sou · GTB36 · 2006-01-01 00:00:00 — De klättrade därefter över en mur, bl.a. med hjälp av ett stativ till en vindavkännare och en lampa som fanns monterad på muren. I vart fall hade hjälp av ett hopsnört lakan som hade gjort i ordning. De två sprang därefter på murkrönet ut till den lika höga omslutningsmuren där de släppte ner sig på marken. från muren fanns ett hagelgevär gömt och de kunde med hjälp av geväret tilltvinga sig en bil. Efter händelsen beslutades bl.a. att promenadgården skulle förses med ett nättak och att de olämpligt placerade lamporna skulle mon- teras ned. Regeringen gav med anledning av rymningen dåvarande lands- hövdingen i uppdrag att redovisa hur rymningen gick till, varför den kunde genomföras och vilka åtgärder som vid- incidenter och utredningar m.m. togs i samband med att den blev känd samt vilka slutsatser som kunde dras av det som inträffat. Uppdraget redovisades i prome- från kriminalvårdsanstalten (Ds 1991:29). I promemorian dras sammanfattningsvis slutsatsen att det inträf- fade främst var en följd av dålig byggnadsmässig säkerhet och en dålig rutin på säkerhetsavdelningen. Det framhålls vidare att det för att undvika rymningar är viktigt att det finns ett starkt skalskydd runt säkerhetsavdelningen. Det starkare skalskyddet medför att det innanför skalskyddet finns utrymme att skapa en humanare miljö för de intagna, vilket kan antas leda till ökad säkerhet. Den 22–deltog omkring 120 intagna vid kriminalvårds- anstalten i en allvarlig ordningsstörning där man bl.a. an- lade brand och flera byggnader förstördes. utbröt slagsmål mellan ett antal intagna. De inblandade och ytterligare en intagen – en fångle- dare som hade försökt förhindra personalens omhändertagande av de medintagna – placerades på grund av händelsen i avskildhet från övriga intagna. Ingripandet mot fångledaren ledde till att kollektivet av de intagna protesterade eftersom de menade att denne var oskyl- dig. I samband med lunchen vägrade flertalet av de intagna att gå till sina respektive bostadspaviljonger och tilltog oron. De intagna begav sig strax efter upp på taket till den me- kaniska verkstaden och tog sig därifrån in i verkstaden där man för- såg sig med verktyg och tillhyggen. Omkring började de intagna att anlägga bränder på verkstadstaket och i vissa andra bygg- nader. Först omkring kunde anstaltens personal med stöd av en relativt stor polisstyrka låsa in samtliga intagna på respektive bostadspaviljong. Regeringen gav dåvarande lagmannen i uppdrag att med anledning av händelsen utreda bl.a. vilken beredskap och vilka samverkansrutiner som finns och bör finnas mellan kriminalvård och polis inför särskilda händelser på en kriminalvårds- anstalt. Uppdraget redovisades i promemorian Upploppet på Tidaholmsanstalten (Ds 1994:140). I prome- konstateras bl.a. att det i stor utsträckning saknades upp- incidenter och utredningar m.m. arbetade samverkansrutiner mellan kriminalvård och polis och det föreslogs ett antal åtgärder för att öka en sådan samverkan. Vissa åtgärder föreslogs även med avseende på anstaltens byggnader och rutiner, t.ex. en ökad sektionering av anstaltsområdet. Händelsen utreddes även av en arbetsgrupp inom kriminalvården som i rapporten och upplopp på fängelser – ett förslag till motverkan lämnade ett antal förslag i syfte att skapa en övergri- pande strategi för att minska riskerna för allvarliga ordningsstör- ningar vid anstalterna. Såväl departementspromemorian som egen rapport innehöll förslag som aldrig kom att genomföras. Som exempel kan nämnas att det i departementspromemorian föreslogs att ett utbyte av sambandsmän bör införas på central nivå mellan kriminalvården och polisen och att en särskild informationsrutin upprättas. Vidare föreslogs att genom centrala tjänsteföreskrifter borde anvisa hur beredskaps- och samverkansruti- ner med polis och räddningstjänst skall byggas upp. I promemorian föreslogs också att beläggningsnivån på klass 1 anstalterna inte skulle överstiga . dödades en intagen av