sou · GTB320 · 2006-01-01 00:00:00 — För att en sådan åtgärd skall ses som en bindande viljeförklaring torde man kunna ställa relativt höga krav på att användargränssnittet är tydligt för användaren för att han eller hon utför en handling som har rättsliga effekter.11 När en säljare erbjuder varor eller tjänster till allmänheten via sin webbsida på Internet föreligger i regel inte ett anbud utan ett utbud. För att ett avtal skall komma till stånd krävs därför som huvudregel att användaren lämnar ett anbud, som därefter accepteras av annonsören. Om ett erbjudande utformas så att det är upp till användaren att påbörja utnyttjandet av en tjänst eller initiera överföring av t.ex. programvara, torde detta emellertid innebära att ett bindande avtal uppkommer så fort användaren vidtar en sådan åtgärd.12 Avtalslagen utgår i första hand från avtal som utformas i det enskilda fallet. ingås avtal i stället i stor utsträckning helt eller delvis på grundval av särskilt utarbetade formulär med standardiserade avtalsklausuler. Detta gäller såväl vid avtal mellan näringsidkare som vid försäljning till konsumenter. Standardvillkoren utformas vanligen av säljaren eller en branschorganisation på säljarsidan, och samlas i regel i förtryckta standardformulär. Dessa benämns ofta allmänna avtalsvillkor eller liknande. För att bli gällande måste standardvillkor införlivas eller inkorporeras med det enskilda avtalet. Huvudregeln är att standardvillkor måste bringas till motpartens kännedom muntligen eller skriftligen före avtalsslutet för att bli led i avtalet.13 Det kan ske genom att standardavtalet bifogas eller genom en hänvisning i den kommunikation som skett i samband med avtalets tillkomst, s.k. referensklausul. 11Agne och , Praktisk IT-rätt, 3 uppl., , s. 70 f.; se även rättsfallet MD 2004:5. 12Agne och , a.a., s. 71. 13Ulf , Standardavtalsrätt, Marknadsrättsförlaget, 6 uppl., s. 32. I en IT-miljö måste en sådan klausul utformas på ett särskilt tydligt sätt. Vid beställning via en webbplats kan t.ex. en referensklausul i form av en tydlig hypertextlänk till avtalsvillkor infogas.14 En annan möjlighet är att användaren genom knapptryckning bekräftar villkor som visas upp för denne (s.k. point-and-click-avtal). För att oväntade eller särskilt tyngande avtalsvillkor skall bli gällande krävs i regel att användaren särskilt görs uppmärksam på dessa, t.ex. genom att användaren instrueras att göra särskilda klickningar för att godkänna dessa klausuler. Karaktäristiskt för standardavtalsrätten är att den starkare avtalsparten ofta konsekvent vägrar frångå de standardiserade villkoren till förmån för individuellt avtalade villkor.15 Motparten har då att välja mellan att godta ett erbjudande på standardvillkoren som helhet eller inte alls. Avtal som i realiteten endast kan träffas på fixerade allmänna villkor kan benämnas anslutningsavtal. Grundläggande för all avtalstolkning är att klarlägga vad parterna gemensamt åsyftat vid avtalsslutet. Kan det inte utredas vad parterna gemensamt åsyftat, eller om det utreds att de därvid haft delade meningar, utgår man vid tolkningen i allmänhet från avtalets lydelse i objektiv mening, dvs. dess betydelse för en utomstående betraktare.16 Även syftet med en bestämmelse kan tillmätas betydelse vid tolkningen av dess räckvidd.17 Vid tolkning av standardavtal saknas i regel underlag för att fastställa en gemensam partsavsikt. Man är då hänvisad till en objektiv tolkning baserad på standardavtalets lydelse. När en objektiv tolkning av själva avtalsbestämmelserna inte leder till resultat, tillämpar domstolarna ofta en friare tolkning mot bakgrund av dispositiv rätt.18 Avfattarens ensidiga syfte med ett standardvillkor kan i regel inte tillmätas betydelse vid tolkningen. I stället tillämpas tolkningsprinciper som verkar till nackdel för avfattaren. En viktig sådan regel är oklarhetsregeln, som innebär att vid tvekan om en avtalsbestämmelses innebörd skall denna tolkas till 14Agne och , a.a., s. 86. 