sou · GTB341d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Att offret tillerkänns makten att definiera minskar utrymmet för bortförklaringar, förnekanden och banaliseringar. Men det har även ontologiska och politiska konse- kvenser: Definitionen av sexuella trakasserier sätter fokus på sub- jektet och hennes/hans kapacitet att sätta ord på och definiera sina egna erfarenheter. I fråga om etnisk diskriminering och etniska trakasserier är det däremot den som utsätts för diskriminering som måste prestera bevisbördan och andra som bedömer, tolkar och uttalar sig om det handlar om diskriminering eller ett missförstånd, ett skämt, dålig personkemi eller helt enkelt invanda tanke/talesätt (så fungerar vi människor eller så säger folk). Att bli diskriminerad kvalificerar således inte för att få uttala sig om vad man har varit med om. Till skillnad från hur det är med sexuella trakasserier är det andra än offret som tillerkänns befogenheter att avgöra om, när och hur dis- krimineringen förekommer. Detta leder till en rad frågor: Vad godtas som bevis för att diskriminering förekommer? Och vem bestämmer att dessa bevis är tillräckliga för att definiera vissa ord, händelser, uttalanden, handlingar som diskriminering? Dessa två frågor är intimt förknippade med en förståelse av diskriminering som handlingar som det är möjligt att benämna, identifiera och avgränsa. De förutsätter också att det finns en aktör som kan ställas till svars och att det råder ett slags konsensus om vilka handlingar som kan betecknas som diskriminerande. Utifrån detta görs den etniska diskrimineringen inte bara till en företeelse som kan tolkas (och hanteras) utanför den diskriminerades erfarenhetsfält. Den ställer också krav på offrets vilja och förmåga att kunna göra sina erfarenheter begripliga inom ramen för en institutionaliserad för- förståelse av diskriminering. En fråga som inställer sig då är; vilka erfarenheter är det möjligt att (om)tolkas som diskriminering, inom dessa ramar? Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering Intersektionalitet ifrågasätter logiken bakom antaganden om att det finns neutrala positioner bortom det privilegiesystem som ger vissa personer tolkningsföreträde när det gäller andras erfarenheter, upplevelser och integritet; om att diskrimineringen är en anomali som sker någon annanstans och praktiseras av andra människor; eller om att en diskriminerande ordning kan delas upp i skilda och av varandra oberoende aktörer, handlingar, rutiner, normer, stere- otypier, ideologier m.m. Makten att diskriminera bärs upp av etablerade uppfattningar om det normala, överlägsna eller önskvärda, i motsats till det avvi- kande, underlägsna och problematiska. Den utövas även utifrån en rangordning mellan olika och separata typer av underordning, en rangordning som bland annat utrycker sig i kvalitativt annorlunda relationer mellan överordnade och underordnade. Exemplet om sexuella trakasserier visar att förståelsen av kön som en maktrela- tion även inbegriper erkännandet av ett underordnat subjekt. Off- ret äger åtminstone den principiella rätten att definiera problemet. Förhållningssättet gentemot etnisk diskriminering röjer däremot en situation där den underordnades position som subjekt förvägras och/eller förnekas. Det är andra än offret som avgör hur hennes erfarenheter bör karakteriseras. Rangordningen har även andra konsekvenser. Kravet att begrip- liggöra erfarenheter av diskriminering ställer individen inför dilemmat att definiera sig själv och tolka sina erfarenheter utifrån redan fastställda ramar, vare sig det handlar om etnicitet, kön, klass eller sexualitet, m.m. Att kunna urskilja vad för slags diskrimine- ring det handlar om förutsätter att det finns erfarenheter och handlingar som är möjliga att sortera in i separata och skilda kate- gorier. Detta, som vid en första anblick kan tyckas vara en meto- dologisk fråga och en empirisk utmaning (till exempel om vilken forskningsstrategi som fordras för att kunna separera