet – storskaligt havsfiske, småskaligt kustfiske och inlandsfiske Det svenska yrkesfisket kan delas in i tre grupper av fiske efter fiskenas särdrag: småskaligt kustfiske, och Det storskaliga fisket kännetecknas av att fartygens storlek och typ medger ett fiske som inte är geografiskt begränsat. Fiskeresorna varar oftast i och fisket bedrivs framför allt i havet utanför baslinjerna. Landningarna av fångsterna sker där det för tillfället är mest lämpligt, geografiskt och/eller ekonomiskt. Dock begränsas fisket genom s.k. ransoneringssystem (se mer om ransoneringssystem i kap. 5.6.4) till vissa arter och områden. 2003/04:51, s. 6 och Stigberg, D., Svensk fiskerinäring – effektiv- itet, stöd och kontroll, i Fisk och Fusk – Mål, medel och makt i fiskeripolitiken, Rapport från Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi, Ds 1997:81, s. Vid småskaligt kustfiske är fiskeresorna fler än vid det storskaliga fisket men är resorna kortare. Fisket bedrivs endast och med fartyg som är små eller medelstora. I det småskaliga kustfisket fiskar man efter flera olika arter. Arterna varierar efter lokala, regionala och säsongmässiga förutsättningar. Många kust- fiskare bedriver fisken med flera olika huvudinriktningar och vissa bedriver ett visst slag eller vissa slag av fisken under vissa säsonger och andra fisken under andra säsonger. Fångsterna landas normalt sett i hemmahamnen. redovisade , på uppdrag av regeringen, en analys av det småskaliga kust- och inlandsfisket, Småskaligt kust- fiske och insjöfiske – en analys, , 2001. Enligt rapporten fanns det totalt 1 119 fartyg med inriktning på ett småskaligt kustfiske. Av rapporten framgår också att man kan identifiera flera olika grupper av småskaliga fisken (efter redskap och målart). Fiske med lax- och sikfällor i Strömmings- och sikfiske i Trålfiske efter siklöja i Fiske med garn efter torsk och piggvar i Blank- och gulålsfiske i Nät- och ryssjefiske i och södra Kräftfiske med burar på Hummer- och krabbfiske på Det småskaliga kustfisket är helt inriktat mot att fiska konsum- tionsfisk. Detta leder till att fisket värdemässigt sett har en större betydelse än fångstvolymerna antyder. Det småskaliga fiskets andel av det totala konsumtionsfisket är räknat på kvantitet och räknat på värdet. Till dessa siffror ska även läggas till den fisk som några hundra fiskare fångar med stöd av enskild fiskerätt på Ost- och Sydkusten och i insjöarna. Dessa fiskare behöver inte ha yrkesfiskelicens, trots att de fiskar i sådan omfatt- ning att deras huvudsakliga inkomst kommer från fiske. (Små- skaligt kustfiske och insjöfiske – en analys, , 2001, s. hade de fiskare som fiskar med stöd av enskild rätt längs vissa kuststräckor och på inlandsvatten inte någon skyldighet att rapportera sina fångster. Detta har medfört att deras fångster inte har redovisats i det statistiska underlaget över landade fångster. gäller dock viss uppgiftsskyl- dighet för dessa fiskare om de säljer sin fångst. Det småskaliga kustfisket kombineras i många fall med annan sysselsättning, t.ex. med jord- och skogsbruk, tillfälliga anställ- ningar, turistverksamhet, vidareförädling eller direktförsäljning av fisk. I finns det drygt tvåhundra licensierade yrkesfiskare som fiskar i insjövatten. (Fakta om svenskt fiske och fiskkonsumtion, , 2003, s. Utöver dem finns, såsom tidigare nämnts, även ett antal fiskare som med stöd av enskild rätt fiskar i sådan omfattning att de får sin huvudsakliga inkomst från fisket. (Tullrot, A., Det småskaliga fiskets betydelse för landsbygden, artikel i skogs- och lantbruksakademiens tidskrift, 2001, nr 140:10, s. Yrkesmässigt inlandsfiske förekommer främst i större sjöar i Syd- och men det finns även yrkesmässigt inlands- fiske bl.a. i , framför allt i de i vattensystem. 2003/04:51, s. , då statistik över denna typ av fiske började tas fram, har fångsterna legat på drygt . har de dock successivt minskat. 