sou · GTB354d3 · 2006-01-01 00:00:00 — Brottet främjande av flykt föreligger även om den som medverkat till den intagnes flykt inte hade någon egentlig önskan om att vara den intagne till hjälp. Även om t.ex. en anställd blir utsatt för påtryckning att hjälpa en intagen ut ur anstalten kan den anställde således fällas till ansvar för främjande av flykt. En annan sak är att starka påtryckningar i form av hot kan leda till att den anställd meddelas påföljdseftergift med stöd av 29 kap. 6 § . När det gäller personal finns anledning att erinra om att det endast blir aktuellt med disciplinpåföljd enligt 14 § lagen (1976:580) om offentlig anställning om gärningen efter att ha prövats i straffrättslig ordning inte ansetts vara något brott, se vidare 17-19 §§ sistnämnda lag. Den intagne kan inte om han eller hon rymmer dömas för medverkan till sin egen flykt. Rymning är dock att betrakta som sådan misskötsamhet som kan föranleda en senare villkorlig frigivning, se kommitténs överväganden i avsnitt 27.8.4. Se även avsnitt 20.3. Med hänsyn till de skiftande skäl som kan ligga till grund för en intagens önskan att ha en mobiltelefon i anstalt kan det vara förenat med stora bevissvårigheter att föra ett åtal om främjande av flykt mot någon som tar in eller försöker ta in en mobiltelefon i anstalt till en intagen. Detta förutsatt att det inte finns andra omständigheter som talar för att fritagning av den intagne planerats. Främjandet av de intagnas flykt från har t.ex. innefattat såväl innehav av mobiltelefoner och vapen som upplåsning av dörrar. Det är ett faktum att mobiltelefoner förekommer på anstalterna och att de är nödvändiga för att de intagna skall kunna kommuni- cera med den som utanför anstalten hjälper den intagne att fly. Innehav av mobiltelefoner i anstalt kan därför i vissa situationer innebära ett lika stort hot mot ordningen och säkerheten i anstalten som knivar och andra farliga föremål utgör. När det gäller pengar så är det inte rymningsrisken som talar för skärpta sanktionsmöjligheter mot otillåtet innehav utan det förhållandet att pengarna kan vara en förutsättning för att kriminell Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt verksamhet skall kunna utövas i anstalten. Även tillgången till mobiltelefon kan vara en förutsättning för att den intagne skall kunna fortsätta sin kriminella verksamhet i anstalten. Det är emellertid ofta svårt att visa att en utomstående som fört in pengar eller en mobiltelefon till en intagen medverkat till den intagnes kriminella verksamhet. Det är inte bara bevissvårigheter som gör att medverkansansvar inte alltid kan ådömas i situationer av nu angivet slag. Ansvaret för medverkan till t.ex. en intagens narkotikabrott kräver att en preciserad medverkanshandling kan visas ha bidragit till en konkret gärning som objektivt sett utgör brott. Om ett förfarande som är ägnat att främja narkotikahandel inte kan visas ha ett sådant samband med ett bestämt brott är det inte möjligt att döma för medverkan. Det finns således åtskilliga brister när det gäller straffansvaret för olika åtgärder med anknytning till kriminell verksamhet i anstalt och till en intagens flykt från anstalt. Trots att det klandervärda och därmed också det straffvärda handlandet i en sådan situation består i att smuggla in föremålet i anstalt eller att i vart fall försöka göra det har det i praktiken inte varit möjligt att beivra sådant handlande. Brister med nuvarande regler Innehav i anstalter av vapen, knivar, andra stickvapen, mobil- telefoner och pengar innebär en påtaglig fara i ordnings- eller säkerhetshänseende och motverkar det återfallsförebyggande arbete som skall bedrivas under verkställigheten. kan kriminalvården endast omhänderta mobiltelefoner, annan teknisk utrustning och pengar – egendom som typiskt sett används för kriminell verksamhet i anstalt – och förvara dem för den intagnes räkning. Vad beträffar pengar är det endast de pengar som överskrider det högsta tillåtna innehavet i anstalten som får