sou · GTB3104 · 2006-01-01 00:00:00 — , som anlänt från ambassaden i , arbetade ensam i Krabi och skulle få förstärkning av en insatsgrupp. Alla sjukvårdsinrättningar i regionen skulle också inventeras för att det skulle bli klarlagt om några svenskar fortfarande vårdades där. Den tillgängliga persona- len fördelades på en grupp vid konsulatet, en mobil grupp till Provincial och , en grupp till , en till Krabi och en sjukvårdsgrupp på flygplatsen i . förstärktes närvaron vid Provincial med volontären , med lokalkänne- dom och kunskaper i thai. kom senare att underställas . Han rapporterade att det kom många svenskar till Provincial , varav många var skadade. De hän- visades till konsulatet och till internatskolan för övernattning. Mycket den 30 ringdes upp av expeditionschefen vid UD angående kylcontainrar för förvaring av de omkomna i vänta på identifiering. kontaktade en företagsledare i som dagen före hade an- mält sig som frivillig och bad om hjälp. beslöts att ansvaret för listorna över saknade, omkomna och återfunna skulle övertas av en tjänsteman från Rädd- ningsverket. Listorna från konsulatet, Provincial och skulle integreras, vilket dittills inte skett. Informations- och krisstödet definierades tydligare. Massmediekontakterna organise- rades med minst en pressträff . Mer personal från UD hade kommit och förstärkte på olika punkter. anlände ytterligare två koordinatorer och en sjukvårds- grupp på 14 personer. Frågan om hanteringen av de avlidna började nu bli akut. Behovet av kylcontainrar var stort, och någon in- transport hade inte påbörjats. Från ledning erbjöd man kontakter till transportföretag i regionen den 29, vilka dock inte utnyttjades. I stället kom det svenska bidraget till försörjningen med kylcontainrar att ske dels genom volontär- insatser från ett svenskt företag i regionen, dels genom Räddnings- verkets försorg. levererades de första kylcontainrarna. Ytterligare personal från anlände, liksom två sjuk- vårdsteam, varav det ena dirigerades till och det andra till . anlände , med uppgift att ta över an- svaret för verksamheten i , och , som skulle avlösa som chef för styrka. anlände också med uppgift att organisera hemtransporten av de omkomna på plats. Detta uppdrag kom delvis att överlappa ansvar för hem- transporten, vilket löstes genom att en gräns drogs vid själva ilastningen i flygplanen. lämnade och återvände till . fattade regeringen beslut om att inrätta ett generalkonsulat i . Ambassaden i fick motta ett växande antal telefonsamtal sedan växeln öppnats. anlände ambassadrådet , normalt stationerad i , och började arbeta med hemsidan, bland annat för att annonsera att man behövde hjälp av volontärer. den 27 var i kontakt med UD för att begära förstärkning av ambassadens personal med 20 personer. Volontärer började anmäla sig . kom ett SMS till Laakso från SAS chef i med rapport om att svenska resenärer nu började strömma in från till det mottagningscentrum som ordnats på . Ambassaden sände anställda och volontärer till flygplatsen för att bistå med kontanter, hotellbokningar och flygbokningar. Thailändska staten hade som tidigare nämnts be- slutat att täcka kostnaderna för transport mellan och , transfer till hotell samt hotellvistelse på för dem som drabbats av flodvågen. Denna information lämnades vid utrikesterminalen i , dock inte vid inrikes- terminalen, dit den första svenska gruppen anlände. Många av dem som anlände var skadade och försökte efter bästa förmåga på egen hand lösa problemen med övernattning, lokala transporter och läkarvård. Många sökte sig till ambassaden, där belastningen blev hög . Ett informationsmöte utlystes som tidigare nämnts på . Några nya regler hade ännu inte meddelats för det ekonomiska biståndet, som alltså fortfarande var att betrakta som lån, vilket ledde till en upprörd stämning. En fotograf ordnades också till platsen för att ta foton till de mycket provisoriska identitetshandlingar som utfärdades, i enlighet med vad som fortfarande var den thailändska