2003/04:51, s. Det yrkesmässiga inlandsfisket är mycket litet jämfört med det stor- och småskaliga havs- och kustfisket. Inlandsfisket står endast för en halv promille av den totala volymen yrkesmässigt fångad fisk men för av det totala värdet av fisken. Enligt officiella statistik landades (i levande vikt) saltsjöfisk . Värdet av dessa fångster uppgick till . Under fångades fisk i det yrkesmässiga inlandsfisket. Värdet av insjöfångsterna var 43,7 mil- joner kr. (Saltsjöfiskets fångster , officiella statistik, Statistiska meddelanden, JO 55 , 2004 och Det yrkesmässiga fisket i sötvatten 2003, officiella statistik, statistiska meddelanden, JO 56 , 2004). De ekonomiskt mest betydelsefulla arterna i inlandsfisket är gös, kräfta och ål, som tillsammans stod för knappt två tredje- delar av det totala värdet av det yrkesmässiga inlandsfisket. (Det yrkesmässiga fisket i sötvatten 2003, officiella statistik, statistiska meddelanden, JO 56 , 2004). Nästan hälften av inlandsfisken fångades i . Övriga sjöar med relativt omfattande yrkesmässigt inlandsfiske är , och . Det finns inget riktat foderfiske i insjövatten utan fångsten går till humankonsumtion. I har vi ett omfattande fritidsfiske. Fler än 2 miljoner svenskar fritidsfiskar och fritidsfiskarna står för en ansenlig del av den totala fiskfångsten. (Fiske 2000 – En undersökning om svensk- arnas sport- och husbehovsfiske, Finfo 2001:1, , s. 6 och 13–14.) Det utbredda fritidsfisket är sannolikt ett resultat av att har unika förutsättningar för sådant fiske. I finns ca 90 000 sjöar, tusentals mil med rinnande vatten och en mer än kust och det är tillåtet för i princip alla att fiska i vissa av insjövattnen och i stora delar av havsvattnen. 4.4.1Fritidsfisket står för nästan en femtedel av de svenska fångsterna I den senaste undersökningen om svenskarnas fritidsfiske, Fiske 2000 – En undersökning om svenskarnas sport- och husbehovsfiske, Finfo 2001:1, , svarade fångsterna inom fritidsfisket för av den fångade fisken. Uppskattningen av fångsterna inom fritidsfisket är osäkra och det är möjligt att mängden fångad fisk, särskilt beträffande vissa arter, kan ligga högre eller lägre än den ovan angivna siffran. (Fiske 2000 – En undersökning om svensk- arnas sport- och husbehovsfiske, Finfo 2001:1, , s. 6 och 13–14 och Fisheries Yearbook 2003, data –2002, kommis- sionen, 2003, s. 28 .) Om man förutsätter att omfattningen av fritidsfisket är den- samma som innebär det också att ca hälften av den fisk som går till konsumtion är fångad genom fritidsfiske. Det vanligaste användningsområdet för fritidsfisken är som mat- fisk men en del av fisken återutsätts (i sportfisket). En del av fisken för konsumtionsändamål går till försäljning. Enligt den ovan nämnda undersökningen om fritidsfisket har fritidsfiskarna uppgett att de sålt fisk under det året undersökningen rör (). Skattningen av det som sålts uppges dock vara mycket osäker. Fritidsfiskets värde är svårt att uppskatta, bl.a. på grund av att det längs många kuststräckor och i vissa andra vatten är gratis att fiska. Fritidsfiskets ekonomiska bidrag till samhället kan dock värderas indirekt genom att man räknar samman de kostnader som fritidsfiskarna lägger ner på sin verksamhet. I enkätundersökning om fritidsfiskets utbredning, omfattning och värde (Fiske 2000 – en undersökning av svenskarnas sport- och husbehovsfiske, informerar, Finfo nr 2000:1, ) som genomförs i samarbete med , har värdet av fritidsfisket uppskattats på detta sätt. I undersökningen har fritidsfiskarnas inköp av fiske- utrustning, villighet att bekosta resor till och från fiskeplatsen och kostnader för mat och logi i samband med fiske summerats . Enligt undersökningen lade svenskarna ut på fritidsfiske . Det finns inte något som tyder på att värdet av fritidsfisket kommer att minska . Såväl fiskeintresset som antalet fiskare och fiskedagar har kontinuerligt ökat . (Fiske 2000 – en undersökning av svenskarnas sport- och husbehovs- fiske, informerar, Finfo