könsspecifika erfarenheter från etniskt specifika), bör leda till en reflektion om såväl premisserna för, som konsekvenserna av, ett sådant tankesätt. Är erfarenheter av diskriminering delbara? Och i vilka samman- hang? Vad innebär kraven på delbarhet? , (DN050404) styrelseledamot i föreningen initiativ tycks ha hittat ett odramatiskt sätt att lösa problemet: När jag blir diskriminerad vet jag inte om det är för att jag är asiat eller kvinna. Jag har kommit fram till att det är för att jag är en asiatisk kvinna Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering Positionen som asiatisk kvinna kan tolkas som ett specifikt sätt att bli utsatt för och uppleva diskriminering. Men om uttalandet ska läsas som mer än en aritmetisk exercis (asiatisk + kvinna= asiatisk kvinna) är det uppenbart att positionen som asiatisk kvinna infor- merar om en kvinnlighet som tranformeras av etnicitet och om en etnisk tillhörighet som är bekönad och därmed även konstituerad av andra tillskrivningar. Beteckningen asiatisk kvinna synliggör inte bara den specifika utsatthet som skapas i skärningspunkten för kön och etnicitet, den öppnar också för en diskussion om de hegemo- niska positioner som naturaliseras bakom föreställningen om en kvinnlighet (eller manlighet) som inte är etnifierad och en etnicitet som inte är bekönad. Frågan om tolkningsföreträde handlar primärt om att upplösa dikotomin mellan objekt och subjekt och om ett erkännande av den andras position som likvärdig, det vill säga som ett tänkande och handlande subjekt. Men även subjektets komplexitet blir rele- vant utifrån ett intersektionellt perspektiv och i synnerhet hennes tillblivelse inom ramen för relationer av över- och underordning. Erkännandet av subjektets komplexitet och förståelsen av sub- jektspositioner som tids- och situationsbundna tillblivelseprocesser innebär även att ta avstånd från diskriminering som en relation eta- blerad utifrån entydiga kategorier, positioner och/eller identiteter. När de diskriminerades erfarenheter accepteras som kunskapsbä- rande, i bemärkelsen att de ger viktig information om samhällets organisering och människors levnadsvillkor, öppnar detta för möj- ligheten att påbörja arbetet mot diskrimineringen. Att erkänna det diskriminerade subjektets tolkningsföreträde kan desarmera den kompakta förnekelse som gör sig gällande när diskriminering och rasism förs på tal. Därmed inte sagt att diskrimineringen upphör. Att enbart acceptera att diskrimineringen förekommer innebär inte i sig en förändring, konstaterar och utifrån sin studie om fackföreningspressen(2004): I generella diskussioner om invandrares arbetslöshet påpekas frågan om diskriminering som en betydande förklaring. Trots detta finns det mycket lite diskussion om varför och hur. Så länge diskriminering dis- kuteras på ett allmänt och generellt plan och utan kopplingar till varför diskriminering finns och vad det finns för strategier att bekämpa dis- kriminering, så verkar det inte innebära något problem. Det är när det närmar sig konkreta fall eller mer känsliga frågor om politiska eller fackliga åtgärder för att minska det som artiklarna tystnar. (Mulinari & 2004:143) Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering Författarnas analys pekar på ett avgörande element i relationen mellan diskriminering och makt. Att konstatera förekomsten av diskriminering behöver inte innebära ett erkännande av att den utgör ett problem som måste hanteras och åtgärdas. Det behöver därför ej heller leda till en förändring av det privilegiesystem som bärs upp av den systematiska exkluderingen av vissa grupper eller individer. Författarna lyfter fram nödvändigheten av en analys av diskrimineringens orsaker och av aktiva och långsiktiga åtgärder för att åstadkomma en förändring. Om vi går tillbaka till erfarenheter av rasism i början på detta avsnitt kan vi konstatera att det ännu är ovisst hur berättelsen slutar. Vi vet inte heller om erkännandet av förekomsten av rasism har resulterat i konkreta åtgärder