medintagna vid anstal- ten Kumla. påträffades en intagen död på an- stalten Kumlas C-avdelning och det konstaterades att den intagne av allt att döma hade dödats av medintagna. , , inträffade en liknande händelse vid anstalten . Inte i något av fallen har någon gärningsman dömts för brotten. De tre allvarliga händelserna, som inträffat inom mindre än , föranledde att låta utreda risk-, skydds- och säkerhetsarbetet vid anstalterna Kumla, och . Upp- draget redovisades i den s.k. (Dnr B41-9710-0614). I rapporten ges ett antal förslag på åtgärder i syfte att höja säkerheten på de tre tyngsta anstalterna. Man redovisar i rapporten de viktigaste orsakerna till förekomsten av hot och våld på anstalterna. Den vanligaste orsaken synes vara ouppklarade narkotikaaffärer inom anstalten. En annan orsak är de gängbildningar som förekommer inom och utom anstalterna, t.ex. de s.k. MC-gängen och fängelsegängen. Vissa av dessa grupperingar har incidenter och utredningar m.m. sin verksamhet huvudsakligen förlagd utanför anstalterna, medan andra i huvudsak verkar inom anstalterna. För att komma till rätta med hot och våld inom anstalterna före- slogs bl.a. följande. I rapporten efterlyses en förbättrad informationsinsamling och dokumentation av vissa intagna. Man föreslår att ett IT-baserat informationsregister skapas beträffande intagna som enskilt eller i grupp kan utgöra en risk för t.ex. uppkomsten av hot och våld (se avsnitt 3.2.1 om ett nytt säkerhetsregister). Vidare efterlyses en förbättrad differentiering av intagna inom och mellan anstalter. Man pekar särskilt på behovet av att unga, intagna med kortare återstående strafftid och psykiskt störda in- tagna inte placeras tillsammans med normalklientelet av långtids- dömda. Kontrollen av de intagnas telefonsamtal beskrivs som bristfällig vad gäller såväl regelverk som teknik. Rätten för de intagna att kommunicera via brev föreslås inskrän- kas och rätten att läsa inkommande brev föreslås vidgas. Personalens närvaro på bostadsavdelningarna måste enligt rap- porten öka. Rapporteringen om hot och våld måste förbättras. I rapporten konstateras att det har framkommit att det finns en rädsla bland personalen att rapportera hot och våld. I rapporten framförs vi- dare åsikten att det inte är orimligt att anta att även till synes bagatellartade situationer kan leda till att personal efter hand kommer under press från de intagna. En sådan press kan komma att medföra att personal tvingas utföra uppdrag åt en intagen eller, i extrema fall, själva tvingas föra in vapen eller narkotika. Denna risk föreligger enligt rapporten även beträffande andra som kommer i kontakt med de intagna, t.ex. lärare. Mot denna bakgrund föreslogs bl.a. att en allmän inpasseringskontroll av be- sökare och personal skulle införas (se avsnitt 3.2.2 om inpasse- ringskontroll). incidenter och utredningar m.m. 3.2Författningsstöd för en högre säkerhet 3.2.1Ett nytt säkerhetsregister för kriminalvården trädde lagen (2001:617) om behandling av per- sonuppgifter inom kriminalvården i kraft. Lagen ger kriminalvården större möjlighet att automatiserat behandla personuppgifter om in- tagna m.fl. och innehåller de bestämmelser utöver personuppgiftsla- gen (1998:204) som är nödvändiga för kriminalvårdens verksamhet. Personuppgifter kring personer som exempelvis är häktade eller dömda till fängelse eller som på annan grund är intagna i häkte eller kriminalvårdsanstalt får behandlas bl.a. för att upprätthålla säkerhe- ten och förebygga brott personerna vistas i anstalt. Ett av syftena med lagstiftningen har varit att ge kriminalvården utökade möjligheter att behandla uppgifter om intagna som utgör särskilda risker i t.ex. hot- eller våldshänseende. Av 39 § förordningen (2001:682) om behandling av personupp- gifter inom kriminalvården framgår att kriminalvården i syfte att upp- rätthålla säkerheten och förebygga brott skall föra ett särskilt register skall vara gemensamt för myndigheterna inom kriminalvården och skall föras över personer som