nr 2000:1, , s. 9 och 11.) har även en fisketuristnäring vuxit fram. Näringen har utretts på uppdrag av regeringen av tillsammans med efter samråd med länsstyrelserna, Turistdelegationen, Sportfiskarna och andra berörda intresseorga- nisationer. (Förutsättningar för fisketurismens utveckling i , februari .) Enligt de båda myndigheterna har fisketuristnäringen en potential att bidra till ökad sysselsättning och bättre ekonomi i många av de svenska glesbygderna. Miljöeffekterna av fisketurist- näringen bedöms vara ringa. Av rapporten framgår bl.a. att de grundläggande förutsätt- ningarna för fisketuristnäringen – bl.a. tillgången till fiskevatten, attraktiva fiskarter, orörd och vildmarksbetonad natur och logistiska förutsättningar – bedöms vara goda. rådighet över fiskeresuren utgör dock ett problem för fisketuristföretagens utveckling. I praktiken har det varit svårt för företagen att få tillgång till fiske med full rådighet genom t.ex. upplåtelse eller arrende. Andra omständigheter som försvårar näringens framväxt är att fisketillgången i vissa fall inte är till- räckligt god och att servicen i anslutning till fisket brister i kvalitet. I rapporten lämnas ett antal förslag för att förbättra fisketuristnäringens förutsättningar. Utredningen föreslår bl.a. att fisketuristföretagen ska jämställas med andra fiskeberoende näringar och intressenter vad gäller tillgången till fiskeresurserna och att och berörda myndigheter ska ställa förvaltningsmålen så att fisketurismens och sportfiskets behov i större utsträckning kan tillgodoses. föreslås få i uppdrag att utforma regler för ett separat licenssystem för fisketuristföretag. Mot bakgrund av att de allmänna vattnen oftast är för hårt nyttjade föreslår utredningen också att regeringen ska överväga en begränsning av allmänhetens fiske med mängdfångande redskap. Delar av de bestånd som är intressanta för ett fisketuristiskt företagande är av dålig status och de båda myndig- heterna understryker därför i sin rapport också att ekosystemens bärkraft måste vara styrande för utvecklingen. Enligt en tidigare undersökning om fisketurismen – Fiske- turistiskt företagande i , , och , 2002 – finns det drygt 300 fisketuristföretag i . Företagen är små och många av dem befinner sig i en tidig utvecklingsfas. Deras verksamhet kombineras vanligtvis med andra verksamheter som t.ex. jakt. Företagen är spridda över hela landet men norrlandslänen har jämförelsevis något fler företag än övriga delar av landet. De flesta företagen är lokaliserade i glesbygdsområden. Fisket bedrivs till största delen i sjöar och vattendrag i inlandet. Det förekommer dock även fiske vid kusten och i havet. Som exempel kan nämnas turbåtsfiske efter hummer och kräfta. Tillsammans omsätter fisketuristföretagen ca 200 miljoner kro- nor. Det sammanlagda uttaget av fisk i dessa företag är knappt . Över hälften av uttaget består dock av odlad fisk. Det innebär att turistfisket står för ungefär ett par promille av det totala fångstuttaget av fisk, om man räknar bort dess fångster av odlad fisk. Eftersom det i vissa kust- och inlandsvatten är tillåtet för alla att fiska med handredskap kan såväl svenska som utländska entreprenörer arrangera fiskeresor till just dessa vatten utan att de deltagande turisterna behöver betala särskilt för rätten att fiska. (SOU 2001:82, s. 54 och 57.) Enligt den tidigare undersökningen om fiskturistnäringen bedrivs en stor del av fisketurismen på enskilda vatten som inte omfattas av det fria handredskapsfisket. Fisketuristföretagen har knappt 450 000 gäster , varav svenska turister utgör omkring tre fjärdedelar och utländska turister ungefär en fjärdedel. 