inom det socialdemokratiska kvinnoförbundet. Diskussionen ovan visar att erkännandet av de diskriminerades tolkningsföreträde är en nödvändig men otillräcklig förutsättning för att formulera verkningsfulla motstrategier. För det första är vetskapen om att det förekommer diskriminering inte per automa- tik förenad med en insikt om den egna positionen i en diskrimine- rande struktur. För det andra kan förnekelsen av diskrimineringen visa sig vara ohållbar i situationer då internationella organisationer och/eller högst uppsatta personer bekräftar dess förekomst både på strukturell nivå och i vardagen. En överfokusering på förnekelsen av diskrimineringen kan paradoxalt nog leda till en normalisering av dess existens om erkännandet inte följs av ett långsiktigt arbete som syftar till att upplösa den diskriminerande ordningen. Frågan är också om rätten att föra sin egen talan förutsätter ett erkännande och i så fall av vem. Om diskrimineringen grundas i en maktrelation och i en ojämlik ordning, finns det något/någon bor- tom denna ordning vars erkännande kan innebära en förändring? För sociologen är problemet inte primärt ett erkän- nande av de andras rätt att uttala sig utifrån sina skilda identite- ter. Det handlar snarare om nödvändigheten av att eftersträva kon- sensusformer som garanterar likvärdiga villkor för alla (Touraine 2002). Erkännandet implicerar därför institutionella förändringar som möjliggör att det diskriminerade subjektet (åter)får rätten att forma sitt eget liv. Intersektionaliteten fäster uppmärksamheten på de processer som kan öppna för överskridande allianser, som i sin tur kan förändra rådande ojämlika levnadsvillkor och formulera nya samhällsutopier. En avgörande roll i dessa processer spelar de handlingar, röster och strategier som utmanar hegemoniska bilder och diskriminerande praktiker. Kampen om tolkningsföreträde ut- Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering spelas av allt att döma i ett maktfält där rätten att föra egen talan inte nödvändigtvis väntar på ett erkännande utan hävdas från en subaltern position. Diskriminering och vardagsrasism är fenomen som sällan proble- matiseras utifrån de utsattas erfarenheter, upplevelser och kunska- per. (1991) arbete om vardagsrasism har haft en avgörande betydelse när det gäller att lyfta fram såväl den rasism som genomsyrar förgivettagna vardagsföreteelser som individers erfarenheter och strategier som kunskapsbärande i forskningspro- cessen. I har erfarenheter av diskriminering och rasism be- lysts genom en rad undersökningar som visar inom vilka områden och i vilka situationer som invandrare och personer med invandrar- bakgrund har känt sig utsatta för direkta och/eller indirekta former av diskriminering (de los 2002). Däremot är den forskning som belyser uppfattningar, erfarenheter, livsval och strategier som utspelas i skuggan av diskrimineringen fortfarande i sin linda. Det innebär att kunskapen om aktörers handlingsmöjlig- heter i olika institutionella miljöer och om individuella övervägan- den inför diskriminering är mycket bristfällig. Detta kan delvis relateras till en akademisk praktik där underordnade människors erfarenhetsvärld sällan anses kunna ge underlag för auktoritativ kunskap. Men det bottnar också i den privilegierade blickens objektivering av den andra(1978); att forskningen trott sig kunna förklara the West utan the rest, en elit utan underord- nade och uppfattningar om vithet utan att beröra rasism. Alteriteten, den spegelvända bilden som riktar sökarljuset på subalterna röster, berättelser och motdiskurser som utmanar ett privilegierat seende, är en central komponent i en intersektionell forskningsstrategi (de los ). Alteritetstänkandet gör maktutövandet och dess följder gripbara genom att invertera den ordning som uppnår legitimitet genom att objektivera den andra. turk är ett skällsord även utan jävla framför... jag är en vitlöksdoftande, kvinnotuktande, barnagande, socialbidragstagande bondlurk-turk på burk luktar urk, turk! Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering Estradpoeten desarmerar den hegemoniska blicken som konstruerar en underlägsen och stigmatiserad manlighet utifrån en rad markörer för det förkastliga och icke önskvärda (misshandel av kvinnor och barn, brist på modernitet, bidragsbero- ende). Genom att göra sig själv till bärare av alla dessa egenskaper exponerar Kibar det skillnadsskapande förakt som upprätthåller gränserna mellan vi och dem. Viktigast är kanske att Kibar (åter)tar en subjektsposition som inte bara utmanar rasistiska före- ställningar utan också konstruerar en identitet på egna premisser. jag är både och, och jag är varken eller för jag är utländsk och jag är inhemsk jag är en eldig turk, jag är en trygg svensk jag är vitlök, och kåldolmar och jag är på skärgårdsholmar jag har mörkt hår på mitt bröst och lite på rygg som brukligt för turkar jag sorterar mina sopor och jag pantar mina burkar jag firar jul med familj, men också är jag nu det ena eller det andra, det vete fan Etablerade definitioner av vad som är tillåtet, önskvärt, moraliskt, korrekt, m.m. sätter djupa spår i bemötandet av personer som på grund av sin nationalitet, sitt utseende, uttal eller efternamn anses avvika från en normativ svenskhet. Det resulterar i en position som innebär att bli utestängd från vissa privilegier och att behöva kämpa för det som för andra är självklara rättigheter. Att tillrättavisas, behöva svara på kränkande frågor, behöva hålla tyst om smärt- samma erfarenheter, känna krav på att visa tacksamhet, eller för- hålla sig till omgivningen utifrån en försvarsposition – alla dessa upplevelser är länkar i en särskiljandeprocess som gör invandrade personer och deras barn till en avvikelse från en normativ svensk- het. I intervjuer och berättelser går det att skönja en rad olika stra- tegier för att hantera stigmatiserande uppfattningar och bryta objektiveringen. Konstruktionen av invandrarskap är inte enbart en fråga om diskriminerande strukturer, institutioner och aktörer, den framkallar också en myriad reaktioner hos dem som stigmatiseras och underordnas. På samma sätt som invandrarskap är en pågående konstruktion är diskrimineringen aldrig monolitisk, entydig och predestinerad. Ej heller drabbar den alla individer på ett fördefinierat sätt eller är omöjlig att påverka. Diskrimineringen perforeras av könstillhörig- het, klassbakgrund och sexuell läggning, och transformeras i olika Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering situationer och institutionella sammanhang. Den kan manifestera sig i öppna trakasserier eller i subtila normer och föreställningar som utesluter och marginaliserar. Den diskriminering som tar sig uttryck i en förgivettagen svenskhet kan till exempel vara ännu svå- rare att hantera när den knyts till heteronormens självklara domi- nans, inte minst därför att den tvingar fram ett förhållningssätt gentemot ett fördefinierat vi, som formulerats utifrån dikotomier som invandrare/svensk eller heterosexuell/homosexuell. Motviljan mot att kränka någons vi-känsla, som en ung stu- dent uttryckte det, gjorde att hon tänkte sig för innan hon berät- tade om sin sexuella läggning och/eller invandrarbakgrund. Hennes erfarenhet är att både homosexualitet och invandrarskap innebär att ställas utanför en given gemenskap och att det finns miljöer som är mer homofobiska än rasistiska och tvärtom. I detta vägval är det hennes individuella resurser som blir avgörande för hur hon be- möter omgivningens fördomsfulla reaktioner: beroende på hur stark position jag har så kan jag vara olika mycket ickesvensk och ickehetero. Det handlar om hur mycket resurser jag sitter på. Om jag inte har så mycket resurser så måste jag behålla de få jag har till att få vara med och ha trevligt liksom. Exemplet ovan visar att utsatthet för diskriminerande handlingar sällan innebär ett passivt accepterande av ett orättvist tillstånd. Ett alteritetsperspektiv, som lyfter fram hur människor agerar inom ramarna för en diskriminerande