omhändertas, se 63 § femte stycket KvaL. Omhändertagna pengar skall enligt huvud- regeln frysas under anstaltsvistelsen i den meningen att de inte skall få disponeras av den intagne förrän vid anstaltstidens slut. Det finns också möjlighet för den intagne att få disponera pengarna om det finns särskilda skäl. föreslog i betänkandet Straffverkställighet för vissa långtidsdömda Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt m.m. (Ds Ju 1981:14) att kriminalvården skulle få rätt att omhänderta pengar som intagen innehaft i strid med gällande regler och att de omhändertagna pengarna om det inte var uppenbart obilligt skulle tillfalla staten. Eftersom regeringen inte ansåg att det var rimligt att pengarna skulle tillfalla staten kom regeln endast att innefatta en rätt för kriminalvården att omhänderta pengarna till anstaltstidens slut (prop. 1981/82:141 s. 49). Den nuvarande regeln om omhändertagande av intagnas pengar har endast fått begränsad praktiskt betydelse för att minska den kriminella verksamheten i anstalterna. Ett skäl är att bestämmelsen endast varit tillämplig på de anstalter där kontantinnehavet begränsats. Fram har det inneburit att den bara gällt på slutna anstalter och ett fåtal öppna anstalter. Genom införandet av föreskrifter som trädde i kraft har en begränsning av kontantinnehavet visserligen införts på alla anstalter. Enligt kommitténs mening har bestämmelsen om omhändertagande av pengar emellertid inte tillämpats på avsett sätt. KVS har i syfte att få bättre kontroll på pengaflödena i anstalter utformat riktlinjer för omhändertagande av intagnas pengar. Intagna har dock enligt dessa tillåtits fylla på kontot för disponibla medel i anstalt med omhändertagna medel upp till det högsta belopp en intagen får ha . I ett ytterlighetsfall kunde det tidigare innebära att en intagen i sluten anstalt som vägrade delta i anvisad sysselsättning kunde uppbära så mycket som /vecka av omhändertagna medel. infördes visserligen en begränsning vad gäller överförandet av egna medel till disponibla medel. har intagna dock möjlighet att föra över en summa av egna medel motsvarande den som de kunnat intjäna genom heltidsarbete i anstalt. Enligt förarbetena till bestämmelsen om omhändertagande av pengar kan särskilda skäl finnas när det är fråga om en legitim betalning som är både angelägen och brådskande (prop. 1981/82:141 s. 50). Enligt kommitténs mening kan den intagnes behov av att ha tillgång till pengar i anstalten emellertid inte vara så angeläget eller brådskande att det bör medföra att den intagne får disponera omhändertagna pengar före anstaltsvistelsens slut. Den liberala tillämpningen av bestämmelsen kan i sig vara ett skäl till att pengaflödet i anstalterna inte kunnat stoppas. Den viktigaste anledningen till detta är dock sannolikt att det inte är något större obehag för en intagen att få pengar omhändertagna om pengarna återlämnas vid den villkorliga frigivningen. Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt kriminalvården har en skyldighet att göra omhändertagna pengar räntebärande. Det nya regelverket utgår från att samtliga anstalter kommer att vara kontantlösa, dvs. att intagna gör sina inköp från anstaltens kiosk och ringer sina telefonsamtal med betalkort som tillhanda- hålls av anstalten. Kommittén föreslår att intagna med det nya regelverket inte får inneha andra betalningsmedel i anstalt än det som anstalten tillhandahåller (se avsnitt 14.2). I syfte att påverka intagnas vilja att delta i anvisad sysselsättning har kommittén i avsnitt 14.3 föreslagit att intagna i anstalt endast skall få tillgång till medel som intjänats genom deltagande i anvisad sysselsättning. Den regeln innebär i sig att det inte går att överföra omhändertagna medel till intagnas kontantkort. Men det är enligt kommitténs mening inte tillräckligt. När samtliga anstalter infört betalkortsystem finns det, som angetts på flera håll i betänkandet, inte längre något legalt skäl för intagna att inneha pengar i anstalt. När pengar