15Ulf , a.a., s. 12 ff. 16Ulf , a.a., s. 45 ff. 17Axel Adlercreutz, a.a., s. 55. 18Ulf , a.a., s. 49. nackdel för den part som formulerat den eller varifrån den emanerar.19 Denna princip används särskilt i fråga om standardavtal. Oklarhetsregeln har såvitt gäller konsumentavtal som inte varit föremål för individuell förhandling lagfästs genom 10 § lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. En annan tolkningsregel som ibland tillämpas är minimumregeln. Den innebär att vid tvekan om en avtalad prestations omfång ges den för gäldenären minst betungande tolkningen företräde.20 Minimiregeln är omtvistad, svårbelagd i praxis och knappast inriktat på standardavtal, men kan däremot te sig berättigad ifråga om ensidiga förpliktelser.21 kan fråga uppstå om tillhandahållandet av en vara eller tjänst har skett gratis eller mot ersättning. Saknas en uttrycklig gåvoförklaring får denna fråga bedömas efter omständigheterna, främst sedvanan.22 Konsumenttjänstlagen (1985:716) innehåller tvingande regler till skydd för konsumenten beträffande vissa uppdragsavtal. Av 3 § första stycket följer att avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i lagen är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen. Lagen omfattar arbete på lösa saker, arbete på fast egendom, byggnader m.m. och andra fasta saker samt förvaring av lösa saker. Fråga skall således vara om olika typer av arbete som utförs på lös eller fast egendom, s.k. materiellt arbetsbeting. Detta innebär att flera betydelsefulla typer av tjänster inte omfattas av lagen, t.ex. immateriella tjänster. Lagen kan dock i stor utsträckning tillämpas analogiskt även beträffande andra typer av tjänster.23 Enligt 6 § första stycket konsumenttjänstlagen skall närings- idkaren avråda konsumenten från att låta utföra tjänsten, om tjänsten med hänsyn till priset, värdet av föremålet för tjänsten 19Axel Adlercreutz, a.a., s. 98. 20Axel Adlercreutz, a.a., s. 100 f. 21Ulf , a.a., s. 51. , Speciell avtalsrätt II, Kontraktsrätt, första häftet, Juristförlaget, 3 uppl., s. 236 f. 1984/85:110 s. 142. eller andra särskilda omständigheter inte kan anses vara till rimlig nytta för konsumenten. Lagen innehåller flera bestämmelser om när en tjänst skall anses felaktig. Tjänsten skall enligt 11 § anses felaktig, om näringsidkaren i annat fall än som avses i 6 § första stycket före avtalets ingående har underlåtit att upplysa konsumenten om ett sådant förhållande rörande tjänstens beskaffenhet eller ändamålsenlighet som näringsidkaren kände till eller borde ha känt till och som han insåg eller borde ha insett vara av betydelse för konsumenten. En förutsättning för att tjänsten skall anses felaktig är dock att underlåtenheten kan antas ha inverkat på avtalet. Är tjänsten felaktig utan att det beror på något förhållande på konsumentens sida, har konsumenten beroende på omständig- heterna rätt att hålla inne betalningen, kräva avhjälpande, få prisavdrag eller häva köpet (16 §). Konsumenten kan också ha rätt till skadestånd. Konsumentkreditlagen (1992:830) gäller enligt 1 § kredit som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och som lämnas eller erbjuds en konsument av en näringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet. I princip omfattar lagen alltså alla konsumentkrediter.24 Begreppet kredit innefattar vid tillämpning av lagen lån, betalningsanstånd och s.k. löpande krediter.25 Konsumentkreditlagen är enligt 4 § tvingande till konsumentens förmån. Lagen bygger delvis på ett EG-direktiv om konsumentkrediter.26 Enligt 5 § konsumentkreditlagen skall näringsidkaren i sitt förhållande till konsumenten iaktta god kreditgivningssed och därvid ta tillvara konsumentens intresse med tillbörlig omsorg. Kreditgivaren måste enligt lagens förarbeten agera med utgångspunkt från att kreditavtal ofta har stor betydelse för kundens ekonomiska förhållanden och därför är känsligare från konsumentsynpunkt än de flesta andra avtal.27 God 1976/77:123 s. 81 och 137. 