ordning, synliggör uppfattningar och förhållningssätt som ger uttryck för en aktiv hantering av dis- krimineringssituationen. Detta gäller även i de fall där individen investerar i en hård assimileringsstrategi men är desto tydligare då den diskriminerande ordningen utmanas, förlöjligas och/eller in- verteras av kritiska röster: för det är inget sätt att leva, med bostadsmarknad segregerad när inkomstskillnaden separerar, försvinner viljan att integrera när till och med skolan blir uppdelad, och många personer isoleras kommer våran tro att tolereras, kommer våra toner ens få spelas heja du gamla du nya, där vissa är fångar och andra är fria med varmare kyla, hur kan vi låta den marknaden styra vi kan inte lipa och skrika, för vi är mer lika än vi är unika men vi måste ändra det med världen, att man dömer människan efter färgen (NU: Timbuktu) Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering Texten ovan vänder sig mot den diskriminerande ordningen i , där vissa är fångar och andra är fria, men formulerar också en vision om ett samhälle utan rasism och utan segregering. Intressant är att antirasistiska röster, som Timbuktus ovan, som hyllas inom ramen för kulturproduktionen av en entusiastisk publik, inte har några motsvarigheter andra samhällsområden. Detta exemplifierar diskrimineringens kontextbundenhet, inte minst när det gäller förekomsten av simultana men kvalitativt annorlunda fält där den kan antingen ignoreras eller också ifråga- sättas och utmanas. Timbuktus röst berättar om en ojämlikhet där segregering, isole- ring, och tolerans inte i första hand relateras till invandrarskap utan till hudfärg. I människors erfarenhetsvärld är hudfärgens betydelse och skillnaden mellan invandrare och invandrare en självskriven realitet. Diskrimineringens nära koppling till koloniala världsbilder och rasistiska föreställningar exponeras av den privilegierade ställ- ning som invandrare från västvärlden åtnjuter jämfört med invand- rare från länder utanför . Bortom den dikotoma konstruk- tionen av diskriminering som en relation som äger rum mellan svenskar och invandrare uppmanar ett alteritetstänkandet att även vända blicken mot diskrimineringens ideologiska kopplingar till rasism och postkoloniala uppfattningar om vit överhöghet. Dessa rasistiska uppfattningar är centrala för att adressera den ord- ning som per automatik exkluderar personer som inte ens har invandrat till . Människors berättelser om diskriminering tecknar en ytterst paradoxal bild; den är godtycklig men systematisk, orubblig men också rörlig och anpassningsbar. Brutala uttryck och öppna kränk- ningar kan förekomma i vissa situationer men vara helt frånvarande i andra. Den uppskattning som visas i vissa miljöer kan förbytas i öppna trakasserier i andra. Diskrimineringen finns inte överallt och den ger sig inte alltid till känna. Däremot verkar den ständigt genom vetskapen om att man kan bli utsatt för diskriminering. Människors berättelser ger också uttryck för den etniska ordning- ens instabila karaktär. Den måste markeras och återskapas . Etniska gränser hålls vid liv genom ständiga påpekanden om utseende, språkbruk, kulturell olikhet, kompetens, hudfärg, m.m., som det regelverk som ska garantera allas lika rättigheter kringgås eller sätts ur spel. Den diskrepans som uppstår mellan å ena sidan en särskiljande praktik och å andra sidan en retorik som Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering vidhåller universella rättigheter skapar utrymme för att visionera om en ordning bortom den strukturella diskrimineringen. Vad säger intersektionaliteten om strukturell diskriminering? Vad kan ett intersektionalitetsperspektiv tillföra analysen av strukturell diskriminering? Intersektionaliteten riktar sökarljuset mot relationen mellan makt och diskriminering, som den relaterar maktutövandet till kategoriseringar på basis av kön, klass, ras/etnicitet eller sexualitet. I motsats till ansatser som utgår från människors olika identiteter fokuserar intersektionaliteten