sou · GTB3114d8 · 2006-01-01 00:00:00 — Genom föreskriften att före- läggandet får delges öppnas möjligheten att använda delgivningsför- farandet enligt delgivningslagen (1970:428). Vi instämmer i utredningens förslag. Vi vill dock i enlighet med vad några remissinstanser anfört framhålla vikten av att Försäkrings- kassan verkligen uppfyller sin serviceskyldighet gentemot enskilda innan beslut om avvisning fattas. 7 kap. 11 § Bestämmelsen är ny. I SFB finns åtskilliga bestämmelser som anger att den försäkrade eller någon annan kan göra en anmälan om ett visst förhållande. Vi anser att det inte är rimligt att ha samma generella formkrav för sådana anmälningar som för ansökningar om förmåner enligt 7 kap. 4 §. Om anmälan skall ske formlöst eller inte får avgöras från fall till fall beroende på omständigheterna. Vi anser alltså att det i särskilda fall kan finnas anledning att uppställa ett krav på skriftig anmälan. Den nu aktuella bestämmelsen anger dock som huvudregel att en anmälan kan ske formlöst om inget annat anges särskilt i avdelningarna A G. Detsamma föreslås gälla för andra meddelanden, dock inte för ansökningar. Utöver ansökningar och anmälningar och eget initiativ finns det ytterligare ett sätt på vilket ett ärende kan anhängiggöras hos , nämligen i form av en begäran. Sålunda kan t.ex. socialnämnden enligt 3 kap. 6 § begära att en familjehemsförälder till ett barn som har placerats av social- nämnden skall få barnbidrag i stället för den som annars skulle få det. Vi vill inte ställa upp ett generellt formkrav för denna form av anhängiggörande, men anser att det i vissa fall kan finnas skäl att meddela närmare föreskrifter i detta ämne. Av andra stycket framgår därför att när det gäller en begäran av en myndighet får särskilda föreskrifter meddelas av regeringen. 7 kap. 13 § Bestämmelsen motsvaras bl.a. av 20 kap. 8 § första stycket första meningen och andra stycket AFL samt förslag från handläggnings- utredningen (5 § första stycket och 6 § HandL). Dessa bestäm- melser har följande lydelse: skall se till att ärendet blir tillräckligt utrett (5 § första stycket). En part är skyldig att lämna de uppgifter som är av betydelse för bedömningen av frågan om ersättning. Uppgifter om faktiska för- hållanden skall lämnas på heder och samvete, om inte särskilda skäl talar mot det. (6 §) Som motivering till första stycket anför utredningen bl.a. följande (SOU 2001:47 s. 465–466). I första stycket anges att skall se till att ärendet blir tillräckligt utrett. Som utredningen har framhållit har en grundregel om utredningsansvaret i socialförsäkringsärenden en naturlig plats i en handläggningslag på området. Även om den s.k. officialprincipen redan tidigare ansetts gälla hos försäkringskassorna, anser utredningen det vara av värde att denna princip kommer till direkt uttryck i lagtexten. Detta förändrar inte serviceskyldighet enligt FL. Liksom är enligt 4 § FL skyldig att lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor rörande socialförsäkringen, allt i den utsträckning som är lämp- lig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och kassans verksamhet (se även 7 § FL). Bestämmelsen i första stycket innebär att skall leda utredningen i ärendet och se till att erforderligt material kommer in. Den innebär däremot inte att i varje ärende måste ombesörja utredningen själv. Också parten har här ett ansvar. Även om parten också har ett visst ansvar för att det skall finnas ett tillräckligt underlag i ett ärende, är det naturligt att har en vidsträckt utredningsskyldighet. Särskilt i ärenden som initierats av själv är det uppenbart att har huvudansvaret för att behövlig utredning kommer in. – Även i ansökningsärenden har försäkrings- kassan ett ansvar för att ärendet blir tillräckligt utrett. föreskrivet att parten skall svara för viss utredning, t.ex. att ge in ett läkarutlåtande, har denne visserligen ett förstahandsansvar i detta hänseende. Det kan emellertid med hänsyn till en specialbestämmelse, t.ex. 14 § andra stycket NVL, förhålla sig så att kassan