statens direktiv. Ambassaden bjöd på en enklare förtäring och hjälpte också några resenärer som behövde läkarvård till sjukhus.79 behandlades också frågan om kremering med thailändska myndigheter. Under den följande natten kunde Laakso meddela att inga västerlänningar skulle komma att kremeras innan de identifierats. kom en stor del av arbetet att ägnas åt för- beredelser av de hemtransporter som kom i gång på allvar . Det visade sig relativt svårt att fylla planen, eftersom man inte hade fullständig information vare sig om antalet skadade svenskar som befann sig på sjukhusen i eller om den tillgängliga transportkapaciteten ut från . Den medicinska bedöm- ningen inför avresan sköttes både av och av läkarvolontärer. Bedömningarna överens- stämde inte alltid, vilket vållade viss osäkerhet och irritation bland Därefter löpte transporterna successivt bättre. Det rådde överkapacitet, och många plan underutnyttjades. Kontinuerligt förstärktes personalen från UD och från andra ambassader. den 30 anlände ambassadör tillsammans med en grupp från och tog över som tillförordnad chef för krisorganisatio- nen. Hon upplevde situationen som kaotisk vid sin ankomst och fick erbjudande om hjälp med att förstärka organisationen av två konsulter som arbetade som volontärer. Några av deras idéer om hur verksamheten borde organiseras började förverkligas från och med lördagen den 1 januari.80 träffades representanter för och övriga EU-länder, , och researrangörerna på den tyska ambassaden för ett samrådsmöte. Man bestämde sig för att samarbeta i hanteringen av krisen. Den tyska företrädaren ville särskilt ha reda på hur researrangörerna tänkte agera. Dessa hade också uppgifter om att det inte krävdes pass för att ta sig tillbaka till . Ambassaderna ombads dock att sammanställa listor över resenärerna. Efter mötet åkte tillbaka till representationen och beslutade om öppethållande dygnet runt. Det var ett problem att de flesta var på semester; bland annat var två tjänstemän i . Den konsulära tjänstemannen var i . själv hade ingen kunskap om konsulära ärenden. Man försökte ringa till UD men lyckades inte komma fram. Hon försökte slå i en konsulär handbok men lyckades inte få grepp om materian och menade att det var bättre att besluta själv. Man delade ut pengar mot att de drabbade skrev under en låneförbindelse. tänkte att det praktiska fick lösas senare.81 blev det något tekniskt fel på tele- fonerna och många svenskar hade svårt att komma fram till am- bassaden. Det var också svårt att komma fram till personer på deras mobiltelefoner.82 träffades åter repre- sentanter för EU-länderna, och . Samarbetet funge- rade bra. Man insåg tidigt att det inte gick att agera nationellt utan att man hade mycket att vinna på att hjälpas åt. och italienska ambassaderna var snabba. Den brittiska ambassaden skickade ut helikoptrar med flygblad som släpptes ner över stora delar av kusten, där det bland annat fanns information om att de drabbade skulle ta sig till . skickade ner bussar för att hämta upp nödlidande. Ombord på bussarna fanns svenska volontärer.83 Resten av veckan arbetade man intensivt med att hålla ordning på listorna med uppgifter om saknade personer. började det att komma svårare skadade personer till representatio- nen. Ett EU Emergency Team genomsökte också sjukhusen. En del resenärer samlades på ett konferenscentrum i . skickade dit en volontär och en tjänsteman för att assi- stera. kom tre personer från UD för att förstärka ambassaden. välkomnade avlastningen, eftersom persona- len hade jobbat dygnet runt sedan katastrofen inträffade. På lör- dagen kom ett svenskt ID-team, som dock åkte vidare till . Denna dag hade man information om var alla befann sig och lyckades också få ner antalet namn på listan över saknade till noll. Man fick då klart för sig att UD hade fört en egen lista som innehöll 200 namn och som inte hade stämts av med represen- tationen. stördes av avsaknaden av kommunikation från UD kring detta.84 Ansvariga myndigheter – polisen, kommunerna, landstingen – och frivilligorganisationerna hade att förbereda sig inför mot- tagningen. Informationen om skadeläget hos de hemvändande hade de som ansvarade för uttransporten planerat att sända från flyg- planen, vilket dock av tekniska skäl inte gick. I stället sökte man faxa över den relevanta informationen vid mellanlandning i , något som inte alla gånger fungerade. De skadade genomgick en undersökning vid ankomsten, som inte alltid var pålitlig. En grupp skadade undersöktes av läkare vid ankomsten och råddes att åka hem för att ta hand om sina skador i hemmet. De tog ändå kontakt med , varvid två av dem blev inlagda på sjuk- huset i åtta dagar.85 Även från har rapporterats om bristfälligt mottagande.86 Överlag förefaller dock mottagningen vid flygplatserna i och i anslutningen till dessa ha fungerat relativt väl. För det vidare omhändertagandet ansvarade kommunerna. Grupper för psykiskt och socialt omhändertagande (så kallade Posom-grupper) har skapats i de flesta kommuner i landet. 3.3.9Registrering och identifiering av avlidna Personuppgifter började mycket tidigt under annandagen strömma in till och andra instanser. Uppgifter kom in via e-post, fax och SMS, men de flesta uppgifterna lämnades via tele- fon. låg ansvaret för registreringen på den konsulära enheten, men tidigt blev väntetiderna så långa att även växelpersonalen och pressjouren tog på sig registreringsuppgifter. För att avlasta den konsulära enheten överlät man ansvaret för andra länder än till Asien-enheten. För att öka kapaciteten att ta emot samtal engagerades ett stort antal medarbetare från andra departement i arbetet med att ta emot uppgifter och regi- strera dem. Callcentret i hade till uppgift att ta emot de enklare sam- talen, som bara handlade om registrering av saknade, välbehållna etcetera. När centret kom i gång , hade man 30 personer på plats. tog man emot drygt 3 000 samtal; antalet kulminerade under ons- med drygt 4 000 samtal, varefter belast- ningen sjönk och stabiliserade sig på omkring 1 000 samtal . Ungefär hälften av samtalen behövde dock kopplas vidare till , som fick ta emot mellan 2 000 och 3 000 samtal. Registrering skedde först på papper för att över- föras till elektronisk form, till en början i Excel-ark. Under mån- dagen den 27 möjliggjorde man för flera medarbetare att arbeta i listorna. Hanteringen blev dock allt mer otymplig i takt med att antalet uppgifter växte. Efter en IT-konsultinsats började man registrera i en modifierad form av ett program, Invit, som ursprungligen utvecklats för ett helt annat ändamål. bemannades ett femtontal arbetsplatser för registrering. Ytterligare arbetsplatser iordningställdes . Registre- ringen i Invit kom i gång den 29 . Ett tekniskt pro- blem uppstod, då programmet var skrivet i en version av Lotus Notes som inte fungerade på det ordinarie nätet i . Endast vissa terminaler utanför nätet kunde därför ut- nyttjas för arbetet.88 Som mest arbetade 100 personer med registreringen. Många lämnade uppgifter till andra mottagare, som polisen, rese- företagen och SOS Alarm. meddelade UD att man ämnade registrera de uppgifter som man fick in från allmänheten. kontaktades UD:s expeditionschef av chef , som erbjöd assistans från polisens analysenhet. Denna enhet hade erfarenhet av att ta emot och analysera stora mängder persondata. den 28 hölls ett möte mellan UD och en grupp från RPS analysenhet ledd av . Huvud- alternativen var att börja tillämpa polisens informationsdatabas (iBase) eller att fortsätta arbetet med Invit. Efter diskussion valde UD det senare alternativet, med vissa modifikationer av informa- tionsstrukturen i Invit. En brist i arbetsorganisationen var att den personal med konsulär expertis som hade kallats in och som var tänkt att fungera som arbetsledare var fullt upptagen med enskilda ärenden på den konsu- lära avdelningen. För att förstärka arbetsledningen kallades tre nya biträdande chefer in till den konsulära enheten. Det föreföll dock som om kopplingen