är häktade, dömda till fängelse eller som p.g.a. utländsk dom skall verkställa en påföljd i och som är eller har varit placerade på säkerhetsavdelning, tidigare i häkte eller under verkställigheten av ett fängelsestraff har gjort sig skyldig till allvarligt hot eller våld mot personal inom kriminalvården eller mot andra intagna i häkte eller krimi- nalvårdsanstalt, tidigare i häkte eller under verkställigheten av ett fängelsestraff tagit befattning med narkotika som inte varit avsedd för eget bruk, eller tidigare rymt eller fritagits från häkte eller sluten kriminalvårds- anstalt eller förberett rymning eller fritagning eller gjort försök därtill. Vidare får enligt 40 § samma förordning säkerhetsregistret omfatta häktade eller intagna för vilka det finns särskild anledning befara att de som häktningen eller verkställigheten av fängelse- straffet pågår tillsammans med andra kan komma att utöva allvarlig brottslig verksamhet, incidenter och utredningar m.m. göra sig skyldiga till terroristbrott, hets mot folkgrupp eller vissa brott mot allmän verksamhet enligt 17 kap. , eller allvarligt störa ordningen inom häktet eller anstalten. får enligt 41 § samma förordning föras för att samla bearbeta och analysera information som ger underlag för åt- gärder för att upprätthålla säkerheten eller förebygga brott och får innehålla de uppgifter som behövs för detta ändamål. Registret skall innehålla skälen för registreringen, upplysning om varifrån uppgifter i registret kommer och om det inte är obehövligt en bedömning av uppgiftslämnarens trovärdighet. Registret får om det är ound- gängligen nödvändigt innehålla s.k. känsliga uppgifter, dvs. uppgifter som behandlas enbart p.g.a. vad som är känt om personens ras eller etniska ursprung, politiska åsikter, religiösa eller filosofiska över- tygelse, medlemskap i fackförening, hälsa eller sexuella läggning. Så- dana uppgifter får behandlas som sökbegrepp. Direktåtkomst till säkerhetsregistret har enligt 43 § den nämnda förordningen chefen för och den inom myn- digheten som denne utser samt chefen för den kriminalvårdsmyndig- het som för registret och den inom myndigheten som denne utser. Uppgifter i säkerhetsregistret får lämnas ut till annan personal inom kriminalvården om det inom ramen för arbetsuppgiften behövs för att upprätthålla säkerheten eller förebygga brott. Uppgifter ur registret får lämnas ut till eller en polismyndighet samt i vissa fall till efter beslut av chefen för eller den som denne utser. Uppgifterna i säkerhetsregistret skall enligt 45 § den nämnda för- ordningen gallras senast efter det att straffet eller åtgärden avseende den registrerade helt har verkställts eller upphört. Uppgif- ter som avser en person som friges villkorligt med en återstående strafftid som överstiger skall dock gallras senast när har förflutit efter den villkorliga frigivningen. Av Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om behandling av personuppgifter inom kriminalvården (KVVFS 2002:6) framgår att säkerhetsregistret skall föras vid sex kriminalvårdsmyndigheter i landet med ansvar för var sin region (18 §). Behörigheten att regi- strera, ändra och ta del av uppgifterna i registret är personlig och får inte överlåtas på annan. Den som har att utföra dessa arbetsupp- gifter skall ha tillräcklig kunskap om och erfarenhet av arbetsuppgif- terna och skall ha genomgått utbildning i de metoder som används inom polisen vid värdering av informationens sakriktighet och källans incidenter och utredningar m.m. tillförlitlighet (20 §). Den inom kriminalvården som behöver upplys- ningar ur registret – t.ex. vid beslut om anstaltsplacering, fastställande av särskilda villkor för långtidsdömda, permissioner, besök och med- givande till telefonsamtal – skall vända sig till den kriminalvårdsmyn- dighet som för registret (21 §). Då lagstiftningen om säkerhetsregistret trädde i kraft för omkring påbörjades en utbildning av de säkerhetsansvariga inom kriminalvården. Det datasystem som används för registret