5Centrala bestämmelser om fiskerikontroll Fiskerikontrollen utgör ett viktigt led i en ansvarfull hushållning med fiskeresurserna. Fiskerikontrollen ska bl.a. medverka till att förhindra överfiske (dvs. fiske som överskrider de kvoter som bestämts), att övriga fångstbegränsningar respekteras och att bestämmelserna om minimimått, fiskemetoder och fiskeredskap följs. Kontrollen ska även medverka till att den gemensamma marknadsorganisationen och strukturåtgärderna på fiskeriområdet respekteras. Det är, mot bakgrund av utredningens uppdrag att särskilt analysera i vilken utsträckning och på vilket sätt ansvariga myndig- heter lever upp till de krav som regleras inom ramen för den gemensamma fiskerikontrollen och i svensk lag, viktigt att noggrant redogöra för vilka dessa krav är. I detta kapitel finns därför en detaljerad genomgång av de centrala bestämmelserna om fiskerikontrollen. För utredningens analys av uppfyllelsen av krav- en, se kap. 8. Tyngdpunkten i detta kapitel ligger framför allt i kap. 5.3 som behandlar de krav som EG-lagstiftningen ställer på och de andra medlemsstaterna i kontrollhänseende och i kap. 5.5 – 5.7 om nationella författningar av betydelse för fiskeri- kontrollen. På EU-nivå regleras fiskerikontrollen framför allt i: rådets förordning (EG) nr 2371/2002 av om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (grundförord- ningen), och i rådets förordning (EEG) nr 2847/93 av om införandet av ett kontrollsystem för den gemensamma fiskeripolitiken (EU:s kontrollförordning). Centrala bestämmelser om fiskerikontroll Den nu gällande grundförordningen trädde i kraft . I ingressen till förordningen anges att syftet med den bl.a. är att förstärka gemenskapens kontroll- och tillsynssystem för fisket och att ytterligare förtydliga ansvarsfördelningen mellan kommis- sionen och EU:s medlemsstater. I detta syfte har de viktigaste bestämmelserna om kontroll, inspektion och tillsyn av den gemen- samma fiskeripolitiken, vilka delvis redan ingår i EU:s kontroll- förordning, förts in i själva grundförordningen. EU:s kontroll- förordning ska dock fortsätta att gälla tills alla nödvändiga genom- förandebestämmelser har antagits. En viss dubbelreglering av fiskerikontrollen på EU-nivå existerar således . I de fall det är fråga om en ren dubblering av bestäm- melser refererar vi i den följande texten till artiklarna i grund- förordningen. I vissa avseenden är dock EU:s kontrollförordning mer detaljerad och när så är fallet tar vi upp kontrollförordningens bestämmelser särskilt. På den nationella nivån finns fiskerikontrollen främst reglerad i: fiskelagen (1993:787), lag (1994:1709) om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken, förordningen (1994:1716) om fisket, vattenbruket och fiskeri- näringen, och föreskrifter (FIFS 2004:25) om resurstillträde och kontroll på fiskets område (kontrollföre- skrift). 5.1EU:s förordningar om fiskerikontroll Målet med gemenskapens system för kontroll och tillsyn är att se till att tillträdet till vatten och resurser och den verksamhet som omfattas av den gemensamma fiskeripolitiken kontrolleras samt att säkerställa efterlevnaden av bestämmelserna i fiskeripolitiken, se artikel 21 i grundförordningen. EU:s förordningar ger själva ramarna för fiskerikontrollen, bl.a. reglerar förordningarna vilka kontroller som ska utföras och vilka dokument som ska användas. Hur fiskerikontrollen ska organiseras bestämmer dock varje medlemsstat själv. Medlemsstaterna är dock skyldiga att redovisa detta till kommissionen och kommissionen utvärderar med jämna mellanrum staternas tillämpning av den gemensamma fiskeripolitiken i s.k. länderrapporter. Centrala bestämmelser om fiskerikontroll skickas för kommentarer till medlemsländerna och läggs sedan fram för och rådet. Angående kommissionens synpunkter på den svenska fiskerikontrollen, hänvisar vi till kap. 8.1. Sammanfattningsvis ger EG-rätten till stor del de yttre ramarna för den svenska fiskerikontrollen. har dock, som övriga medlemsstater, rätt att bestämma organisationen av fiskerikon- trollen, så länge kraven i EG-förordningarna följs. Detta lämnar ett utrymme för att utforma den praktiska kontrollen. Hur har valt att organisera kontrollen