sou · GTB3112 · 2006-01-01 00:00:00 — Tyngden i hans berättelse om vad han uppfattar som politikers konsekvent opportunistiska hållning gentemot Förorten stärks ytterligare av att en socialdemokratisk minister under samtalet höll ett torgmöte utanför lokalen vi vistades i. Under samtalet ser jag ett fåtal personer kort stanna till, lyssna på ministerns tal för att därefter gå vidare. Du ser, det är ingen som bryr sig här ute, kommenterar själv händelsen. Föreställningen att inget händer i svensk politik kan i sig ha påtagliga politiska konsekvenser, till exempel i form av ickedelta- gande och misstro bland enskilda medborgare. Argumentet ser ut som följer. Förortsbor ser att det inte är något som händer, trots att det både talas mycket och satsas stora resurser. Det sätter sina tydliga spår. Politiker definieras som ytterst ansvariga för det utanförskap de tvingas leva under. Om politiker beter sig opportu- nistiskt och inte kan visa att de konkret gör något åt det utanför- skap som människor tvingas leva med, så är de inte heller värda något förtroende. De blir då symboler för handfallenhet och miss- lyckande. Förortsbor intar en allt mer cynisk inställning till Poli- tik(er) i största allmänhet. och (2005: 52) för ett i en uppföljning av Storstadssatsningens gemenomförande ett liknande resonemang. Att aktivt gå och rösta förutsätter, konstaterar de, en tilltro till politikernas vilja och förmåga att förändra situationen i de aktuella kommun- och stadsdelarna. Om man då som boende upplever att politikerna har infriat ens förväntningar eller fullgjort sina skyldig- heter gentemot de boende i området kan följden bli en känsla av maktlöshet som i värsta fall kan resultera i politisk apati och likgil- tighet. Föreningsmedlemmen är ett exempel på hur tankefiguren inget händer kan få direkta konsekvenser för den enskildes sätt att förhålla sig till den politiska processen: Vem ska vi lita på?, frågar hon. Alla säger: Vi ska göra, vi ska göra och sedan, när de blivit statsminister, gör de ingenting. Det är problemet. Vilket parti ska vi lita på? , en annan föreningsmedlem, exemplifierar Det är inte mitt samhälle! även hon kopplingen mellan politiska löften och en känsla av poli- tisk osäkerhet: Det största problemet är vilket parti jag ska lita på. Jag har inget parti jag kan lita på. Det finns inget parti som säger: Vi ska göra till invandrare, vi ska göra så här och så här, så att jag kan rösta på det partiet. De lovar mycket, men de gör ingenting. Ingen skillnad mellan höger och vänster – ideologisk utslätning Ett annat tema i intervjuerna, som i olika sammanhang i intervju- erna knyts till tankefiguren inget händer, är att partierna i svensk politik allt mer liknar varandra, inte bara retoriskt, utan även i praktisk politik. Denna ideologiska utslätning är, enligt argumen- tet, en viktig orsak till politiskt missnöje och minskat valdelta- gande. En föreningsrepresentant konstaterar exempelvis, på tal om ide- ologiska skillnader mellan partierna: För mig är svenska partier det är nästan ingen skillnad. Eftersom han inte längre tycker sig kunna urskilja några principiella skillnader mellan partierna är han av meningen att det i princip är meningslöst att ens överväga att rösta. Under fältarbetet mötte jag en rad uttalanden av sådant slag. En annan föreningsrepresentant beskriver Socialdemokraterna och som tydliga exempel på hur det ideologiska fältet krympt under hans vistelsetid i : Socialdemokratin, som den var , det är inte samma socialdemokrati och vänstern, den är inte samma. De pratade tidigare om klasskillna- der och klasslöst samhälle, noterar han, men det har åkt ner på dagordningen. Politikern är en annan av dem som lyfter fram den ideologiska högerförskjutningen i svensk politik som en avgörande orsak till missnöje mot myndigheter och partipolitik. I hennes ögon har åttio- och nittiotalens högervridning av det poli- tiska fältet ett direkt samband med minskat valdeltagande i allmän- het och socialdemokratins