köptes från . Systemet har emellertid visat sig inte fungera tillfredställande. Datasystemet har ännu inte klarat drift i nätverk, vilket är en förutsättning för att det skall kunna an- vändas på det sätt som är tänkt. har därmed enbart kunnat användas på lokal nivå och måste uppdateras av handläggarna efter hand för att uppgifter från alla de sex myndigheter som hand- lägger registret skall vara tillgängliga. Jag har framför allt på lokal nivå mött en frustration kring problemen med datasystemet och det är uppenbart att bristerna har upplevts som en hämmande faktor i säkerhetsarbetet. Registret fungerar enligt uppgift till- fredsställande. trädde ny lagstiftning i kraft om allmän inpasse- ringskontroll vid anstalter och häkten (SFS 2003:1219). Möjligheten att genomföra sådana kontroller föreslogs av Narko- tikakommissionen (SOU 2000:126). Regeringen fann då inte skäl att föreslå att skulle få möjlighet till rutinmässiga visitationer. Ställningstagandet gjordes bl.a. mot bak- grund av att hade upplyst att visitationsfrå- gan var föremål för förhandlingar med personalens fackförbund och regeringen fann inte anledning att föregripa den processen. upplyste därefter regeringen att något avtal mellan arbetsmarknadens parter inte hade ingåtts och hemställde i en skrivelse att laglig rätt till visitation i enlighet med förslag skulle införas. En ny paragraf, 29 a §, infördes i lagen om kriminalvård i anstalt som ger rätt att, om det är nödvändigt för att upprätthålla säkerheten vid en viss anstalt, besluta att samtliga som passerar in på en viss sluten anstalt skall kroppsvisiteras (allmän inpasseringskontroll). Syftet med kontrollen skall vara att söka efter incidenter och utredningar m.m. otillåtna föremål, medan skriftliga meddelanden inte får granskas. Ett beslut om allmän inpasseringskontroll får avse högst i taget och får i enskilda fall medge undantag från kontroll om det finns särskilda skäl. I förarbetena till den nya bestämmelsen motiveras den allmänna inpasseringskontrollen framför allt med förekomsten av mobiltele- foner, narkotika och vapen inne på anstalterna (prop. 2003/04:3 s. 16 ff). Det konstateras att det inte är tillräckligt att enbart kontrol- lera de intagna och deras besök, utan också andra kategorier som passerar in på anstalterna. Som exempel nämns kriminalvårdsperso- nal, deltagare i frivilligorganisationer, hantverkare, sjukvårdspersonal, olika myndighetspersoner samt advokater och lärare (a. prop. s. 23). Vad särskilt gäller kriminalvårdens personal anförs i förarbetena att de befinner sig i en situation som på ett avgörande sätt skiljer sig från vad som är fallet vid andra typer av arbetsplatser och att de löper risk att utsättas för brott eller att pressas till att medverka vid brott. Personalen kan p.g.a. de nära kontakterna med de intagna hamna i en beroendeställning gentemot de intagna och kan förmås att mot sin vilja utföra tjänster av olika slag, tjänster som kan bidra till att otillåtna föremål tas in på anstalterna. Om personalen om- fattas av inpasseringskontrollen skulle de intagna bli mindre benägna att försöka förmå personalen att utföra otillåtna tjänster. Därtill framhålls att om de anställda skulle undantas från kontrollen skulle risken vara att trycket mot de anställda ökar från de intagas sida, då möjligheterna till hjälp från andra inpasserande försvåras. Mot denna bakgrund föreslogs att kontrollen även skulle omfatta de anställda (a. prop. s. 28 ff). Vid samtal med företrädare för såväl som de lokala myndigheterna framträder bilden av att frågan om allmän inpasseringskontroll mött ett relativt hårt motstånd från de anställdas fackliga organisationer. Enligt uppgift från var man inom den fackliga organisationen emot allmän inpasserings- kontroll med hänvisning till personalens integritet. ändrade senare uppfattning, bl.a. mot bakgrund av det ökande problemet med mobiltelefoner och det faktum att en vårdare på anstalten dömdes för brott. Personalen vid anstalten vände sig t.o.m. till centralt