påträffas hos en intagen eller annars hittas i anstalten är detta således en överträdelse av den föreslagna lagstiftningen. Ofta används pengarna också i kriminell verksamhet i anstalten. Mot denna bakgrund bör regelverket vara uppbyggt så att det på ett mycket tydligare sätt än vad som blir möjligt med en omhänder- taganderegel faktiskt avhåller intagna från att ta in pengar eller andra betalningsmedel i anstalt. Detsamma gäller andra föremål, t.ex. mobiltelefoner. Det är enligt kommitténs mening stötande att kriminalvården inte har möjlighet att på ett effektivt sätt få bort otillåtna föremål när de återfinns inom anstaltsområdet. För att reglerna skall få effekt i praktiken skall det inte spela någon roll om den intagne förnekar att det är hans eller hennes egendom. kan det hända att kriminalvården har svårigheter att utreda vilken intagen egendomen tillhör, t.ex. när en mobiltelefon med ett visst mobiltelefonnummer som påträffas hos en viss in- tagen är registrerad på en annan intagen. Utredning om för vems räkning påträffad egendom skall förvaras skall kriminalvården givetvis inte behöva belastas med när det gäller egendom som intagna över huvud taget inte får inneha i anstalt. En mobiltelefon kan omhändertas och förvaras för den intagnes räkning med stöd av 53 § tredje stycket KvaL. Detta hindrar emellertid inte att den intagne begär att mobiltelefonen skall lämnas ut till honom eller henne själv i samband med frigivning eller permission eller att den skall lämnas ut till en Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt I ett känt fall har mobiltelefonen på den intagnes begäran utlämnats till en besökare och därefter åter kastats in på anstalts- området. Om kontrollmöjligheterna utökas så att kriminalvården får möjlighet att visa bort personer som befinner sig utanför anstaltsområdet torde möjligheten att kasta in otillåtna föremål i anstalt komma att minska. Ett sådant förslag har lämnats av KVS i myndighetens remissvar på betänkande Säkert inlåst? (SOU 2005:6) Kommittén utgår dock i sina förslag från dagens regelverk, dvs. att kriminalvården inte har en sådan möjlighet. För övrigt kan tilläggas att även om kriminalvården skulle ges en sådan möjlighet är det inte tillräckligt för att förhindra att otillåtna föremål förs in i anstalterna. Till detta kan anmärkas att de förverkandebestämmelser som finns i annan lag och i 63 § KvaL inte är helt överensstämmande med straffbestämmelsen i 62 § KvaL. Det har t.ex. inneburit att knivar som inte kan förverkas med stöd av knivlagen (det kan anmärkas att en kriminalvårdsanstalt inte är allmän plats) och verktyg som inte påträffats under förhållanden som gör det möjligt att förverka dem med stöd av 36 kap. 3 § måste utlämnas till den intagne senast när denne friges. Det är enligt kommitténs mening inte en ändamålsenlig ordning. Mot bakgrund av det ovan anförda framstår en skärpning av gällande regler som högst motiverad. Frågan om hur man skall förfara med otillåten egendom hänger samman med straffbestämmelserna. Som angetts ovan finns bestämmelser i och i speciallagstiftningen om att egendom som varit föremål för brott under vissa förutsättningar kan förverkas. I syfte att säkerställa ett förverkande kan egen- domen tas i beslag (27 kap. ). Kriminalvården kan omhänderta egendom i avvaktan på beslut i frågan om beslag. Viss egendom kan som redan nämnts förstöras eller säljas av kriminalvården (63 § KvaL). Allmänt gäller annars att egendom som inte kan förverkas på grund av brott endast kan omhändertas till dess den intagne friges. Är det fråga om hittegods hanteras frågan enligt reglerna i lagen (1938:121) om hittegods (hitte- godslagen). Behovet av att ändra reglerna om omhändertagande och förverkande av egendom är således beroende av vilken möjlig- Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt het det finns att förverka egendom som en särskild rättsverkan på grund av brott. Eftersom förverkandebestämmelser i allmänhet är accessoriska till straffbestämmelserna