minskade väljarstöd i synnerhet. Om du jämför socialdemokratin nu med sjuttiotalet, då var de ju mycket radikalare. Jag menar, det var ju de bland annat, om man ska vara rättvis, det är ju sossarna som har byggt upp den här välfärden, faktiskt. Men så slaktar de ju ner den själva, sakta men säkert. [] En anledning till att de tappade väljare, folk som i sådana här områden såg upp till socialdemokratin, det är faktiskt politiken. Det är inte mitt samhälle! Sociologen (1996: 66) är en av de forskare som i en rad studier pekat på en ökad klyfta mellan vidtagna åtgärder (en successiv nedmontering av välfärdsstaten) och medborgares orien- tering (fortsatt starkt stöd för en generell välfärdspolitik). I sin strävan att genomföra det som man ser som det nödvändiga – en tillbakarullning av välfärdsstaten – vill politiker i alla lägen undvika att få skulden i väljarnas ögon. Som en negativ bieffekt får man dock räkna den politiska cynism och alienation som kommer att följa i spåren. Varför rösta om ändå inget politiskt ansvar går att utkräva?12 Det är en lika berättigad som provokativ fråga. Politikern knyter samman tanken om ideologiska för- skjutningar med tesen inget händer. Det finns många som inte ser att de är lösningen på deras problem. Om många inte ser kopplingen mellan politiken och individens situa- tion: Jag kommer att bli arbetslös, även om det blir maktskifte. Det är sådana tankar som finns hos många. Man har upplevt det så att: Det är nästan samma sak. Man har kanske gått på socialbidrag . Det händer ingenting. Om man inte har uppfattat några konkreta förändringar av sina egna levnadsvillkor, trots åtskilliga regeringsskiften, är det lätt att man till slut inte ser någon koppling mellan partipolitik och sitt eget liv. Några av dem jag intervjuat berättar att de bott i till exem- pel utan att ens vara i närheten av ett riktigt arbete. De har slussats från det ena arbetsmark- nadspolitiska projektet till det andra. De har inte kunnat urskilja några reella förändringar av sina levnadsvillkor. Jag har bott här . Jag har inte sett någonting, berättar föreningsmedlem- men uppgivet. Levnadsförhållandena ser, ur hans synvinkel, mer eller mindre likadana ut, oavsett om det är eller Socialdemokraterna som styr. Rasifierad tillhörighet – hotbilder och motbilder Ett starkt underliggande antagande i det offentliga samtalet om det mångetniska är en tendens att blame the victim, beskylla offret (se vidare , 2005). Vissa etniska grupper stämplas, enligt denna skuldbeläggandets logik, som problem. De under- ordnades umbäranden sägs bero på deras egen oförmåga. 12 Argumentet om partiernas ideologiska likriktning diskuteras vidare i Svallfors (2004). Det är inte mitt samhälle! på temat invandrarskap och svensk demokrati tycks, exempelvis, invandrares bristande kunskaper, ambitioner och engagemang vara det främsta demokratiska problemet, inte de sociala struktu- rer och praktiker som gjort det möjligt att i första skedet peka ut invandrare som problem, med hänvisning till statiska och avvi- kande kulturmönster. I intervjuerna är det emellertid varken bristande kunskaper, avvi- kande kulturmönster, ointresse eller andra faktorer på individ- nivå som tjänar som dominerande förklaringar till frågan om invandrarnas politiska utanförskap. I samtalen framträder sam- hälleliga snarare än individuella faktorer som avgörande orsaker till invandrares misstro och ickedeltagande. Ett genomgående mönster är starkt motstånd mot tendenser till att beskylla offret eller ensidigt söka invandrarspecifika orsaker till olika slags soci- ala problem. De intervjuade synliggör skilda tillstånd och företeel- ser i vardagslivet och benämner dem som oönskade eller illegitima. Majoriteten har erfarenheter av att sorteras in i bestämda fack och behandlas som främmande. Frågan om delaktighet är, framgår av samtalen, kopplad till frågan om tillhörighet. Varför delta politiskt, genom att exempelvis rösta, om du inte ens känner dig höra till det svenska samhället? De