på hur dessa olika identiteter blir till och materialiseras i ojämlika levnads- villkor. Ett intersektionellt perspektiv ställer frågor om hur makt och ojämlikhet vävs in i uppfattningar om vithet, könstillhörighet, heterosexualitet, klasstillhörighet, m.m. genom ett ständigt ska- pande av nya markörer som gör skillnaden mellan vi och dem till meningsfulla sociala koder. Ett intersektionellt perspektiv ställer frågor om hur exkludering och inkludering verkar i det nationella rummet och även i akade- miska diskurser om makt. Det problematiserar idéer om nationens etniska och kulturella homogenitet och visar på vilket sätt de kon- stituerar den maktordning som ger majoritetsbefolkningen rätt att ställa krav på dem som ska integreras. Intersektionalitet är inte en teori om makt och diskriminering utan ett perspektiv som relaterar en förståelse av maktutövande som sammansatt och instabilt till särskiljande processer som reglerar tillgången till symboliska och materiella resurser. En intersektionell analys av praktiker, diskurser och normskapande är särskilt användbar för att utforska tillb- livelsen av hegemoniska och konsensusbaserade dominansformer. Detta gäller inte minst kopplingen mellan föreställningen om en essentiell svenskhet och förekomsten av strukturell diskriminering i . Genom att synliggöra hur olika relationer av förtryck samverkar på olika nivåer kan ett intersektionellt perspektiv visa på de struk- turella, institutionella och individuella sammanfogningar som för- svårar utsattheten och gör diskrimineringen till en förmörkande närvaro i människornas vardag. I detta sammanhang är frågan om tolkningsföreträde och objektivering av diskrimineringens offer central. Analysen i kapitlet lyfter fram olika former att konstruera Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering och uppleva invandrarskap, vilka resulterar i skilda strategier för att hantera diskrimineringen. Att kunna hantera den diskriminering som artikuleras utifrån samhällets könsstrukturer, heteronormer och rasism fordrar strategier och förhållningssätt som kan öka individers livsutrymme och valmöjligheter. Ett intersektionellt per- spektiv, som lyfter fram sätt att skapa subalterna positioner och utmana diskriminering, ger även möjlighet att identifiera de sär- skiljande praktiker, diskurser och ritualer som möjliggör en diskri- minerande ordning. Alteriteten implicerar därmed mer än att enbart blottlägga existensen av ett subaltern subjekt som är kapa- belt att agera, utmana och förhandla. Den öppnar för ett ifrågasät- tande av makten som fixerad, avgränsad och monolitisk för att i stället lyfta fram dess tillblivelse, ambivalenser och paradoxer. Intersektionalitet, makt och strukturell diskriminering Arai, M. Schröeder, L. & , R.,(2000) En svartvit arbetsmarknad. En ESO-Rapport om vägen från skola till arbete. Balibar, E. & , I. (1997) Race, nation, . Les identités ambigués. : Editions La Decouverte & . (2005) Att återerövra . Bredström, A. (2002) Maskulinitet och kampen om nationella are- nor - reflektioner kring bilden av invandrarkillar i svensk media i de los , P. , I. & Mulinari, D. (red) Mak- tens (o)lika förklädnader. Kön, klass och etnicitet i det postkolo- niala . Catomeris, C. (2004) Det ohyggliga arvet. och främlingen genom tiderna. de los , P. (2001) Mångfald och differentiering. Diskurs, olikhet och normbildning inom svensk forskning och samhällsdebatt. de los , P. , I. & Mulinari, D. (red) (2002) Maktens (o)lika förklädnader. Kön, klass och etnicitet i det postkoloniala de los , P. & Wingborg, M. (2002) Vardagsdiskriminering och rasism i . rap- portserie 2002:13. de los , P. & Mulinari, D. ( 2005) Intersektionalitet. Kritiska reflektioner över ojämlikhetens landskap. Diesen, C. med flera (2005) Likhet inför lagen. : Natur och kultur. (2002) Förbjuden handling. Om kvinnors organisering och feministisk teori. Essed, P. (1991) Understanding Everyday Racism. An Interdiscipli- nary Theory. Gramsci, A. (1998) Cuadernos de la Carcel 1.