1991/92:83 s. 102 f. 26Rådets direktiv /102/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter (EGT L 42, , s. 48–53). 1991/92:83 s. 106. kreditgivningssed innefattar vidare ett krav på god och rättvisande information om krediten. I detta ligger att informationen skall vara saklig och korrekt samt fullständig såvitt avser sådant som kunden bör känna till. Regeln om att god kreditgivningssed skall iakttas vid kredit- givning får också anses innebära att vissa krav ställs på avtalet, som skall vara lättbegripligt och inte innehålla missvisande villkor. Avtalsvillkoren skall vara skäliga och inte brista i balans till kreditgivarens favör. Att en kreditgivare har brutit mot god kreditgivningssed kan få betydelse vid tillämpningen av t.ex. 36 § avtalslagen.28 Ett kreditavtal skall enligt 9 § första stycket konsument- kreditlagen ingås skriftligen. I paragrafens tredje stycke undantas bl.a. de s.k. fakturakrediterna från detta krav. Undantaget är utformat så att skriftligt avtal inte behövs när kredittiden är och hela kreditbeloppet skall betalas på en gång. Normalt uppkommer inga problem med att avgöra från vilken tidpunkt de skall räknas. När det gäller vissa tjänster eller produkter som tillhandahålls löpande mot betalning i efterskott – såsom telefon, elektricitet och vatten – får enligt lagens förarbeten vid tillämpning av den nu diskuterade regeln kredittiden normalt anses löpa från den tidpunkt då fordringens storlek konstateras genom avläsning e.d., med andra ord den tidpunkt då det finns tillräckligt underlag för ett preciserat betalningsanspråk.29 Trots att sådana tjänster eller produkter tillhandahålls fortlöpande kan det inte sägas föreligga något fortlöpande kreditavtal utan varje tjänst respektive avläsningsperiod torde få ses som en sak för sig.30 De krediter som uppstår vid anstånd med betalningen betraktas alltså som engångskrediter. Konsumentkreditlagen innehåller vidare bestämmelser om bl.a. ränta, förtidsbetalning av skulder samt kontantinsats och återtaganderätt vid kreditköp. 1991/92:83 s. 108. 1991/92:83 s. 114. 30Anders och , Konsumentkrediter, 1993, Publica, s. 130. Genom lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal (distansavtalslagen) genomförs EG:s s.k. distansavtalsdirektiv.31 Av artikel 14 i distansavtalsdirektivet framgår att medlemsstaterna i syfte att säkerställa en högre skyddsnivå för konsumenter får anta eller behålla strängare regler än vad som följer av direktivet, om dessa är förenliga med fördraget. Distansavtalslagen innehåller såväl civilrättsliga som marknadsrättsliga bestämmelser. Med distansavtal avses enligt 1 § distansavtalslagen avtal varigenom en näringsidkare överlåter eller upplåter lös egendom till eller utför tjänster åt en konsument, om avtalet ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat system för att träffa avtal på distans och kommunikationen uteslutande sker på distans. Lagen gäller också för marknadsföring som syftar till att sådana avtal ingås. Lagen gäller således bl.a. handel som sker via webbsidor på Internet samt beställningar som görs per telefon och e-post.32 Enligt 10 § distansavtalslagen skall näringsidkaren när ett distansavtal har ingåtts ge konsumenten en bekräftelse som innehåller information om bl.a. varans eller tjänstens huvudsakliga egenskaper och pris, ångerrätt samt gatuadressen till det verksamhetsställe dit konsumenten kan framställa klagomål. Informationen skall ges i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form (t.ex. e-post) som är tillgänglig för konsumenten. Bestämmelsen i 10 § distansavtalslagen är i första hand marknadsrättslig. Civilrättsligt innebär en näringsidkares underlåtenhet att lämna sådan information att lagens ångerfrist inte börjar löpa förrän informationen har lämnats. Det följer av 15 § distansavtalslagen. Lagen innehåller inte någon bestämmelse om att distansavtalet vid utebliven information blir ogiltigt.33 31Europaparlamentets och rådets direktiv /7/EG av om konsumentskydd vid distansavtal (EGT L 144, , s. 19–27). 