intervjuade bedriver i det tysta motstånd mot sådana mönster av över- och underordning. I intervjuerna riktas motstånd vid upprepade tillfällen mot aktuella fall i massmedierna. Visst förekommer också tankar om invandraren som passiv, apa- tisk och missanpassad i intervjuerna, men de dominerar inte. Där- emot upptar uttalanden som Jag är inte passiv! och Det är inte vi som är problemet utan de! en stor del av utrymmet i intervjuerna. Här belyses några av de strategier som de intervjuade vidtar för att hantera det utpekande och den utestängning de konfronterar i det svenska samhället. Vi blir aldrig svenskar Februarikylan äter sig in under kläderna. Jag är på väg för ett besök vid en somalisk kvinnoförening. Kylan och snön gör att flera av kvinnorna är försenade. Bussen är försenad och barnvagnarna svårmanövrerade i nysnön. Föreningslokalen är låst och jag blir stående i trapphuset . Ordföranden kom- mer springande, med andan i halsen. Hon låser upp dörren och vi Det är inte mitt samhälle! går in i den mörka föreningslokalen. Kort därefter kliver tre andra kvinnor in i lokalen. Vi hälsar, lite formellt, och en av dem går för att sätta på kaffe. När kaffet serveras är vi tio vuxna samlade kring bordet. Två av kvinnorna har med sig sina små barn. Barnen tittar först lite blygt på mig. Jag frågar kvinnorna om jag får banda sam- talet. De godtar min förfrågan och en av dem frågar skrattande vad just hennes röst kan tillföra i sammanhanget. Jag plockar fram bandspelare och mikrofon och samtalet är snart igång. Samtalet, som pågår i , kretsar i huvudsak kring kvinnornas vardagliga erfarenheter av att vistas i det svenska samhället och visar med all önskvärd tydlighet att kritiska iakttagelser av svensk demokrati också förekommer bland dem som i offentliga samman- hang porträtteras som hörande till de allra mest passiva och under- ordnade. , en av kvinnorna, menar att hon som invandrare vanligen betraktas med en blick ovanifrån, från företrädare för det svenska majoritetssamhället. Hon ser sig själv som i praktiken mindre värd än dem, svenskarna. Jag tycker att de brukar isolera invandrare. De ser ner på invandrare, även om de jobbar bättre än dem, även om de jobbar nästan likadant. De ser ner på dem. Liksom flera av de närvarande kvinnorna talar hon om majoritetssamhället, svens- karna, som ett uniformt och anonymt kollektiv: de. Som om det inte skulle finnas några olikheter och skiljelinjer inom detta ano- nyma kollektiv. Kvinnorna uppger att de egentligen aldrig har lyck- ats få kontakt med dem, dels på grund av den skepsis och ovilja som de möter från svenskarnas sida, dels på grund av det åtskilda boendet. I en rad sammanhang möts människor som föreställs som främmande av en slags misstankens hermeneutik.13 Genom att omgivningen på olika sätt definierar och stigmatiserar en eller flera personer, en bestämd företeelse, ett visst geografiskt område eller annat, kan exempelvis en person förvandlas till potentiell våldsver- kare eller våldtäktsman.14 De erfarenheter som kvinnorna under samtalets lopp uttrycker pekar samtliga på hur det kan vara att de- finieras och att sorteras ut från samhällets mittfålla. Det finns, menar kvinnorna, i det omgivande samhället otaliga förväntningar på dem som somaliska kvinnor. En av de viktigaste frågorna om makt och maktlöshet för somaliska kvinnor, skriver (1999: 27), är den i rådande stereotypen av 13Se (1997). Begreppet är ursprungligen hämtat från . 