trots krav på förebringande av visst material finner att detta inte är nödvändigt för att bedöma ersättningsfrågan. I så fall bör kassan inte ta upp någon fråga om avvisning av ansökningen. Också i övrigt kan det efter omständigheterna i ett ärende förhålla sig så att själv bör ta ett initiativ för att skaffa in eller komplettera utredning som det i första hand ankommer på sökanden att förebringa. Ett exempel är att sökanden på grund av sjukdom har svårt att få fram visst utred- ningsmaterial. Beträffande andra stycket anför utredningen i huvudsak följande (SOU 2001:47 s. 468–469). Stycket innehåller en allmän regel om parts uppgiftsskyldighet i ett ärende. Den ersätter 20 kap. 8 § första stycket AFL och motsvarande regler i andra lagrum om den försäkrades skyldighet att lämna upp- gifter till . Uppgiftsskyldigheten avser sådana fak- tiska förhållanden som är av betydelse för bedömningen av frågan om ersättning. I överensstämmelse med vad som föreslås beträffande omfattningen av befogenhet att besluta om vissa utredningsåtgärder har också i paragrafen valts uttrycket "frågan om ersättning" för att ange den yttre ramen för parts uppgiftsplikt. Uttrycket täcker således både rätten till och storleken av den förmån etc. varom är fråga i ärendet. Någon saklig ändring i förhållande till det uttryckssätt som används i 20 kap. 8 § första stycket AFL ("av betydelse för tillämpningen av lagen") är inte avsedd. Det betyder att uppgiftsplikten inte är begränsad till det tidsförlopp som infaller mellan ett ärendes anhängiggörande och dess avgörande genom ett slutligt beslut. Även därefter kvarstår uppgiftsplikten så länge som ersättning utgår. Av andra stycket följer också att uppgifter om fak- tiska förhållanden skall lämnas på heder och samvete om inte särskilda skäl talar mot det. Bestämmelsen motsvarar 20 kap. 8 § andra stycket AFL. Särskilda skäl som kan tala emot ett uppgiftslämnande på heder och samvete kan exempelvis finnas i ärenden om återkrav (se prop. 1996/97:121 s. 37). När motsvarande bestämmelse infördes i AFL framhöll regeringen att straffansvar för osann försäkran enligt 15 kap. 10 § skulle kunna komma i fråga (se a. prop. s. 37). Det kan då förefalla naturligt att man i ett nu avsett krav på uppgifts- lämnande även lägger ett krav på skriftlighet. Något sådant skriftlig- hetskrav uttrycktes emellertid inte vid bestämmelsens tillkomst. Ett undantagslöst upprätthållande av ett sådant krav skulle för övrigt knappast bidra till en snabb och effektiv ärendehandläggning. För att kravet på heder och samvete skall upprätthållas krävs dock att sökan- den erinras om detta när han eller hon lämnar uppgifter muntligt. Vi instämmer i utredningens förslag. Vi anser dock att den för- säkrade, liksom , uttryckligen bör vara skyldig att lämna även de uppgifter som i övrigt behövs för tillämpningen av balken. Även i ett ärende om rehabilitering, pensionsgrundande belopp eller pensionsrätt eller i något annat ärende som inte direkt berör en ersättningsfråga bör nämligen den försäkrade vara skyldig att lämna de uppgifter som är av betydelse. 7 kap. 14 § Bestämmelsen motsvaras närmast av ett förslag från handläggnings- utredningen (5 § andra styckena HandL). Den föreslagna bestäm- melsen har följande lydelse. När det är nödvändigt för bedömningen av frågan om ersättning får 1.göra förfrågan hos parten, dennes arbetsgivare, läkare eller någon annan som kan antas kunna lämna behövliga uppgifter, 3.infordra utlåtande av viss läkare eller någon annan sakkunnig, samt 4.begära att parten genomgår undersökning av viss läkare eller någon annan utredning för bedömning av partens medicinska tillstånd, arbetsförmågan och behovet av och möjligheterna till rehabili- tering. Som motivering till sitt förslag anför utredningen bl.a. följande (SOU 2001:47 s. 466 467). Bestämmelsen ersätter motsvarande regler i främst 3 kap. 8 a § andra och fjärde styckena, 7 kap. 3 b § första och andra styckena och 20 kap. 8 § fjärde stycket AFL samt en rad hänvisningar till dessa regler i olika författningar. Det