1999/2000:89 s. 26 ff. och 74 f. 1999/2000:89 s. 45 f. Den centrala civilrättsliga regleringen i distansavtalslagen gäller konsumentens ångerrätt. Enligt 13 § distansavtalslagen har konsumenten rätt att frånträda ett distansavtal genom att lämna eller sända ett meddelande om detta till näringsidkaren , s.k. ångerfrist. Konsumenten har enligt 14 § samma lag dock inte ångerrätt, om avtalet bl.a. gäller en tjänst och fullgörandet har påbörjats med konsumentens samtycke under ångerfristen. Har utförandet av tjänsten inletts innan ångerfristen börjat löpa gäller inte undantaget.34 I vissa sammanhang torde det dock ligga i tjänstens natur att den skall utföras och att någon möjlighet att ångra sig inte finns, t.ex. beträffande tjänster som konsumenten beställer via betalsamtal.35 Vid distansavtal som gäller en tjänst börjar ångerfristen löpa den dag då avtalet ingås, dock tidigast den dag då föreskriven informa- tion enligt 10 § distansavtalslagen kommer konsumenten till handa. Om näringsidkaren vid ett distansavtal underlåtit att i föreskriven form ge information om ångerrätten samt namn och adress till någon som denna kan utövas mot, förlorar konsumenten enligt 16 § distansavtalslagen sin ångerrätt efter den dag då ångerfristen annars skulle börjat löpa. Avser underlåtenheten någon annan information förlorar konsumenten sin ångerrätt efter . Om konsumenten utövar sin ångerrätt, skall näringsidkaren enligt 19 § första stycket distansavtalslagen och senast betala tillbaka vad konsumenten har betalat till näringsidkaren. Tiden skall vid avtal om en tjänst räknas från konsumentens meddelande om att tjänsten frånträtts. Regeringen har föreslagit att distansavtalslagen skall upphävas och ersättas med en ny lag, distans- och hemförsäljningslagen. Förslaget har antagits av riksdagen.36 Ändringarna innebär i nämnda delar inte några förändringar i förhållande till den nuvarande lagen. 1999/2000:89 s. 90. 35Agne och , a.a., 3 uppl., s. 81. 2004/05:13, bet. 2004/05:LU5, rskr. 2004/05:161. Lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden (avtalsvillkorslagen) är tillämplig på avtalsvillkor som näringsidkare använder när de erbjuder varor, tjänster eller andra nyttigheter till konsumenter. Lagen innehåller främst marknadsrättsliga bestämmelser. Genom lagen anpassades regleringen av oskäliga avtalsvillkor till EG:s direktiv /13/EG om oskäliga villkor i konsumentavtal.37 Avtalsvillkorslagen innehåller också vissa civilrättsliga regler. Är innebörden av ett avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling oklar, skall enligt 10 § avtalsvillkorslagen villkoret vid en tvist mellan en näringsidkare och en konsument tolkas till konsumentens förmån. Genom denna bestämmelse har den s.k. oklarhetsregeln lagfästs.38 Jämkas ett avtalsvillkor eller lämnas det utan avseende, skall, om villkoret strider mot god sed och medför en betydande obalans till konsumentens nackdel, avtalet gälla utan andra ändringar, om konsumenten begär det och om avtalet kan bestå med i övrigt oförändrat innehåll. Detta följer av 11 § tredje stycket avtalsvillkorslagen. 6.4Praxis från allmän domstol Nedan följer en genomgång av några domar som tar upp frågor som rör abonnentens betalningsansvar vid påstådd obehörig telefonuppringning. Det bör understrykas att det av flertalet domar inte kan fastställas om fråga varit om modemkapning eller inte. 6.4.1Uppkoppling till nationella geografiska telefonnummer Hovrätten för , dom , mål nr FT 1675-04 (Data Net) yrkade vid att tingsrätten skulle förplikta NN att till bolaget utge jämte ränta och ersättning för kostnader. 37Rådets direktiv /13/EG av om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 21.4.1993, s. 29–34). 