14Begreppet stigma utvecklas i (1972). Det är inte mitt samhälle! dem, som somalier och som muslimska kvinnor, en stereotyp som fogar in dem i en grovt tillyxad mall som förtryckta, hjälplösa och bidragsberoende barnavlare. Det är en mall som kvinnorna tvingas konfrontera och som de försöker kränga sig ur i sitt dagliga leverne. I samtalet förs bland annat en dialog kring en upplevelse haft i skolan. Hon höll, berättar hon, på att utbilda sig till undersköterska. fördes det i klassrummet en diskus- sion om tbc. Läraren upplyste eleverna om att flera av de smittor som härjar i förs över till exempelvis genom invand- ring, däribland tbc. Läraren kastade en snabb blick mot . Samtliga elevers blickar riktades mot henne. kände sig kränkt och misstänkliggjord av såväl läraren som de svenska eleverna. Samtalet fördes på följande sätt: : Jag läser på undersköterskeutbildningen. Min lärare har berättat att sjukomen tbc, tuberkulos, att det är invandrare som är orsaken. Hon kollade på mig och alla i hela klassen kollade på mig [skratt]. : Det är ditt fel : Är det du som har tagit med dig det? : Det är invandrare, men hur? Varför bara invandrare? Varför inte européer, som bor här, nära? : Om du ska åka till måste man göra tbc-test, precis som här i . Men man säger: Det är invandrare, de har [skratt]. : Och särskilt vi som kommer från . Vi blir aldrig svenskar, även om vi har bott i . Jag har samma rätt, som andra. Jo, det kanske beror på huden, religionen. Det är in- vandrare som kommer från många olika håll. I finns både kristna och muslimer, men det är ingen skillnad: Ah, han är ! Ordväxlingen behandlar uppenbart frågor och incidenter som kvinnorna redan tidigare talat om. De har fått en viss distans till situationens allvar och kan därför skratta åt alltsammans. Under ytan finns däremot fortfarande högst påtagliga känslor av att vara sårade som människor, känslor som också kommer till uttryck under vårt samtal. Hon kände sig utpekad i förhållande till alla andra, normala studenterna. Hennes hudfärg stack ut. Då lära- ren aktualiserade temat afrikaner och tbc drog hon till sig misstänksamma blickar som tycktes förmedla budskapet: Har du också fört med dig smittan? Det är inte mitt samhälle! Just smitta är en välkänd metafor inom rasismens tankevärld. Migration har länge, i skilda sammanhang, associerats med det okontrollerbara (van Dijk, 1993). Somliga, säger argumentationen, passar inte in i gemenskapen, utan utgör i olika avseenden en fara för Vår existens. Inom det rasbiologiska paradigm som domine- rade det offentliga samtalet vid det , togs exem- pelvis för givet att vissa raser i sig utgör ett hot mot Vår fortlev- nad. De ansågs tunna ut vårt blod, införa sämre arvsanlag etc. Temat återkommer i senare års samhällsdebatt, om än i ny skep- nad. Begreppet kultur tycks numera ha ersatt forna tiders rasbe- grepp som ett primärt, åtskiljande kriterium i den rådande diskur- sen. Migranter hävdas, , försvaga eller befläcka vår sociokulturella sammanhållning.15 Rasbegreppet har emellertid inte spelat ut sin roll. Bakom markörer som kultur och sedvänja skymtar en biologisk människosyn, där utseende och fysiska attri- but är fortsatt avgörande kriterier för vem eller vilka som uppfattas som mer hotfull(a) än andra. Sekvensen hämtad från mitt samtal med de somaliska kvinnorna inleds med att berättar en anekdot från skolans vardag. Anekdoten knyts samman med en rad tankar och argument. Korta fraser som Varför bara invandrare? och Vi blir aldrig svenskar tas för givna som givna fakta bland kvinnorna. En av kvinnorna, , undrar varför det mestadels är svarta, afri- kaner som pekas ut i situationer av det slag som kvinnorna diskute- rade. Varför inte européer? Kvinnornas hudfärg tycks döma dem till ett evigt utpekande i deras liv och leverne i det svenska samhäl- let. De förefaller ha svårt att helt kunna undfly sin avvikande bakgrund. Denna iakttagelse stämmer för övrigt väl överens med de resultat som framkommit i flera studier.16 Vi blir aldrig svenskar, säger hon uppgivet. fortsätter, i liknande ordalag: Vi har bott här , en del tio, en del fyra, och vi är svenska med- borgare. Men de säger fortfarande att vi är invandrare, att vi kom nu till . Har du läst sfi?, börjar de. Jag har bott i , men jag är fortfarande invandrare! Till exempel vårt barn, han är födda här i , men ibland brukar han säga: Mamma, hur länge 15 Tanken går igen hos (1993), som profetiskt talat om en nära förestående civilisationernas kamp. 16 I en studie om svensk-turkiska kvinnors livssituation