sou · GTB33 · 2006-01-01 00:00:00 — Det står staterna fritt att ändra sina meddelanden enligt artikel 16 med nya anmälningar om behörigt organ. En anmälan enligt artikel 16 påverkar inte det förfarande som staten har att iaktta på grund av eventuella bi- eller multilaterala rättshjälpskonventioner mellan staterna i de delar dessa reglerar civil- rättsliga frågor. Enligt artikel 17 skall varje konventionsstat från deponeringen av anslutningsinstrumentet tillställa depositarien uppgift om statens nationella regler om utförsel av kulturföremål. I artikel 18 framhålls att inga andra undantag eller reservationer än de som uttryckligen framgår av konventionen är tillåtna. Med beaktande av att en stat saknar möjlighet att reservera sig mot någon konventionsbestämmelse torde bestämmelsen inte ha någon självständig innebörd. Artikel 19 reglerar hur en stat skall gå till väga för att säga upp kon- ventionen. En uppsägning har ingen retroaktiv effekt. Enligt artikel 20 är det möjligt att sammankalla en specialkom- mitté för att se över den praktiska tillämpningen av konventionen. Tänkbara uppdrag för en sådan specialkommitté kan vara att följa upp och sammanställa den praxis som domstolar och andra myndig- heter utvecklat samt att utarbeta olika förslag och rekommendationer. Artikel 21 fastställer att Republiken är deposi- tarie för konventionen, vilket är en naturlig följd av att den diplo- matiska konferensen hölls i . I artikeln anges också vilka ålig- ganden depositarien har. 4.5Förhållandet mellan Unidroitkonvention och Unescokonvention Unescokonvention innehåller allmänna bestämmelser till skydd för kulturarvet och om åtgärder från konventionsstaternas sida för att förbjuda och förhindra olovlig införsel, utförsel och över- låtelse av äganderätten till kulturegendom. Unidroitkon- vention tillkom på initiativ i syfte att komplettera bestäm- melserna Unescokonvention och för att fullt ut realisera grundsatsen om att stulna kulturföremål skall återlämnas. Enligt Unescokonvention åtar sig konventionsstaterna vissa offentligrättsliga förpliktelser. De förbinder sig att införa regi- strering och kontroll av kulturegendom, att införa förbud mot att föra ut den egna statens kulturegendom i den mån denna omfattas av konventionen, att införa förbud mot att till den egna staten föra in sådan kulturegendom som inte får föras ut från andra konven- tionsstater och att införa bestämmelser som innebär återlämnande av sådan egendom. Staterna åtar sig också att med straff eller admi- nistrativa påföljder sanktionera vissa av de skyldigheter som följer av konventionen. Konventionen behandlar främst administrativa förfaranden. Artikel 7 kan emellertid i viss mån sägas ha privaträttslig karaktär, eftersom den förutsätter att ersättning betalas till en godtroende innehavare när olagligt utförd kulturegendom återförs till ursprungs- staten. Unidroitkonvention innehåller i större utsträckning än Unescokonvention privaträttsliga regleringar och ger såväl en bestulen ägare som en stat, från vilken ett kulturföremål olag- ligen förts ut, möjlighet att inleda ett rättsligt förfarande direkt in- för en domstol eller annan myndighet i den konventionsstat där före- målet finns. De kategorier av föremål som omfattas av de båda konventioner- na är identiska. Tillämpningsområdet Unescokonven- tion är emellertid något snävare, eftersom det är begränsat till att gälla sådan kulturegendom som genom en officiell deklaration vid tillträdet av konventionen av vederbörande stat pekats ut såsom be- tydelsefull i visst hänseende. Unidroitkonvention finns inga motsvarande föreskrifter om att sådana utpekanden skall ske redan vid tillträdet till konventionen. Denna senare konvention är vidare – till skillnad års Unescokonvention – uttryckligen tillämplig även beträffande sådana kulturföremål som grävts ut olag- ligt eller som grävts ut lagligt men behållits i strid med lagen. Unidroitkonvention innehåller också detaljerade regler om återlämnande av kulturföremål. Urvalet