mellan det arbete som pågick på den konsulära enheten och det omfattande registreringsarbete som skedde med hjälp av det nyutvecklade programmet även framgent var ganska svag; den konsulära enheten fortsatte att arbeta med sina etablerade rutiner.89 som UD fortsatt tog på sig uppgiften att ansvara för registreringen bedömde man att man var i behov av konsulthjälp för att strukturera arbetet i stort. Man tog därför kontakt med företaget , som har lång erfarenhet av informations- hantering i samspel mellan organisationer och allmänhet. Det be- slöts att några medarbetare från företaget skulle assistera UD för att försöka förbättra rutinerna för mottagning och ut- lämning av information från respektive till allmänheten. De medarbetare från Softcom som assisterat UD rapporterade att de inte ansåg sig ha möjligheter att bidra till verksamheten; därtill var den alltför ostrukturerad. Ett möte arrangerades därför , med företrädare också för närvarande. Softcom presenterade då en enkel skiss på hur man ansåg att verksamheten borde struktureras för att kunna fylla sitt syfte. Förslaget accep- terades, och man började organisera sig i enlighet med den före- slagna skissen.90 Under ett möte diskuterades i beredskaps- gruppen på UD att överlåta ansvaret för anhörigkontakterna från till annan myndighet. Redan vid mötet med RPS den 28 hade man diskuterat att överlåta ansvaret för saknade och omkomna till polisen. Vid ett möte mellan UD och på för- middagen den 30 kom man överens om att UD löpande skulle leverera allt material till polisen, som polisen skulle leverera det av det egna materialet som man bedömde relevant för UD:s arbete med listorna. Polisen fick också ansvaret för att sammanställa informationen om återvändande från regionen. Tanken var att utbytet mellan polisen och UD skulle ske . Utbytet av uppgifter med utlandsmyndigheterna var tänkt att följa samma uppläggning. skulle uppgifterna från regio- nen sändas till UD i Excel-format, som konverterades och arbeta- des in i den nya databasen. Uppdaterade versioner skulle sedan återkonverteras till Excel och sändas tillbaka till respektive ut- landsmyndighet. Detta skedde dock bara i begränsad omfattning. En webb-baserad lösning fanns redan den 29, men denna togs inte i bruk av säkerhetsskäl. Man sände dock listorna med vanlig e-post, vilket knappast är mer tillfredsställande från säkerhetssynpunkt. Det planerade utbytet med polisen kom aldrig att realiseras. Eftersom RPS i enlighet med vad som överenskommits förutsåg att man skulle få överta ansvaret för registreringen av saknade och omkomna, utvecklade man sin egen databas. Huvudmotivet var att den av UD använda databasen inte var en relationsdatabas och därmed inte tillät de kopplingar mellan olika ingångsdata som man från polisens sida ansåg nödvändig för analysen av materialet. Exempel på sådana kopplingar är familjerelationer, hotell på vistelseorten, vem man senast sågs tillsammans med före vågornas ankomst etcetera. fattade man beslut om att ta i drift ett katastrofregistreringssystem som utvecklats på nordisk basis och påbörjade analysen. Det material som levererades från UD bedömdes svårt eller omöjligt att an- vända. Någon återleverans till UD skedde därför inte.91 hölls ett möte med företrädare för Justitie- departementet, UD, Statsrådsberedningen och Rikskriminal- UD orienterade då om det kvalitetssäkringsarbete som inletts genom uppringning av uppgiftslämnare, eliminering av dubbletter etcetera. konstaterades att polisen måste ta över ansvaret för listorna senast den 4 för att kunna lämna information till kommunerna bland annat inför skolstarten. Inför det slutliga överlämnandet genomförde UD kompletteringar av materialet med data om återvändande. Ytterligare kvalitets- förbättringar gjordes med hjälp av experter från folkbokföringen fram till själva överlämnandet . Inför överlämnandet diskuterades bland annat hur ansvaret för callcentret i skulle övertas av polisen, hur UD:s fortsatta behov av indata till den