bör framhållas att det förhållandet att utrednings- befogenheterna gjorts enhetliga och generella över hela socialförsäk- ringsområdet inte är att uppfatta på det viset att bör använda befogenheterna i vidare utsträckning än . En viktig förutsättning för att skall ha rätt att använda sig av de uppräknade befogenheterna är att det är nödvändigt för bedöm- ningen av frågan om ersättning. Det första ledet i det citerade uttrycket innefattar ett krav på att det verkligen finns viktiga skäl för att t.ex. göra ett hembesök hos parten. Det får inte råda någon tvekan om att åtgärden behövs för att bedöma frågan om ersättning. Här kommer bl.a. hänsyn till den försäkrades integritet in i bilden. Det andra ledet i det citerade uttrycket innefattar så till vida en ändring i förhållande till vad som gäller enligt nuvarande föreskrifter att det täcker såväl rätten till en förmån etc. som storleken av förmånen etc. Nuvarande regler om befogenheter är mer eller mindre tydligt knutna endast till frågan om rätten till en förmån etc. (jfr t.ex. 20 kap. 8 § fjärde stycket AFL). Det kan emellertid inte sällan uppkomma situationer då det för är nödvändigt att kontrollera sådana faktiska förhållanden rörande storleken av en förmån som den försäkrade upplyst om och då befogenheten enligt punkten 1 behöver användas. Innebörden av de nämnda befogen- heterna har inte förändrats i förhållande till vad som gäller för när- varande. I vissa författningar finns föreskrifter om andra utrednings- åtgärder än de som är upptagna i handläggningslagen. Uppräkningen i andra stycket är alltså inte uttömmande. I den mån det finns sådana särskilda föreskrifter rörande utredning gäller de även fortsättningsvis. Sedan handläggningsutredningen överlämnade sitt betänkande har AFL genomgått flera förändringar. Förtidspensionen har ersatts av aktivitetsersättning och sjukersättning. Vidare har bestämmelserna om utredning i sjukpenningärenden i 3 kap. 8 och 8 a §§ AFL förändrats väsentligt. Enligt den nuvarande lydelsen av 3 kap. 8 a § första stycket AFL kan kräva att den försäkrade även genomgår utredning eller deltar i ett särskilt möte (avstämningsmöte) om det behövs för att skall kunna bedöma hans eller hennes medicinska tillstånd, arbetsförmåga och behov av och möjligheter till rehabilitering. I bestämmelsen har uttrycket nöd- vändigt bytts ut mot uttrycket behövs. Avsikten med omformu- leringen var att åtgärderna i fråga skulle komma till användning i större omfattning än tidigare (jfr prop. 2002/03:89 s. 50–51). Denna förändring får anses avspegla lagstiftarens nuvarande syn på när får tillgripa särskilda utredningsåtgärder. Synsättet bör därför kunna få genomslag på avfattningen av bestämmelsen. Uttrycket nödvändigt i 5 § andra stycket HandL bör således bytas ut mot uttrycket när det behövs. Med uttrycket när det behövs menas såväl att åtgärden typiskt sett behövs som att något i det enskilda fallet medför att åtgärden behövs. Denna frågeställning är av särskilt intresse när det gäller sjukkontroll . Åtgärderna bör kunna vidtas inte bara när det gäller att bestämma rätten till en ersättning utan även i andra situationer, t.ex. när det gäller rehabilitering. Vidare har i 3 kap. 8 a § tredje stycket 1 AFL införts bestäm- melser om att skall kunna infordra ett särskilt läkarutlåtande eller ett utlåtande av viss läkare eller annan sak- kunnig. Av förarbetena (jfr prop. 2002/03:89 s. 29 30) framgår att avstämningsmötet, om det finns ytterligare behov av uppgifter, kan kompletteras t.ex. med särskilt läkarutlåtande. kan därigenom få ett samlat bedömningsunderlag som kan inne- hålla läkarutlåtande, minnesanteckningar från avstämningsmötet samt eventuell annan utredning. Detta underlag kan ligga till grund för dels den efterföljande bedömningen av ersättningsrätten, dels rehabiliteringsutredningen. Mot denna bakgrund anser vi att den generella bestämmelsen om utredningsbefogenheter även bör omfatta avstämningsmöten. For- mellt sett blir därmed sådana möten möjliga beträffande samtliga förmåner som omfattas