av redovisade länder i detta avsnitt har gjorts med utgångs- punkt från olika kriterier. Utredningen har i första hand ansett det intressant att studera hur Unidroitkonvention om stulna eller olagligt utförda kultur- föremål har införlivats i vissa andra länders rättsordningar. Härvid har utredningen valt att behandla , , , och . Det kan nämnas att av de nordiska länderna är det för när- varande endast och som har anslutit sig till konven- tionen. Utredningen har vidare valt att översiktligt belysa regleringen i några stater som inte har tillträtt Unidroitkonvention. och är av stor betydelse som marknader och mottagarland av kulturföremål. I beräknas en lagstiftning träda i kraft som på grund av sin utformning är av intresse för utredningen. Eftersom är ett nära grann- land har utredningen också ansett det intressant att studera den danska regleringen i frågor som berör kontrollen av utförsel av kulturföremål. Utredningens avsikt har inte varit att ge en uttömmande beskriv- ning av de olika rättsordningarna. 5.2Vissa stater anslutna till Unidroitkonvention är genom bundet av direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål. Direktivets bestäm- melser om olovligt utförda kulturföremål har inarbetats i norsk rätt i lov 9. nr 50 om kulturminner (kulturminneloven). Som en följd av att tillträdde Unidroitkonvention utvidgades bestämmelserna i kulturminneloven till att, utöver kultur- egendom som förts bort olovligt från en stat som ingår i det Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), även omfatta kulturföremål som finns i och som omfattas av konventionen. Dessutom ändrades den ursprungliga definitionen i kulturminne- loven § 23 så att begreppet kulturgjenstand även omfattar föremål som inte är kulturminner, men som har ett arkeologiskt, för- historiskt, historiskt, litterärt, konstnärligt eller vetenskapligt värde. Vidare infördes en bestämmelse som ger departementet rätt att i för- ordning reglera vilka specifika föremål som skall räknas som kultur- gjenstander (§ 23 f.). Kulturminnelovens regler, som föreskriver inom vilken tid en talan om återlämnande av ett olagligt utfört kulturföremål skall väckas, har ändrats för att överensstämma med de längre tidsfrister som Unidroitkonvention föreskriver. På motsvarande sätt har den tidsfrist , som gällt för föremål som stulits från bl.a. offentliga samlingar i en EES-stat, kommit att omfatta även en talan om återlämnande av ett sådant föremål som framställs med stöd av konventionen. När det gäller frågan om äganderätten till ett återfört kulturföre- mål har den norska regeringen tolkat konventionen så att återföran- det av ett kulturföremål till ursprungslandet också åter- verkar på äganderätten till föremålet. Detta synsätt har därför kon- staterats avvika från vad som med stöd av direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål gäller inom EES (Ot.prp.nr.75, av- snitt 4.1.5). Bedömningen har föranlett ett tillägg i kulturminneloven (§ 23 e) som kompletterar den regel som gäller med stöd av direkti- vet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål. anges att äganderätten till ett kulturföremål skall avgöras efter åter- lämnandet på grundval av lagen i den återkrävande staten. föreskrivs också att äganderätten till ett kulturföremål går förlorad när ett kulturföremål återlämnas till en stat utanför EES som om- fattas av Unidroitkonvention, om inte den anmodande staten samtycker till en annan lösning. Anslutningen till konventionen medförde också vissa ändringar i lov 2. nr. 37 om godtroerverv av løsøre (godtroervervloven) och lov 9. desember 1966 nr. 1 om hevd (hevdsloven). Enligt norsk rätt är utgångspunkten att den som mot vederlag förvärvat løsøre- ting i god tro får rätt till egendomen (exstinktionsprincipen). Någon lösenrätt föreligger inte för den ursprunglige ägaren. För egen- dom som åtkommits genom stöld, egenmäktigt förfarande, rån eller annat våld eller hot om våld gäller emellertid motsatsen. Den bestulnes äganderätt till lösöret