och framförde önskemål om en inpasseringskontroll. Diskussionen har inte enbart rört frågan om införandet av en sådan kontroll, utan även hur den skall utformas. Det har exempelvis varit ett fackligt krav att inpasseringskontrollen skall omfatta alla och att den skall vara i drift dygnets alla timmar. Planer fanns att starta verk- incidenter och utredningar m.m. samheten vid ett par anstalter , men man med- delade från de berörda kriminalvårdsmyndigheterna att man behövde mer tid. Generaldirektören fattade dock , dvs. dagen efter händelsen på Norrtäljeanstalten, beslut att allmän in- passeringskontroll skulle införas vid åtta anstalter (däribland anstal- terna Kumla och ) och att en sådan kontroll med hjälp av metall- detektorer skulle vara i gång senast dagen därpå (dnr 55 2004-922). Enligt 30 § lagen om kriminalvård i anstalt får telefonsamtal mellan intagna och personer utanför anstalten äga rum i den utsträckning det lämpligen kan ske. Den intagne får dock inte ringa samtal som äventyrar säkerheten på anstalten, som kan motverka hans anpass- ning i samhället eller som annars kan vara till skada för honom eller någon annan intagen. Om det är nödvändigt med hänsyn till säker- heten skall en tjänsteman på lämpligt sätt avlyssna ett telefonsamtal, något som den intagne skall informeras om. Enligt 4 kap. 3 § Kri- minalvårdsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd för verkställighet i anstalt (KVVFS 2004:13) får annan telefonutrustning än den som tillhandahålls av kriminalvården inte användas av en intagen. Av detta följer att användning av mobiltelefoner inne på en anstalt är för- bjuden. Ett nytt telefonisystem på anstalterna, INTIK, infördes . hade det visat sig att de intagna på olika sätt manipu- lerade telefonerna på ett sådant sätt att kontrollen av samtalen för- svårades. Med INTIK har den möjligheten minskat avsevärt. Sedan INTIK infördes har dock i stället antalet mobiltelefoner bland de intagna ökat kraftigt. Kriminalvården har själv dragit slutsatsen att anstalterna inte har den kontroll av de intagnas telefonerande som lagstiftningen kräver (se prop. 2003/04:3 s. 14). Kriminalvårds- styrelsen hemställde hos regeringen om att nödvän- diga författningsändringar skulle genomföras för att möjliggöra för kriminalvården att använda utrustning som stör ut mobiltelefon- kommunikation. Genom författningsändringar som trädde i kraft (se 14 § tredje stycket förordningen [2003:396] om elektronisk kommunika- tion) blev det möjligt för kriminalvården att efter medgivande av använda sådan utrustning. incidenter och utredningar m.m. hade inledningsvis för avsikt att koppla störningsanordningen till INTIK, vilket av olika skäl inte fullföljdes. studerade man olika lösningar som används inter- nationellt. Därefter följde en, enligt , kompli- cerad upphandling som kom att överklagas. Först hade beslutet vunnit laga kraft och ett avtal med en leverantör av störningsutrustning kunde ingås. Utrustningen beräknades enligt vad dåvarande generaldirektören meddelade regeringen (avsnitt 5.1) kunna vara i drift . Installationen har försenats och utrustning finns inte i drift fullt ut på någon anstalt. Enligt uppgift är dock installationen vid anstalten i stort sett slutförd. 3.3Andra initiativ av betydelse för säkerhetsarbetet har tagit flera initiativ med avseende på säkerhet. De tre projekt som beskrivs nedan utgör exempel som berör frågor som har aktualiserats vid de händelser som omfattas av mitt uppdrag. Fritagningar i samband med utevistelser Inom har genomförts ett arbete med att höja säkerheten och därmed förhindra fritagningar och rymningar vid be- vakade utevistelser, t.ex. vid sjukhusbesök och transporter till dom- stol. Arbetet påbörjades efter att väpnade fritagningar blivit ett allt större problem i samband med sådana utevistelser. Inom kriminalvården har utarbetats en strategi för att motverka att intagna bildar eller upprätthåller kriminella nätverk. Strategin syftar till att kontinuerligt kartlägga och analysera