framgår av kap 6. Såsom beskrivits i kap. 3 är den gemensamma fiskeripolitiken begränsad till att gälla det yrkesmässiga fisket efter arter. Fritidsfiske och yrkesmässigt fiske i inlandsvatten faller således utanför EG-förordningarnas räckvidd. För fritidsfiske och yrkes- mässigt fiske i inlandsvatten gäller däremot bestämmelser på natio- nell nivå. Se kap. 5.5 och 5.6. EG-förordningarnas bestämmelser kan delas upp i tre olika nivåer: bestämmelser som riktar sig direkt till fiskare (befälhavare på fartyget), transportörer och köpare (förstahandsmottagare) av fisk, bestämmelser som riktar sig till medlemsstaterna, och bestämmelser som riktar sig till kommissionen. 5.2Skyldigheter för fiskare, transportörer och köpare av fisk EG-förordningarna ställer upp ett antal krav, bl.a. avseende dokumentation, för personer, företag och andra organ som bedri- ver sådan verksamhet som omfattas av den gemensamma fiskeri- politiken. Enligt artikel 22 i grundförordningen är fiskare skyldiga att: Förvara licenser och i förekommande fall, fisketillstånd, ombord på fiskefartyget. Ha VMS (– ett satellitbaserat över- vakningssystem som gör det möjligt att spåra och identifiera fartyget med hjälp av fjärrövervakning) installerat på fartyget om fartyget är eller längre. Centrala bestämmelser om fiskerikontroll Utan dröjsmål registrera och rapportera uppgifter om fiske- verksamhet, landningar och omlastningar av fisk från ett fartyg till ett annat. Ta emot inspektörer ombord och samarbeta med dem. Respektera villkor och begränsningar avseende landningar, omlastningar, gemensam fiskeverksamhet, fiskeredskap, nät och märkning och identifiering av fartyg. Endast sälja fiskprodukter till registrerade köpare. För köpare (förstahandsmottagare) av fisk eller fiskprodukter ställs krav på att: registrerad hos myndigheterna. Vid första försäljningen lämna in fakturor eller avräkningsnotor till myndigheterna, utom i de fall försäljningen äger rum på en registrerad auktion som själv har denna skyldighet. För köpare och transportörer av fisk och fiskprodukter gäller vida- re att: Alla fiskprodukter som landas eller importeras till gemen- skapen och för vilka varken fakturor eller avräkningsnotor har skickats in till myndigheterna och som transporteras till en annan plats än platsen för landning eller import ska åtföljas av ett dokument (transportdokument) som upprättats av trans- portören. Personer som ansvarar för lokaler eller transportfordon ska ta emot inspektörer och samarbeta med dem. Om en minimistorlek har fastställts för en viss art ska de aktörer som ansvarar för försäljning, lagring eller transport av fisken/fiskprodukterna även kunna bevisa produkternas geografiska ursprung. Köpare av fisk och fiskprodukter som endast ska användas för privat konsumtion är undantagna från de ovan nämnda kraven. EU:s kontrollförordning innehåller också vissa krav på redo- visningen av fångsterna och om förhandsanmälningar. I artikel 6 regleras vem som är skyldig att föra loggbok och där ställs även detaljerade krav på vad fiskarna ska föra in i loggboken. Som huvudregel är samtliga yrkesfiskare skyldiga att föra loggbok om deras fartyg är eller längre. Centrala bestämmelser om fiskerikontroll I artikel 7 finns vissa bestämmelser om skyldighet att för- handsanmäla landningar om landningen görs i ett annat land än den egna medlemsstaten. I artikel 8 förpliktigas fiskaren att senast efter landning lämna in en s.k. landningsdeklaration till de behöriga myndigheterna i det land där fisken landats. Artikeln innehåller även vissa krav på vad en sådan landningsdeklaration ska innehålla. I artikel 9 finns detaljerade bestämmelser om när avräknings- notor och deklarationer om övertagande av fisk eller fiskprodukter ska utfärdas och vad de ska innehålla. Artikel 11 och 12 innehåller vissa ytterligare bestämmelser om omlastningar av fångst från ett fartyg till ett annat och om fiske som bedrivs av flera gemenskapsfartyg