består, oavsett om någon annan för- värvat egendomen i god tro (vindikationsprincipen). Även i fråga om konstverk, antikviteter eller museiföremål, som är i offentlig ägo eller tillhör en privat samling som är tillgänglig för allmänheten, gäller särregler som innebär att den tidigare ägarens rätt till före- målen som huvudregel består. För att i alla avseenden uppfylla åtagandena Unidroit- konvention ändrades godtroervervloven så att även løse kultur- minner och skipsfunn, som är i offentlig ägo eller tillhör en privat samling öppen för allmänheten, undantas från exstinktionsprincipen (§ 2.2). Det är inte heller längre möjligt att göra godtrosförvärv av egendom som grävts ut olagligt eller grävts ut lagligt men behållits i strid med lagen (§ 5.2). Vidare har det införts en särregel för lösöre med arkeologiskt, förhistoriskt, historiskt, litterärt, konstnärligt eller vetenskapligt värde som anger att ett vindikationskrav mot en god- troende förvärvare kan framställas från det att den be- rättigade fick kännedom om att han kunde göra kravet gällande (§ 5.1 och § 5.3). Detta är en avvikelse från den reglering som annars gäller om att ett krav skall framställas uten ogrunnet opphold. Enligt hevdsloven är huvudregeln att den som innehaft egendom av har rätt att behålla egen- domen, under förutsättning att han var i god tro både när han fick den i sin besittning och . För att uppfylla det grundläggande kravet Unidroitkonvention på att ett stulet kulturföremål skall återlämnas infördes en ny hävderegel. Denna regel innebär att det inte går att få äganderätt genom hävd till sådan egendom som enligt framställningen ovan omfattas av vindikations- principen (§ 1). eller annan myndighet som departementet förordnar är central myndighet i frågor som gäller återlämnande av kulturföremål. Talan om återlämnande av ett kulturföremål skall väckas vid herreds- eller byrettene (tingsrätt) och riktas mot den som besitter eller innehar föremålet. Ett skadeståndsanspråk kan framställas vid samma domstol. Enligt uppgifter från norsk polis förekommer en omfattande orga- niserad såväl som oorganiserad illegal handel med kulturföremål i . Denna handel omsätter stora belopp och sker i viss omfatt- ning via Internet (, økokrim, uppgifter lämnade till utredningen i e-brev daterat ). I en del fall upp- ges det handla om att genom inköp av värdefulla kulturföremål tvätta pengar som åtkommits olagligt. Det anges vidare att det förekommer att kulturföremål smugglas ut med bil till eller och att det finns två stora grupper av köpare till kultur- föremålen. Den ena gruppen är norsk-amerikaner i i som köper föremål som härrör från bondekulturen. Den andra gruppen utgörs av uppköpare och antikvitetshandlare i större euro- peiska städer vilka köper t.ex. stilmöbler och andra mer dyrbara kulturföremål. Enligt den finska regeringsformen bär var och en ansvar för kultur- arvet. Lagen om begränsning av utförseln av kulturföremål (445/1978) har tillkommit för att skydda det nationella kulturarvet. Såväl direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål som Unescokonvention om åtgärder för att förbjuda och för- hindra olovlig införsel, utförsel och överlåtelse av äganderätten till kulturföremål har införlivats i finsk rätt genom separata lagar. Vidare har bestämmelser om utförsel av kulturföremål från till andra medlemsstater inom EU och om export från EU:s yttre gränser reglerats separat i lagen (nr 115/1999) om begränsning av utförseln av kulturföremål med tillhörande förordning (nr 189/1999). I lagen anges att utöver vad som föreskrivs i denna så skall förord- ningen (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål gälla. Bestämmelserna Unidroitkonvention har införlivats i finsk rätt genom lagen om godkännande av vissa bestämmelser i om stulna eller olagligt exporterade kultur- föremål och om tillämpningen av konventionen (lag 877/1999) samt en därtill hörande förordning. I lagen föreskrivs inledningsvis att de av konventionens bestämmelser som