1994/95:17 s. 50 ff. anförde att någon från NN:s telefon beställt och nyttjat bolagets betalsamtalstjänster. Som bevisning åberopades samtalsspecifikationer. Av handlingarna i målet framgår inte till vilken typ av nummer uppringningen skett. Net:s i målet ingivna faktura framgår emellertid att kravet avser uppringning till E. Passion ABs övertaxerade nummer, varför det får antas att kravet inte avser uppringning till ett betalnummer utan ett vanligt nationellt geografiskt telefonnummer. NN bestred yrkandena med hänvisning till att hon varken ringt samtalen eller ingått avtal med bolaget. fann utrett att de aktuella samtalen ringts från NN:s telefonabonnemang och godtog NN:s uppgift att hon inte ringt samtalen. Tingsrätten anförde med hänvisning till förarbetena till telelagen att ett övergripande mål för statens telepolitik är att var och en skall ha möjlighet att till ett rimligt pris, ifrån sin stadigvarande bostad eller fasta verksamhetsställe, utnyttja telefonitjänster inom ett allmänt tillgängligt nät. Tingsrätten anförde vidare att av samma förarbeten framgår att tele- kommunikationerna i sig skall vara effektiva, vilket innebär att de skall främja samverkan mellan operatörer samt bidra till skapandet av nya kostnadseffektiva teletjänster. Enligt tingsrättens mening skulle ett krav på att varje nyttjare av betalsamtalstjänster skall teckna ett separat avtal med respektive operatör i princip omöjliggöra tillhandahållandet av betalsamtals- tjänster. I varje fall skulle det medföra högre kostnader, vilket enligt tingsrätten skulle stå i strid mot telelagens mål. Vid en samlad bedömning av omständigheterna fann tingsrätten att NN, såsom innehavare av telefonabonnemanget, ytterst måste anses betalningsansvarig för samtalstjänsten. Tingsrätten förpliktade därför NN att utge ersättning för de aktuella samtalen jämte ränta och ersättning för kostnader. NN överklagade tingsrättens dom till Hovrätten för , med yrkande att Data Net:s talan skulle ogillas. Hovrätten för konstaterade att det är ostridigt att NN:s telefonabonnemang utnyttjats för två betalsamtal till Data Net och att det inte är NN som ringt samtalen. NN har alltså enligt hovrätten inte nyttjat tjänsten eller ingått något avtal med Data Net; frågan i målet är därför om hon på grund av sitt abonnemangsavtal med (TeliaSonera) är skyldig att betala för samtalen. Hovrätten konstaterade att kunden enligt TeliaSoneras allmänna villkor för telefonabonnemang, punkten 5.1, svarar för användningen av sin anslutning till telenätet och är skyldig att betala avgifter för anslutningen och användningen därav, samt att de allmänna villkoren enligt punkten 1.1 gäller för avtal om TeliaSoneras tele- och tilläggstjänster. Enligt hovrättens mening kan Data Net inte grunda någon rätt till betalning av NN på de villkor som gäller för ett avtal som hon träffat med TeliaSonera. De mål som må gälla för statens telepolitik föranleder enligt hovrätten ingen annan bedömning. Data Net:s talan ogillades därför. Domen vann laga kraft. , dom , mål nr FT 2218-03 Erotic Passion i yrkade att tingsrätten skulle förplikta NN att utge jämte ränta och ersättning för kostnader. Bolaget anförde som grund för sin talan att uppringning från NN:s telefonabonnemang skett vid åtta tillfällen till bolagets 040- nummer, att bolaget därvid tillhandahållit en betalsamtalstjänst, att den uppringande personen erhållit prisinformation och godtagit bolagets villkor, samt att NN genom sitt telefon- abonnemang hos TeliaSonera är betalningsansvarig för samtalen. Bolaget åberopade som bevisning bl.a. samtalsspecifikation. NN bestred bolagets yrkanden med hänvisning till att hon inte ingått något avtal med bolaget och anförde bl.a. att hennes telefon är spärrad mot betalsamtal. Tingsrätten ansåg att de villkor som bolaget stödjer sig på är tillämpliga i rättsförhållandet mellan TeliaSonera och abonnenten, men att bolaget i egenskap av tredje man inte kan grunda någon självständig rätt på dessa villkor. Tingsrätten konstaterade att något bakomliggande avtal mellan bolaget och NN inte föreligger. Även om uppringning skett från NN:s telefonabonnemang har bolaget enligt tingsrätten att styrka att just NN beställt ifrågavarande tjänst. Tingsrätten fann att