förutsätter detta i sin tur ett ställningstagande till straffbestämmelsernas tillämpningsområde. En utvidgning av det straffbelagda området vad beträffar otillåtet införande av egendom till intagen i anstalt innebär således att möjligheten att förverka egendom på grund av brott ökar. I en sådan situation minskar behovet av att förverka egendomen utan koppling till en brottslig gärning. Om utvidgad kriminalisering inte anses vara en lämplig väg måste enligt kommitténs mening andra möjligheter tas till. 21.2.2Ett ändrat straffansvar? Kommitténs förslag: Den nuvarande straffbestämmelsen i 62 § KvaL överförs i sak oförändrad till den nya lagen. Av redovisningen ovan framgår att det är straffbelagt enligt 62 § KvaL och annan lag att till intagen överlämna eller försöka överlämna: knivar och andra föremål som den intagne kan skada sig själv eller annan med, hälsofarliga varor, samt injektionssprutor och kanyler. Frågan är om det finns skäl att ha kvar bestämmelsen eventuellt i förändrad form eller inte. som bestämmelsen inte är tillämplig på alla föremål som utgör ett reellt hot mot ordningen eller säkerheten i anstalterna innebär den en dubbel kriminalisering av otillåtet införande av föremål i anstalt eftersom en sådan gärning ofta är straffbelagd enligt annan lagstiftning. Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt Utökning av det kriminaliserade området? Som framgått ovan är det som regel straffritt att till intagen i anstalt införa mobiltelefoner och annan teknisk utrustning som medger otillåten kommunikation med omvärlden och det trots att de intagna där inte tillåts inneha den. Kommittén har mot denna bakgrund övervägt att föreslå att straffbestämmelsen i KvaL utvidgas till att avse alla slags otillåtna föremål i anstalt. Utgångspunkten för kriminalisering som en metod för att söka hindra överträdelse av olika normer i samhället skall emellertid, enligt uttalanden av regering och riksdag, vara att kriminalisering användas med försiktighet (prop. 1994/95:23 s. 52 f., bet. 1994/95:JuU2 s. 6–7). Lagstiftningens normerande eller infor- merande syfte kan i många fall tillgodoses även utan kriminali- sering. Ett skäl till detta är att rättsväsendet inte bör belastas med sådant som har ringa eller inget straffvärde. Även det allmännas resurser att upptäcka och utreda överträdelser av straffbudet samt att lagföra eventuella gärningsmän har betydelse för lämpligheten att kriminalisera olika typer av beteenden. I nämnda proposition anges att följande av Åklagarutredningen- 902 uppräknade faktorer bör föreligga för att en kriminalisering skall framstå som befogad: 1.ett beteende kan föranleda påtaglig skada eller fara 2.alternativa sanktioner står inte till buds, skulle inte vara rationella eller skulle kräva oproportionerligt höga kostnader 3.straffsanktion krävs med hänsyn till gärningens allvar 4.straffsanktion skall utgöra ett effektivt medel för att motverka det icke önskvärda beteendet 5.rättsväsendet skall ha resurser att klara av den eventuellt ytterligare belastning som kriminaliseringen innebär. Mot en utökning av det kriminaliserade området talar det förhållandet att det är svårt att förutse vilka föremål som kan komma till sådan användning att det är rimligt att kriminalisera införandet av dem. Det avgörande skälet mot ytterligare kriminali- sering är dock att man kan uppnå en avhållande effekt redan genom att effektivisera reglerna för hantering av den otillåtna egendomen (se nedan avsnitt 21.2.3). Mot denna bakgrund har kommittén inte 2 Betänkandet Ett reformerat åklagarväsende (SOU 1992:61). Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt ansett det vara kriminalpolitiskt motiverat att utvidga det krimi- naliserade området vad gäller införandet av egendom till intagna i anstalt. Inskränkning av det kriminaliserade området? Nästa fråga är om det finns anledning att inskränka det kriminaliserade området för straffbestämmelsen i KvaL. När det gäller knivar och andra farliga föremål har straff- bestämmelsen i 62 § KvaL ett självständigt tillämpningsområde. Brott enligt knivlagen förutsätter innehav på allmän plats, inom skolområde där grundskole- eller gymnasieundervisning bedrivs eller i fordon på allmän plats. Det finns även ett generellt förbud i lagen för personer att inneha stickvapen eller knivar som är konstruerade så att klingan eller bladet snabbt kan fällas eller skjuta ut ur sitt skaft (springstiletter eller springknivar). Eftersom anstaltsområdet inte utgör allmän plats eller skolområde torde det endast bli aktuellt att tillämpa bestämmelserna i knivlagen om det är en person som är som innehaft springstilett eller springkniv i anstalt. Det kan även bli aktuellt om det kan bevisas att en äldre person innehaft kniven eller stickvapnet på allmän plats. Ett åtal mot en person som påträffas med en kniv inne i anstalten kan även tänkas beskrivas utifrån att personen i fråga på väg till anstalten har innehaft kniven eller stickvapnet på allmän plats. I en sådan situation kan åtalet avse brott mot knivlagen och inte enligt 62 § KvaL. torde det dock vara enklare att låta sist- nämnda bestämmelse ligga till grund för åtalet. En person som överlämnar eller försöker överlämna narkotika gör sig redan genom innehavet men även genom en senare över- låtelse av narkotikan skyldig till narkotikabrott enligt narkotika- strafflagen. Enligt kommitténs mening är den hantering av narkotika som ett överlämnande eller försök till överlämnande till intagen innebär tillräckligt reglerad genom reglerna i narkotika- strafflagen och lagen om straff för smuggling. Det finns mot denna bakgrund inte något skäl att ha kvar straffbestämmelsen i 62 § KvaL för att kriminalisera den hantering som ett över- lämnande eller försök till överlämnande av narkotika innebär. I den mån berusningsmedel utgör dopningsmedel eller hälso- farliga varor kan i och för sig straff följa av de särskilda straff- bestämmelserna i lagen om förbud mot visas dopningsmedel eller Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt lagen om förbud mot vissa hälsofarliga varor. Med berusnings- medel avses dock i 62 § KvaL även t.ex. tillfälliga lösningsmedel. Även om den nuvarande bestämmelsen i 62 § KvaL i viss utsträckning innebär en dubbelreglering med annan strafflagstift- ning är det som framgått ovan inte därmed klart att tillämpnings- området för bestämmelsen bör inskränkas. Med hänsyn härtill och till att kommittén i första hand har i uppdrag att utforma regler för verkställigheten av kriminalvårdspåföljder, inte att gå närmare in på den straffrättsliga regleringen, har kommittén valt att inte föreslå någon sådan förändring av bestämmelsen. Kommitténs förslag: Egendom som anträffas i anstalt och som inte får innehas av intagna skall förklaras förverkad. För- verkande får underlåtas om ett sådant skulle vara uppenbart oskäligt. Bestämmelsen är tillämplig endast om förverkande inte skall ske enligt bestämmelse i annan lag. Förverkad egendom skall förstöras om dess värde är ringa eller egendomen är olämplig att sälja. I andra fall skall egendomen säljas. Intäkter vid försäljning av förverkad egendom tillfaller staten. Egendom som anträffas i anstalt får omhändertas av kriminal- vården i avvaktan på beslut i frågan om förverkande. Omhänder- tagandet gäller även om egendomen tas i beslag. Omhändertagen egendom skall överlämnas till kriminalvården om beslaget hävs. Grundläggande bestämmelser om förverkande finns i 36 kap. . I 1 och 2 §§ finns bestämmelser om att förverkande under vissa förutsättningar skall eller kan ske på grund av brott som avses i . I 3 § anges att förverkande får ske beträffande vapen och annan egendom som kan komma till använd- ning vid brott. Medan 1 och 2 §§ förutsätter brott enligt brotts- balken gäller 3 § generellt. Inom specialstraffrätten finns vidare en rad bestämmelser om förverkande vilka anknyter till reglerna i Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt Här kan nämnas förverkande enligt vapen- lagen, narkotikastrafflagen och