av balken. För att åtgärderna skall få vidtas krävs dock att de behövs för bedömningen av frågan om ersättning. I praktiken torde därför avstämningsmöten inte komma till användning i en större utsträckning än . Den föreslagna bestämmelsen om utredningen ersätter helt eller delvis följande bestämmelser: 3 kap. 4 b § fjärde stycket första meningen AFL, 3 kap. 6 § andra stycket AFL, 3 kap. 8 a § första till tredje styckena AFL, 4 kap. 13 § andra stycket AFL, 7 kap. 3 b § första och andra styckena samt fjärde stycket första meningen AFL, 20 kap. 8 § första stycket första meningen och fjärde stycket AFL, 11 § första stycket och 14 § första meningen SJLL. När det gäller sjuklön finns det bestämmelser av handläggnings- karaktär även i det materiella avsnittet, jfr C 3 kap. 26 och 28 §§. Vi anser att dessa bestämmelser på grund av sjuklönens arbetsrättsliga karaktär bör återfinnas i det materiella avsnittet. 7 kap. 26 § Bestämmelsen motsvarar närmast 5 kap. 10 § första stycket andra meningen LAF och 7 kap. 6 § andra meningen EPL. Enligt 5 kap. 10 § LAF får som villkor för utbetalning av efter- levandelivränta krävas förklaring på heder och samvete av den efterlevande att denne saknar varje underrättelse om den försäk- rade. Enligt 7 kap. 6 § EPL kan som villkor för utbetalning av pension eller efterlevandestöd krävas en förklaring på heder och samvete av den efterlevande att denne inte vet om en försvunnen person är i livet. Av förarbetena framgår att paragrafen motsvarar 16 kap. 10 § AFL i dess tidigare lydelse när efterlevandepensionen reglerades inom AFL (jfr prop. 1999/2000:91 s. 319). Den bestämmelsen hade samma lydelse som nuvarande 5 kap. 10 § LAF. Mot den nu redovisade bakgrunden bör – även om uttrycket saknar varje underrättelse om den försäkrade framstår som något vidare än uttrycket inte vet om en försvunnen person är i livet – 5 kap. 10 § LAF och 7 kap. 6 § EPL kunna ersättas av en ny bestämmelse med samma avfattning som 7 kap. 6 § EPL. När det gäller livränta till efterlevande föreslår vi ett tillägg som innebär att det som villkor för utbetalning får krävas att den efterlevande på heder och samvete förklarar att han eller hon inte vet hur eller varför personen i fråga har försvunnit. Denna fråga kan nämligen vara avgörande för om rätt till ersättning från arbets- skadeförsäkringen föreligger. 7 kap. 27 § Bestämmelsen motsvarar närmast 3 kap. 8 a § femte stycket AFL men har utformats som en generell regel som ger rätt för för- säkrade eller andra att få ersättning för kostnader som han eller hon haft med anledning av sådan utredning som avses i 7 kap. 14 §. Den försäkrade kan också få vidkännas kostnader i samband med att han eller hon ansöker om en förmån. När det gäller ansökningar om sjukersättning eller aktivitetsersättning skall enligt 16 kap. 1 § fjärde stycket AFL ersättning lämnas för kostnader för läkarunder- sökning och läkarutlåtande i enlighet med vad som föreskrivs av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. I paragrafen anges därför bl.a. att rätt till ersättning också föreligger för kostnader som den försäkrade haft med anledning av sådan utredning som avses i 4 eller 7 §§. Vi föreslår ingen ändring vad gäller den rätt till ersättning som föreligger beträffande den som får sjukersättning, aktivitets- ersättning, handikappersättning eller vårdbidrag och med anledning härav är intagen på visst sjukhus m.m. för utredning. Rätt till ersättning för kostnader har alltså även en försäkrad som genom- gått utredning enligt 7 kap. 20 och 24 §§. 7 kap. 28 § Bestämmelserna om utredningsåtgärder i 7 kap. 13 och 14 §§ gäller endast beträffande den försäkrade. Det finns emellertid fall då dessa åtgärder bör kunna vidtas även i förhållande till andra än För att rättsläget inte skall ändras anges därför här att dessa bestämmelser gäller även för betalningsskyldiga för under- hållsstöd, jfr 42 § andra stycket USL och efterlevande beträffande deras rätt till efterlevandeförmåner, jfr 8 kap. 9 § EPL. 7 kap. 30 32 §§ När det gäller uppgiftsskyldighet gentemot en domstol för andra än parter har vi konstaterat att de nu gällande bestämmelserna i 20 kap. 9 § AFL och 8 kap. 7 § LAF anger att sådan skyldighet föreligger gentemot domstol medan det i 15 kap. 13 § LIP anges att sådan skyldighet föreligger gentemot allmän förvaltningsdomstol. Vi gör dock den bedömningen att endast allmän förvaltningsdomstol har avsetts i sammanhanget och föreslår därför att dessa bestäm- melser avfattas i enlighet därmed. 