konsulära enheten skulle tillgodoses och så vidare. Efter över- lämnandet hade UD sambandspersoner på RPS för att få fortsatt tillgång till data. Listorna överlämnades i tre olika format (Excel, text och Lotus Notes). Materialet innehöll över 37 000 poster med uppgifter om personer som med säkerhet eller eventuellt hade varit i närheten av katastrofen. Siffran på bekräftat saknade (saknade även efter återuppringning) var strax över 700. RPS analysgrupp gjorde en intensiv insats i samband med över- lämnandet, vilket ledde till att antalet saknade kunde reduceras till 635. Ännu efter överlämnandet kvarstod emellertid felaktigheter i listorna. Bland annat visade det sig vid kontakt med en anhörig att fel person stod som saknad i registret; den som söktes i var i själva verket hemkommen, medan den som saknades inte fanns i registret.92 vid förvarnades som nämnts från och av UD:s konsulära enhet. den 27 efterfrågade den thailändska administrationen en kontakt i för att förbereda identifieringsarbetet, vilket vidarebefordrades av Laakso. fattade konsulära enheten beslut om att tillsätta kommissionen, vilken fick tillstånd att börja arbeta i . Den 31 anlände kommissionen ledd av . höll den internationella kommissionen sitt första möte med den thailändska administrationen. Identifierings- arbetet inleddes . Med början nyårsdagen hölls informationsmöten med anhöriga om identifieringsarbetets upp- läggning. Frågor om hemtransporten av de avlidna ställdes som det inte fanns några svar på. Även senare under identifieringsarbetet framförde anhöriga klagomål om otillräcklig information om identifieringsarbetet. Arbetsförhållandena var mycket svåra. fick den svenska gruppen flytta till en annan identifieringsplats, där det fanns bättre förutsättningar att skapa en arbetslinje för tagning av fingeravtryck och undersökning av rätts- läkare och rättsodontolog. Bristen på kylkapacitet i början ledde till att identifieringsarbetet försvårades. kom en ny identifieringsanläggning på plats, med väsentligt bättre arbetsförhållanden. 3.4Händelseförloppet i några andra länder I , och har genomförts olika former av ut- värderingar av hur länderna har hanterat katastrofen.93 I fick en oberoende utvärderingsgrupp i uppgift att granska de norska myndigheternas hantering. Den lade fram sin slutrapport . I fick utrikesministeriet självt i uppgift att genomföra en utvärdering av den danska hanteringen av katastrofen. Den danska rapporten lades fram . I tillsattes en som lämnade sin rapport om katastrofen . Redogörelsen för händelseförloppet i de nordiska länderna bygger på dessa rapporter.94 I de tre utvärderingarna slås samstämmigt fast att länderna inte hade en tillräcklig beredskap för att hantera katastrofen. Varken omfattningen eller kvaliteten på stödet till ländernas medborgare anses i rapporterna godkänd, i synnerhet inte i krisens inledande skede. Ansvariga myndigheter hade i alla tre länderna stora svårig- heter att inledningsvis skapa en överblick av katastrofens omfatt- ning och bedöma hjälpbehovet. Detta har bland annat grundat sig i att det brast i inhämtningen av information från katastrofplatsen. Man har haft svårt att få en gemensam lägesbild. De drabbades och allmänhetens informationsbehov har man också haft mycket svårt att möta. Vidare har delgivningen av information mellan olika aktörer fungerat mindre bra. Inte heller förmågan att därefter på ett övergripande sätt analysera den tillgängliga informationen har fungerat tillfredsställande. I alla tre utredningarna har förts fram ett behov av att stärka krisledningsförmågan genom att bilda någon form av särskild krisledningsfunktion. Detta för att roll- och ansvarsfördelningen delvis upplevdes som oklar under katastrofen och ledningen och koordineringen av insatserna var alltför ad hoc- betonad. för katastrofen befann sig omkring 4 000 norrmän i och omkring 300 på . 