hör till området för den natio- nella lagstiftningen skall träda i kraft såsom avtalats. Vidare anges att den lagstiftning som tillkommit som en följd av direktivet 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål har företräde framför bestämmelserna i lagen. Begreppet stulna kulturföremål definieras i lagen så att det om- fattar sådana föremål som avses i artikel 2 i konventionen och som avhänts ägaren till följd av stöld, rån, utpressning, förskingring eller andra med dessa jämförbara brott eller som någon olovligt fått i sin besittning bl.a. genom utgrävning eller fynd av fornföremål. Den finska regeringen har sålunda valt att tillämpa nationella bestämmel- ser som är mer gynnsamma för strävandena att bekämpa den illegala handeln med kulturföremål (artikel 9 i konventionen). Enligt finsk lag (11 § förordningen om införande av strafflagen) är den som i god tro har erhållit ett föremål som avhänts dess förra innehavare till följd av snatteri, stöld, rån eller utpressning skyldig att återlämna föremålet utan lösen. Denna bestämmelse uppfyller kraven i artiklarna 3 och 4 i konventionen som reglerar ägarens rätt till ett stulet kulturföremål. Med ägare likställs i lagen 877/1999 den som med stöd av pant- rätt, nyttjanderätt eller liknande är berättigad att ha föremålet i sin besittning. I lagen förtydligas också att ett beslut av en domstol i en annan stat endast skall erkännas och verkställas om det finns sär- skilda överenskommelser om detta. Exempel på sådana särskilda överenskommelser är Bryssel- och Luganokonventionerna samt den s.k. I-förordningen. När det förordnas att ett stulet kulturföremål skall återlämnas till ägaren är enligt finsk rätt den som i god tro erhållit äganderätt, pant- rätt, nyttjanderätt eller någon annan rätt till det stulna kulturföre- målet berättigad till skälig ersättning för förlusten av rätten till före- målet. Om finsk domstol emellertid tvingas tillämpa sådana bestäm- melser i den främmande statens rättsordning, som innebär att en person som återlämnar ett föremål inte har rätt till ersättning eller endast har rätt till en lägre ersättning än en skälig ersättning, skall bestämmelserna i den utländska lagen iakttas. I fråga om återlämnande av kulturföremål som förts ut olagligt föreskriver lagen att den som har erhållit äganderätt eller någon annan rätt till föremålet sedan detta förts ut olagligt skall ha rätt till skälig ersättning av den anmodande staten för den eventuella skada eller olägenhet som återlämnandet förorsakat. För att vara berättigad till ersättning förutsätts att personen i fråga inte visste eller rimligen borde ha vetat att föremålet förts ut olagligt från en konventionsstats territorium. Någon reglering angående äganderätten till föremålen har inte införts, eftersom Unidroitkonvention tolkats så att den inte direkt befattar sig med äganderätten utan enbart innebär en begränsning i nyttjandet av egendomen (avsnitt 1.2 och avsnitt 3 i den finska regeringens proposition till , RP 185/1998). En ansökan om återlämnade av ett stulet kulturföremål eller olag- ligt utfört kulturföremål prövas av den tingsrätt inom vars domkrets motparten är bosatt eller har sin hemort, eller vid vilken det annars är lämpligt att ta upp målet. Domstolen har möjlighet att belägga ett föremål med kvarstad eller att vidta andra säkerhetsåtgärder. Ett föremål kan återlämnas även utan ett beslut av domstol om den som äger eller innehar föremålet och den anmodande staten träffar en överenskommelse om detta. Föremål som påträffas i och som saknar känd ägare eller innehavare kan också återlämnas utan beslut av domstol. Det finska justitieministeriet är central myndighet i frågor som gäller återlämnande av kulturföremål. tar emot och tillställer tingsrätterna framställningar om återlämnande av olag- ligt utförda kulturföremål. skall också tillställa domstolar och andra behöriga myndigheter i andra stater framställ- ningar om att återfå kulturföremål som förts ut olagligt från . Unidroitkonvention