knivlagen. Bestämmelsen i 36 kap. 3 § förutsätter inte att ett brott har begåtts. Det förekommer även att det i annan lagstiftning finns bestämmelser om förverkande eller om förstörande eller försäljande av egendom utan samband med brottslig gärning. Ett exempel är bestämmelsen i 1 § tredje stycket lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. som innebär att förverkande får ske av alkoholhaltiga drycker på den grunden att de förtärs eller förvaras i strid mot regler för ordningen på allmän plats. Talan om förverkande som sker utan samband med åtal regleras i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid för- verkande m.m. Den lagen gäller dock endast om det inte finns sär- skilda bestämmelser i annan författning. Förverkande av alkohol- haltiga drycker skall således ske enligt de särskilda reglerna i ovan nämnda 1958-års lag och inte enligt 1986-års förfarandelag (prop. 1986/87:6 s. 42). Förverkande av ordnings- och säkerhetsskäl Kriminalvården har en möjlighet att förstöra eller sälja alkoholhaltiga drycker, andra berusningsmedel, dopningsmedel och hälsofarliga varor samt injektionssprutor eller kanyler enligt bestämmelsen i 63 § KvaL (se ovan avsnitt 21.1.2). Det gäller oavsett om egendomen påträffas hos en intagen, om en intagen får sig den tillsänd, om den medförs av någon som skall tas in i anstalt eller om den annars påträffas inom anstalt och det inte finns någon känd ägare till dem. Från praktisk synpunkt skulle det vara önskvärt att ge kriminalvården en möjlighet att på egen hand förstöra eller sälja även andra otillåtna föremål som påträffas i anstalt. Det gäller t.ex. mobiler, pengar och smycken men även annan egendom. Det bör understrykas att all privat egendom i anstalt medför problem ur ordnings- och säkerhetshänseende, se vidare avsnitt 14.4. Enligt kommitténs mening är det för att upp- rätthålla ordning och säkerhet i anstalterna också nödvändigt att det finns regler som effektivt förhindrar förekomsten av otillåtna föremål i anstalt. Den nuvarande situationen är som framhållits inledningsvis inte hållbar. Ett frånhändande av egendom genom förstörande av den eller försäljande av den för statens räkning innebär detsamma som ett Åtgärder mot innehav av otillåten egendom i anstalt förverkande av egendomen. Kommittén har ovan kommit fram till att det inte finns anledning att utvidga det kriminaliserade området. Någon ytterligare möjlighet att förverka egendom på grund av brott skall därför inte införas. Enligt kommitténs mening är det emellertid tillräckligt avhållande att införa en regel som har sin grund i att föremål skall kunna förverkas om innehavet strider mot gällande ordnings- och säkerhetsregler i anstalten. En liknande reglering finns i 1 § tredje stycket lagen om förverkande av alkohol- haltiga drycker m.m. Förverkandet skall således inte behöva förut- sätta att ett brott har begåtts. Ett förslag till sådan regel lämnades som ovan nämnts av i betänk- andet Straffverkställighet för vissa långtidsdömda m.m. (Ds Ju 1981:14). När regeringen tog ställning till Permissions- utredningens förslag ansåg regeringen att förslaget var alltför långt- gående. Förhållandena på anstalterna har emellertid förändrats väsentligt . Anstaltsklientelet har blivit tyngre och den organiserade brottsligheten har ökat. I kommitténs uppdrag ingår att lämna förslag som effektivt motverkar narkotikahandel och annan kriminell verksamhet i anstalt. Regeln om omhändertagande av pengar har inte haft den av regeringen avsedda effekten vad gäller möjligheten att stoppa intagna att föra in pengar i anstalt. Dessutom är det inte en ändamålsenlig ordning att kriminalvården skall lämna ut knivar och andra verktyg till intagna vid frigivningen trots att det är straffbelagt att föra in dessa föremål i anstalten enligt 62 § KvaL. Som nämnts ovan är det inte alltid möjligt att förverka dessa föremål med stöd av knivlagen eller regeln i 36 kap. 3 § . Tas egendomen inte i beslag skall den lämnas ut senast när den intagne friges.