gängens förekomst och aktiviteter, störa deras verksamhet, begränsa deras möjligheter, und- vika att de utökar sin verksamhet samt att påvisa alternativ för de som är potentiella gängmedlemmar eller de som vill lämna sin gäng- tillhörighet. fick i regleringsbrevet för i uppdrag att intensifiera arbetet och har i sin återrapportering till regeringen gjort bedömningen att aktiviteterna kring de kriminella incidenter och utredningar m.m. gängen hade minskat jämfört de närmast föregående åren. Enligt Kri- minalvårdsstyrelsen kunde detta delvis ses som en effekt av differen- tierings- och underrättelsearbetet inom kriminalvården samt de åt- gärder som vidtagits för att försvåra kommunikationen mellan gäng- medlemmar. Vidare angavs att personalen även har arbetat med att förhindra nyrekryteringen till gängen genom att inte tillåta västar, dekaler, litteratur med anknytning till problemområdet och andra föremål som kan göra de intagna mer benägna att ansluta sig till kri- minella nätverk. Utredning om förhållandena vid kriminalvårdanstalten gav anstaltsledningen vid kri- minalvårdsanstalten i uppdrag att göra en översyn av verksam- heten vid anstalten. Som bakgrund anförde att hade haft ett antal massmedialt upp- märksammade incidenter framför allt i form av fritagningar av intagna i samband med utevistelser samt allvarlig skadegörelse av olika delar av anstalten. Ett stort antal mobiltelefoner och även narkotika hade hittats vid visitationer på anstalten. Till detta skulle enligt Kriminal- vårdsstyrelsen läggas svårigheterna att rekrytera och behålla personal, vilket hade medfört en hög personalomsättning och pro- blem med bemanningen. Uppdraget redovisades i rapporten 2004. I rapporten redogörs för ett antal åtgärder som hade vidtagits eller på- gick vid tiden för rapporten. Flera av åtgärderna berör säkerhetsfrå- gor. I rapporten föreslås bl.a. att det skall införas en allmän inpasse- ringskontroll, att personalnärvaron bland de intagna skall öka och att man även fortsättningsvis skall satsa på experthjälp och kompe- tensutveckling avseende riskbedömningar. Följande redogörelse för händelseförloppet bygger på Kriminalvårds- styrelsens incidentrapport och samtal med företrädare för anstalten vid besök på plats. Säkerhetsavdelningen på anstalten Kumla har plats för sex intag- na. Vid tiden för fritagningen fanns fem vårdare i tjänst på avdel- ningen. Avdelningen består av en korridor med bl.a. bostadsrum och ett gemensamt kök. I anslutning till korridoren finns en promenad- bur med stängsel och nättak. Runt anstalten finns två yttre staket och därefter en mur. Mellan muren och säkerhetsavdelningens pro- menadbur finns ett inre staket. I promenadburen fanns vid tiden för fritagningen de tre intagna , Nazim Rudhani och . I enlighet med de rutiner som då tillämpades fanns ingen vårdare tillsammans med de intagna. utlöstes ett brandlarm från ett bastuaggregat. Ett larm av det slaget skall normalt fördröjas så att personalen ges tid att kontrollera vad som hänt innan larmet går vi- dare till SOS Alarm. Av okänd anledning misslyckades denna för- dröjning och larmet gick därmed vidare till SOS Alarm kl. 18.00.12 och därefter till räddningstjänsten. Personalen i centralvakten insåg att räddningstjänsten – belägen mitt över gatan från anstalten – skulle göra en utryckning. Man bemannade enligt sina instruktioner en patrullbil som skulle möta räddningstjänstens utryckningsfordon och man kunde därefter från centralvaktens sida via monitorer följa utryckningsfordonen och patrullbilen. Ungefär som brandlarmet utlöstes körde en personbil på en liten väg som löper runt det industriområde som anstalten ligger i. Bilen stannade i höjd med anstalten. Det var kväll och därmed mycket mörkt ute. Två personer lämnade bilen och började gå över fälten mot anstaltsområdet. Kl. 18.03.00 skar de två personerna upp det första yttre stängslet med ett kapverktyg, vilket tog . Man kunde via monitorerna i central- vakten skymta ett gnistregn från kapverktyget.