ratificerades av och genomför- des i italiensk rätt genom lagen nr 213 av (legge 7 giugno 1999, n. Lagen trädde i kraft . Lagen föreskriver inledningsvis att konventionens bestämmelser skall genomföras i italiensk rätt och tillämpas i de fall de inte står i strid med den nationella rättsordningen. Lagen kompletterar kon- ventionens bestämmelser med särskilda regleringar i de fall det upp- stått konflikter mellan innehållet i den nationella rättsordningen och regleringen i konventionen och i de situationer kompletteringar krävts. Utgångspunkten är emellertid att de enskilda bestämmel- serna Unidroitkonvention gäller i botten. Genom lagen tilldelas det italienska kulturministeriet uppgiften som central myndighet med ansvar för det administrativa samarbete som skall underlätta återlämnandet av ett återkrävt föremål. Lagen innehåller vidare bl.a. bestämmelser om vilken domstol som är be- hörig att pröva en talan om återlämnande, regler om utbetalning av ersättning till en godtroende innehavare (utebliven utbetalning av ersättning innebär att innehavaren inte är skyldig att återlämna före- målet) samt förvar, överlämnande och förvärv av kulturföremål. Den italienska regeringen har i samband med deponeringen av ratifikationsinstrumentet med stöd av artikel 16 Unidroit- konvention förklarat att domstolen på den ort där föremålet finns är behörig att pröva en talan om återlämnande av ett stulet eller olagligt utfört kulturföremål. Om denna ort är okänd eller om före- målet inte finns i staten, är domstolen på den ort där svaranden har sitt hemvist behörig eller, om detta är okänt, domstolen på den ort där svaranden uppehåller sig. Om svaranden är en juridisk person skall nationella processrättsliga bestämmelser tillämpas (artikel 19 i Codice di procedura civile italiano). Den italienska regeringen har dessutom förklarat att en anmodan om återlämnande av ett stulet eller olagligt utfört kulturföremål skall framställas på diplomatisk eller konsulär väg. I fråga om de närmare villkoren för att ett olagligt utfört kultur- föremål skall återlämnas (artikel 5(3) Unidroitkonvention) har någon nationell reglering inte utfärdats. Detta innebär, som det italienska kulturministeriet framhållit, att beslutet om konventio- nens genomförande i italiensk rätt bl.a. utgör ett erkännande av den anmodande statens offentliga rätt. Beträffande stulna kulturföremål föreskriver nationell rätt att bevis om att ett föremål har stulits kan bryta den presumtion som annars gäller för att innehavaren av föremålet har äganderätten till detta (Codice civile artikel 1153). Som full bevisning räknas att stölden omfattas av en lagakraftvunnen dom och att den lösa egen- dom som upptas i åtalspunkten kan identifieras som det återkrävda föremålet. Lagen innehåller inga speciella regler om tidsfrister, utan i denna del faller de nationella reglerna tillbaka på bestämmelserna Unidroitkonvention. Bestämmelserna i lagen om kulturföremål och landskap (artikel 87 i Il decreto legislativo 22 gennaio 2004, n.42, Codice dei beni culturali e del paessagio) omfattar också återlämnande av sådana kulturföre- mål som anges i bilagan till Unidroitkonvention. Samma lag (Sektion III) reglerar också utförsel och införsel av kulturföremål till och från det italienska territoriet. Om det finns en dom som innebär att föremålet skall återlämnas eller om en innehavare av ett olagligt utfört kulturföremål och den återkrävande staten träffat en överens- kommelse om återlämnande av kulturföremålet är detta att likställa med att föremålet enligt nationella italienska regler fått tillstånd att lämna landet. Enligt den spanska rättordningen blir en internationell överens- kommelse en del av den nationella rätten redan när överenskom- melsen tillträtts och blivit bindande för landet. Det krävs sålunda inte att det finns några nationella föreskrifter som motsvarar den internationella överenskommelsen. Den spanska regeringen undertecknade och anslöt sig till Unidroitkonvention sedan innehållet i