gemensamt. Fiskare, transportörer och köpare av fisk är även skyldiga att följa de regler som styr nyttjandet av fiskeresurserna. Reglerna har beskrivits översiktligt i kap. 2, 3.4 och 4.1. De innefattar bl.a. kvotreglering av vissa fisken, inskränkningar i vilka områden och under vilka perioder och tider det är tillåtet att fiska, bestämmelser om minimimått för fisken som får fångas och vilka metoder och redskap som är tillåtna respektive otillåtna. Om fiskare, transportörer eller köpare bryter mot bestäm- melserna träder den aktuella medlemsstatens rättssystem in. Medlemsstaterna är skyldiga att vidta lämpliga administrativa eller straffrättsliga sanktioner mot personer som bryter mot den gemensamma fiskeripolitikens bestämmelser, se mer om detta i kap. 5.3.5. Fiskare från tredje land som fiskar på svenskt fiskevatten (eller på någon annan medlemsstats vatten) är skyldiga att föra loggbok, göra landningsdeklarationer och ha VMS. De är även skyldiga att följa ett system för anmälan av de fångster som bevaras ombord, att förhandsanmäla landningar på medlemsstatens territorium till den behöriga myndigheten i den aktuella medlemsstaten och att följa gällande regler för märkning och identifiering av fiskefartyg och fiskeredskap. Vidare är de skyldiga att följa de instruktioner som ges av de behöriga kontrollmyndigheterna i medlemsstaten, särskilt i fråga om inspektioner innan fartyget lämnar gemenskapens fiskezon. En tredjelandsfiskare får endast anlöpa de hamnar som anvisats av medlemsstaten och han eller hon får inte påbörja en landning utan att den behöriga myndigheten har gett sitt tillstånd Centrala bestämmelser om fiskerikontroll Bestämmelser om tredje lands fartygs skyldigheter finns i artikel 28 a–i kontrollförordningen. På samma sätt är svenska fiskare skyldiga att följa fiskebestämmelser och underkasta sig inspektioner av andra länder eller av regionala fiskeorganisationer, t.ex. av Nordostatlantiska () inspektörer, när de fiskar i tredje lands vatten eller på sådana vatten som omfattas av regionala fiskeöverenskommelser. Se 33 § fiskelagen (1993:787). 5.3.1Att upprätta en effektiv kontroll, inspektion och tillsyn Enligt artikel 23 i grundförordningen är medlemsstaterna skyldiga att sörja för effektiv kontroll, inspektion och tillsyn av bestämmelserna i den gemensamma fiskeripolitiken. De ska vidta de åtgärder, tilldela de ekonomiska och mänskliga resurser samt fastställa den administrativa och tekniska struktur som krävs för att sörja för en sådan kontroll. Medlemsstaterna är även skyldiga att ha ett fungerande satellitövervakningssystem (VMS). Medlemsstaternas skyldighet att kontrollera, inspektera och utöva tillsyn över den gemensamma fiskeripolitiken omfattar den verksamhet som bedrivs på medlemsstatens territorium (inklusive landningar av utländska fartyg i svenska hamnar) och på vatten som omfattas av statens överhöghet/jurisdiktion, dvs. på det egna territorialvattnet och i den egna ekonomiska zonen. Medlemsstaterna ska också kontrollera tillträdet till vatten, resurser och fiskeverksamhet som medlemsstatens fartyg eller medborgare bedriver på tredje lands vatten eller på internationellt vatten som inte ingår i något lands territorialvatten eller ekono- miska zon. Artikel 2 i kontrollförordningen stadgar att medlemsstaterna är skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa bästa möjliga kontroll inom det område de är ålagda att kontrollera, med beaktande av medlemsstaternas särskilda situation. Detta innebär bl.a. att kraven på de olika medlemsstaterna kan variera beroende på den gällande standarden på kontrollen i de olika länderna vid ett givet tillfälle. Medlemsstaterna ska samarbeta med varandra och med tredje länder för att se till att bestämmelserna i den gemensamma Centrala bestämmelser om fiskerikontroll I detta syfte ska bistå andra medlemsstater och tredje länder på det sätt som krävs för att bestämmelserna ska efterlevas.