konstateras exempelvis att den stigmatiserade bilden av kvinnor, men framför allt av invandrarkvinnor, är en del av informanternas identitet (Thomsson & Mohl, 1998: 279). Det är inte mitt samhälle! ska vi vara invandrare? Och han är . [] Det gör ont! Vi kan inte göra någonting med det här samhället! Det är svenskarna: måste göra någonting! Omgivningens självklara bemötande av henne, som om hon kom- mit till i går, visar på den praxis som fogar in olika delar av befolkningen i bestämda mallar. Frasen De måste göra någonting kanske kan uppfattas som ett tecken på uppgivenhet och passivitet, men den kan likaväl ses som en medveten strategi baserad på erfarenhet och analys av hur det svenska samhället de facto fungerar. Den alienation som till exempel meningen Vi kan inte göra någonting med det här samhället! pekar på är inte det- samma som passivitet. Den är dessutom långt ifrån obefogad. Grabbar, jag är ju också invandrare! Mönstret går igen i de allra flesta samtalen. Kommunpolitikern hävdar exempelvis att personer med utländsk bakgrund bemöts som om de utgör ett problem för det svenska samhället. De behandlas i regel som mindervärdiga, ja som barn. De under- värderas, bland annat i sina kontakter med statliga myndigheter. Han upplever, på det hela taget, att han själv har blivit omyndigför- klarad i . Jag märker att invandrare som kommer till ofta betraktas som barn, att man inte kan någonting, att man inte förstår [] Jag var välutbildad, jag var universitetslärare och jag var doktorand i . När jag kommit hit, då måste man anpassa sig. En tanke som återkommer är att det är svårare för vissa att fly undan sin bakgrund än andra. Det är inte invandrarna som blir diskriminerade, understryker tjänstemannen . Det är svart- skallarna som blir diskriminerade. Inte, till exempel, en tysk eller en engelsman. Det är svartskallar, asiater, utomeuropéer. Det finns också ett visst stöd för denna beskrivning. En rad rapporter och utredningar har nämligen visat på markanta, etniska hierarkier på bland annat svensk bostads- och arbetsmarknad. Personer med afrikansk eller asiatisk bakgrund löper exempelvis avsevärt större risk för att drabbas av arbetslöshet och få tidsbegränsad anställning med låg inkomst, än infödda eller invandrade från (, 2002; , 2002; , 2003). Det är inte mitt samhälle! Politikern hävdar också att européer inte har några egentliga problem med diskriminering, åtminstone inte jämfört med exem- pelvis människor från , som hon själv. Somliga betraktas på ett annat sätt, poängterar hon. Vi betraktas inte som människor, fortsätter hon och menar de som, likt hon själv, har asiatisk bak- grund, oavsett hur mycket vi kan, vilka kunskaper eller erfaren- heter vi har. Antingen tycker de synd om de där människorna, de som tillhör , kontinenten. Återigen framförs erfarenheter av att stämplas som mindre värd, som icke-människa. Här, liksom i andra samtal, synliggörs uttalade eller dolda hierarkier förenade med kategorin invandrare. Somliga ses som mer invandrare än andra. Föreställningar om annanhet har uppenbart en rumslig inramning. Närhet och distans mäts först och främst i förhållande till en europeisk föreställd gemenskap. Metaforen kulturavstånd förut- sätter, som bland andra (2001) har markerat, inte bara en tanke om att det är möjligt att rangordna olika grup- pers eller länders kulturella (o)likhet i förhållande till andra grupper eller länder, utan även en tanke om att det skulle föreligga en mer eller mindre självklar rangordning mellan dessa grupper eller länder. noterar att dessa rangordningar i mångt och mycket faller tillbaka på en historiskt tämligen väletablerad (kolo- nial) bedömning om vilka fysiska attribut eller utseenden som antas vara (o)förenliga med europeiskhet eller svenskhet som före- ställda gemenskaper. Flera personer berättar om sina erfarenheter på arbetsplatsen. Om invandrare lyckas få arbete är det inte helt säker att de verk- ligen kommer att trivas på arbetsplatsen. I samtalen noteras att