81 norrmän omkom i och tre på . Vakthavande på det norska fick känne- dom om katastrofen genom ett telefonsamtal från en privatperson som själv drabbats av flodvågen. underrättade vakthavande ambassaden i , och pressvakten om katastrofen. underrättades Regionavdelningen för och den konsulära avdelningen. Den tillförordnade chefen för kom in till departementet . kom utrikesrådet (UD:s högste tjänsteman) in till UD och ledde det första interna mötet, varvid det beslutades att Regionavdelningen skulle ha det operativa ansvaret för departementets krishantering. Utrikes- ministern och statsministern informerades på annan- dagen. Några försök att kontakta andra berörda departement gjordes inte från UD under annandagen. hölls det första av flera koordineringsmöten med representanter från andra berörda departement och myndigheter. Det konstaterades då att UD var operativt ansvarigt för krishanteringen. De enskilda departementen var ansvariga för verksamheten inom respektive ansvarsområde. UD fick vidare ansvaret att hålla i koordineringsmötena, vilka leddes av utrikesministern eller utrikesrådet. Utrikesministern höll sin första presskonferens . etablerades kontakt mellan UD och polisen, varefter listor över saknade och omkomna utväxlades dem emellan , då detta avstannade. Kontakten återupptogs sedan det på ett koordineringsmöte beslutats att kriminalpolisen skulle överta ansvaret för registre- När detta skett, startade en kvalitetssäkring av uppgifterna. En lista med namn på 275 saknade offentliggjordes vid en press- konferens , ett antal som dock snabbt reducerades till 150 personer. deltog UD också i möten med reseföretagen och försäkringsbolagen. UD uppmanade då reseföretagen att till ett nytt möte dagen efter presentera vilken flygkapacitet de hade. Vid mötet konstaterades det att kapaciteten inte var till- räcklig, varvid reseföretagen bad om hjälp med att få fram flygplan. Tillsammans med och organiserade den så kallade luftbron till . Expeditionschefen vid ledde arbetet med hemtransporter och höll i kontakterna med rese- och försäkringsbranschen. Hälso- och omsorgsdepartementet hade ansvaret för sjukvårds- insatserna i samband med katastrofen och gav Social- och hälsodirektoratet i uppgift att koordinera hem- transporterna av skadade personer. reste det första sjukvårdsteamet till . Teamet hade som huvudsaklig uppgift att hitta skadade norrmän som kunde flygas hem med Medevac-planen. Teamet anlände till den 29 de- cember. Högsta tjänstemannen vid Hälso- och omsorgsdeparte- mentet hade mitt kontaktat sin kollega vid statsministerns kontor för att diskutera möjligheten att flyga hem skadade från med Medevac-planen. Försvaret an- modades att aktivera gällande avtal för iordnings- ställande av planen. Det formella beslutet fattades av Försvars- departementet . Det första Mede- vac-planet avgick från . övertog Hälso- och omsorgsdepartementet koordineringsansvaret för hanteringen av katastrofen. Ambassadören var på semester varför ambassaden till en början leddes av andremannen vid ambassaden. Ambassadören kom till- baka , och togs den operativa ledningen över av en tillrest UD-tjänsteman. (lokal tid) begav sig två ambassadtjänstemän till där de installerade sig i . Dagen efter flyttade de sin bas till . Den norska kriminal- polisen kom till och etablerade sig i Provincial , varefter ambassadens personal också flyttade dit. Den första samlade informationen från ambassadpersonalen i gavs till de drabbade , efter initiativ från kriminalpolisen. I utvärderingen konstateras att krishanteringen på ett flertal områden inte fungerat tillfredsställande. Det saknades hos personer på ledningsnivå en förståelse för katastrofen i sin helhet, vilket bland annat ledde till att UD senare än vad som borde ha varit fallet kontaktade andra berörda departement för samordning. Det var initialt problem med telefonkapacitet, bemanning, registrerings- rutiner och uppföljning. Det brast i organisationen och ledningen av arbetet på UD. Registreringen borde ha skötts av polisen från början. Det var oklara besked avseende utbetalning av ekonomiskt stöd till de drabbade.