bolaget mot NN:s bestridande inte förmått göra detta. Domen vann laga kraft. , dom , mål nr FT 202-03 Erotic Passion i yrkade att tingsrätten skulle förplikta NN att till bolaget utge jämte ränta och ersättning för kostnader. Bolaget anförde till stöd för sina yrkanden att ett telefonsamtal ringts från NN:s telefonabonnemang till bolagets betalsamtalstjänst. Som bevisning åberopade bolaget dataloggar över samtalstrafik. Av handlingarna i målet framgår inte till vilken typ av nummer uppringningen skett. Av bolagets faktura framgår emellertid att kravet avser uppringning till bolagets övertaxerade nummer, varför det får antas att fråga varit om uppringning till ett vanligt nationellt geografiskt telefonnummer. NN bestred yrkandena med hänvisning till att varken hon eller någon annan i familjen ringt samtalet eller över huvud taget befunnit sig i sommarstugan där telefonen finns för samtalet. Tingsrätten ansåg att NN varken genom samtalsspecifikation eller på annat sätt vederlagt informationen i dataloggen. Såsom innehavare av abonnemanget är NN enligt tingsrätten betalnings- ansvarig för de betalteletjänster som tas i anspråk genom abonnemanget enligt meddelat pris för respektive betalsamtal. Domen vann laga kraft. , dom , mål nr FT 2947-03 Ltd yrkade att tingsrätten skulle förplikta NN att till bolaget utge jämte ränta och kostnader. Bolaget gjorde gällande att någon gått in på bolagets webbsida, tagit del av prisinformationen där och godkänt användandet av bolagets tjänst. Enligt bolaget har personen därefter fått tillgång till materialet på bolagets server . Bolaget anförde att man genom datoriserad nummer- presentation identifierat betalningsansvarig fakturamottagare. NN bestred yrkandena med hänvisning till att hon varken utnyttjat bolagets tjänster eller besökt bolagets webbsida. Av handlingarna i målet framgår att uppringningen påstås ha skett till ett telefonnummer i 040-området. Tingsrätten ansåg att bolaget hade att styrka att avtal träffats mellan bolaget och NN samt att NN tagit del av avtalsvillkoren. Tingsrätten konstaterade att det i åberopad datalogg registrerats dels varifrån uppkoppling skett, dels tid och datum för uppkopplingen. Vad bolaget anfört och åberopat styrkte enligt tingsrätten inte mot NN:s bestridande att NN gentemot bolaget förbundit sig i enlighet med vad bolaget gjort gällande. Sedan bolaget överklagat tingsrättens dom med yrkande om bifall till käromålet beslutade att inte meddela prövningstillstånd (mål nr FT 9668-03). Domen vann laga kraft. , dom , mål nr FT 7833-03 yrkade ersättning av NN med jämte ränta och ersättning för kostnader. Bolaget gjorde gällande att samtal hade ringts från NN:s abonnemang till bolagets betalteletjänster och att uppringaren godkänt tjänsterna och debiteringen för dessa genom knapptryckningar på telefonen. Som bevisning åberopades bl.a. dataloggar över uppkopplingar från abonnemanget. NN bestred betalningsskyldighet med hänvisning till att några samtal inte ringts från hans abonnemang till några betaltjänst- nummer och att han inte ingått något avtal med bolaget. Tingsrätten konstaterade att det av samtalsspecifikation från TeliaSonera framgick att det ett visst datum registrerats sex utgående samtal från NN:s abonnemang till fem olika nummer i 040-området, vilka tillhörde bolaget. Tingsrätten ansåg att kunden enligt de allmänna villkoren i avtalet med är betalningsansvarig för all användning av telenätet, och att den aktuella tjänsten är ett telemeddelande som förmedlas med användande av telenätet. NN var därför enligt tingsrätten betalningsansvarig för samtalen. Domen vann laga kraft. , dom , mål nr FT 963-03 yrkade att tingsrätten skulle förplikta NN att till bolaget utge jämte ränta och ersättning för kostnader. Bolaget gjorde gällande att det från NN:s telefonabonnemang nyttjats betalsamtalstjänster som tillhandahålls av bolaget. Bolaget anförde att NN enligt TeliaSoneras allmänna villkor är betalningsansvarig för använd- ningen av telefonen.