brottslighet, tillsammans med andra sociala problem, vanligen asso- cieras till invandrare och invandrarskap. Associationer av detta slag görs, poängterar flera, även på arbetsplatsen, av arbetskamrater. erinrar sig ett tillfälle då det på arbetsplatsen blossade upp en diskussion kring Rissnevåldtäkten, ett massmedialt uppmärk- sammat våldtäktsfall i Stockholmsförorten Jag praktiserar på sjukhuset och alla är svenskar i gruppen. Under den pratade man om det där i , våldtäkten, om , om invandrare, . Hur ska jag kunna komma in med 17 utnyttjades en ung tjej sexuellt av en grupp unga män. Händelsen inträffade i ett parkeringsgarage intill tunnelbanestationen i Stockholmsförorten . Våldtäktsfallet blev startpunkt för en intensiv massmedial debatt om invandrarkillar, våld och kvinnosyn. Se Bredström (2002). Det är inte mitt samhälle! Jag är väldigt försiktig. Jag är inte en sådan människa, men jag börjar Om invandrare . Jag vet att de har någon åsikt om invandrare frågar sig hur hon någonsin ska kunna känna sig till freds på en arbetsplats där arbetskamraterna talar bakom ryggen på henne, förknippar henne med alla upptänkliga problem och belastningar. Hon upplever att det är svårt att komma in i arbetsgemenskapen, eftersom hon har svårt att ta till sig av den rådande jargongen. Den strategi hon använder för att på något sätt undvika stigmat är att så mycket som möjligt hålla sig undan sina arbetskamrater och inte göra allt för mycket väsen av sig. Hennes osäkerhet uttrycker vad (1977) har kallat symboliskt våld. Omgivningens föreställningar intervenerar i hennes inre liv och gör det svårt för henne att se sig själv i ett konstruktivt ljus. En annan strategi för att komma undan eller åtminstone hantera stigmat är att, som , öppet konfrontera arbetskamraternas föreställningar. Just med segregation, jag tror att mycket beror på samhället, vilka attityder som finns bland folket. [] På min arbetsplats, till exempel, sitter folk och skämtar om invandrare: Ja, den där invandraren, get- toområde, och så där. Då säger jag: Grabbar, jag är ju också invan- drare! Jo, men du är en av oss, du. Du räknas inte. När jag vid samtalen har bett de närvarande att berätta om och re- flekterat över hur det är att leva i det svenska samhället, och dess marginaler, så har många återkommit till massmediers hantering av frågor om invandrarskap och integration. Samtalen ger åtskilliga exempel på hur de intervjuade använder argument och retoriska figurer hämtade från i det omgivande samhället pågående diskus- sioner, framför allt i massmedierna, för att formulera sina egna erfarenheter och argument. Tjänstemannen drar vid ett av våra samtal sig till minnes hur massmedierna iscensatt en moralpanik kring så kallade hedersmord. Det är tungt. Jag kommer ihåg , när det var de där så kallade hedersmorden. Framsidor med feta rubriker, Invandrare och så vidare, när man själv är en invandrare. Man såg det som en Det är inte mitt samhälle! Han berättar på följande sätt om hur han själv rea- gerade på denna massmediala framställning. Jag vägrade faktiskt att gå ner på stan. Jag kommer ihåg det där. Jag skulle träffa en kompis, men jag sade: Jag kommer inte. Jag tänkte på vägen dit: Jävla svartskalle längst inuti mig. Jag blev arg, jag blev för- bannad. Jag avbeställde mötet. Man känner sig på något sätt delaktig. Man har i sina tankar: Ja, tänk om folk tycker och tänker så där om mig. Tänk om en person kommer fram till mig och säger: Fan, jävla kvinnoförtryckare. Den där känslan är plågsam, säger han, och fortsätter med att måla upp en tämligen stereotyp bild av svenskarna, trots att jag egentligen vet att svenskar inte vågar gå fram och säga så. De är ju så blyga. Jag behöver egentligen inte skämmas över det där. Det massmediala talet om hedersmord fick honom att känna sig ut- pekad som människa, misstänkt för något han egentligen inte hade något med att göra: Man övertalar sig själv, motiverar sig för att leva vidare, gå framåt. Men det är tungt. Jag är trött på det här.