konventionen hade diskuterats och godkänts av det spanska parlamentet (cortes). Konventionen trädde därefter i kraft i i enlighet med de reg- ler för ikraftträdande som konventionen föreskriver (artikel 12). En- ligt Ministerio de Cultura () har härefter inga nationella lagstiftningsåtgärder vidtagits med anledning av att landet blev bundet av konventionen. har tillträtt Unidroitkonvention. Enligt kinesisk rätt krävs inga lagstiftningsåtgärder för att konventionsåtagandena skall bli en del av den nationella rätten. Emellertid baseras såväl den reviderade straffrättsliga lagstiftningen på området som den nya lag- stiftning till skydd av kulturarvet som gällt Unidroitkonvention och Unescokonvention. Den kinesiska lagstiftningen anknyter till det nationella kultur- arvet. Enligt uppgift från en kinesisk regeringstjänsteman finns det emellertid planer på att instifta en mer omfattande lag till skydd för världens kulturarv (Mr. He Shuzhong, Deputy Director, Division of Legislation and Policies, on Cultural Heritage, grundare av Cultural Heritage Watch i ). Staten eftersträvar en central funktion som administratör i för- hållande till dem som handlar med kulturföremål. typer av kulturföremål, både i privat- och offentlig ägo, förs statliga register. Detaljerade regler kring utförseltillstånd för kulturföremål har införts. Licenser krävs för att få föra ut egendom. Licensfrågorna handläggs av i eller motsvarande regio- nala- eller lokala myndigheter. Det har inte upprättats några särskilda centrala myndigheter vad gäller administrativa och processuella frågor rörande återlämnande av kulturföremål till andra länder. Frågorna hanteras inom ramen för den befintliga kinesiska myndighetsorganisationen. De kinesiska straffen vid lagöverträdelser kan vara stränga. Det finns fortfarande föreskrivet dödsstraff vid allvarligare brottslighet i form av stöld, olovlig utgrävning och olovlig utförsel av vissa kulturföremål. Det förekommer uppgifter från den kinesiska frivilligorganisa- tionen Cultural Heritage Watch om att tillträde till Unescokonvention medfört att många kulturföremål återlämnas till , i flertalet fall genom bilaterala avtal men även till följd av verk- ställda domar. Något återlämningsförfarande som baserats Unidroitkonvention lär däremot inte ha förekommit. 5.3Några andra stater av intresse tillträdde Unescokonvention om åtgärder för att förbjuda och förhindra olovlig införsel, utförsel och överlåtelse av äganderätten till kulturegendom . Unidroitkonven- tion har ännu inte tillträtts. Enligt det danska kulturministeriet finns (/2005) långt framskridna planer på att utreda konsekvenserna av ett eventuellt tillträde till konventionen. finns det en särskild lag i dansk rätt som reglerar skydd av kulturvärden (kulturværdier) i , lov nr. 332 af 4. om sikring af kulturværdier i (kulturværdi- loven). Lagen kompletteras med bestämmelser i nr. 404 om sikring af kulturværdier i . Den nationella danska lagstiftningen till skydd för kulturarvet kompletteras av den reglering på området som finns inom EU, se avsnitt 3.1. Detta innebär att är bundet av förordningen (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål. 93/7/EEG om återlämnande av kulturföremål har genomförts i nationell rätt genom lov nr. 1104 af 22. om tilbage- levering af kulturgoder, som ulovligt er fjernet fra et EU-medlems- lands område m.v. Den danska lagstiftningen utgår från att det finns ett behov av ett skydd för det danska kulturarvet och att möjligheten att föra ut kulturföremål därför måste regleras. Den olagliga utförseln har emellertid konstaterats vara tämligen begränsad och har därför inte ansetts kräva några omfattande restriktioner i fråga om utförseln från landet. I stället tillämpas en klart avgränsad skyddslagstiftning, med en snäv definition av begreppet kulturværdier. (. , Beskyttelse af kulturværdier i , Fortid og Nutid, , s. För att kulturföremål som anses ha ett omistligt kulturvärde skall kunna behållas i landet har utförselrestriktioner införts.