7 kap. 45 § Paragrafen ersätter bl.a. 3 kap. 6 § första stycket AFL, 16 kap. 8 § första stycket första meningen AFL, 20 kap. 8 § första stycket första meningen AFL, 22 kap. 11 § AFL, 19 § första stycket första meningen HVL, 18 § första meningen USL, 9 § första stycket , 15 § FBH, 6 kap. 5 § första och tredje styckena och 7 § GPL, 8 kap. 9 § EPL, 26 § BTPL, 24 § BoL och 5 § första stycket LSKK. finns inga bestämmelser i lag om skyldighet att anmäla ändrade förhållanden när det gäller bilstöd. Sådana bestämmelser finns endast i 15 § FBH. Paragrafen ersätter även den bestäm- melsen. avstod från att göra en översyn av återkravsbestämmelserna och utredningen fann det därför mindre lämpligt att ta upp frågan om förenhetligande av reglerna om skyldighet att anmäla ändrade förhållanden till närmare behandling bl.a. då utredningen inte hade i uppdrag att föreslå materiella förändringar. Eftersom vi föreslår att bestämmelserna om återkrav förenhetligas i 5 kap. kommer emellertid saken redan härigenom i ett annat läge. Behovet av gemensamma regler på området är också större i SFB än i nuvarande lagar. Det framstår som mindre lämp- ligt att i balken ha en mängd regler om anmälningsskyldighet som endast marginellt skiljer sig åt från varandra. Vi har gjort en genomgång av de nu gällande bestämmelserna om skyldighet för försäkrade m.fl. att utan anmodan anmäla ändrade förhållanden till . Genomgången ger vid handen att det för ett stort antal förmåner gäller endast generella bestäm- melser i detta hänseende och att dessa i allt väsentligt överens- stämmer med 20 kap. 8 § första och andra styckena AFL. Sammanfattningsvis anser vi att 20 kap. 8 § första och andra styckena AFL samt övriga generellt avfattade regler om uppgifts- skyldighet bör kunna ersättas, såvitt gäller den försäkrades skyldig- het att utan anmodan anmäla ändrade förhållanden, med en ny generell bestämmelse om att den som ansöker om, har rätt till eller annars får en förmån enligt socialförsäkringsbalken skall anmäla sådana ändrade förhållanden som påverkar rätten till eller storleken av förmånen. I första stycket lämnas förslag till en sådan generell regel. Med uttrycket den som har rätt till eller annars får en förmån avses att tydliggöra att skyldigheten att anmäla ändrade förhållan- den också omfattar den som får en förmån som någon annan är berättigad till. Detta gäller t.ex. underhållsstöd, där barnet har rätt till bidraget men detta betalas ut till någon av föräldrarna. Med förmån avses inte enbart ekonomisk ersättning utan även faktiska insatser såsom rehabiliteringsåtgärder, jfr även definitionen av förmån i A 2 kap. 11 §. En ytterligare fråga som vi har varit tvungna att ta ställning till är om det, såsom i dagens lagstiftning, bör finnas särbestämmelser beträffande vissa förmåner. Härmed avses bestämmelser som inne- håller mer eller mindre långt gående preciseringar av anmälnings- skyldigheten. Sådana bestämmelser finns beträffande ett flertal förmåner. Beträffande sjukpenning gäller 3 kap. 6 § AFL som även har gjorts tillämplig på föräldrapenning (4 kap. 18 § AFL), när- ståendeersättning (12 § NVL) och smittbärarersättning (9 § SML). I sak innebär bestämmelsen en precisering av anmälningsskyldig- heten till att avse ändring i inkomstförhållanden som påverkar rätten till eller storleken av förmånen. Även beträffande bostads- bidrag anges särskilt att ändrade inkomstförhållanden skall anmälas (24 § BoL). Beträffande sjukersättning och aktivitetsersättning gäller 16 kap. 8 § AFL, som även gjorts tillämplig på arbetsskadeförsäkringen (6 kap. 7 § LAF) och krigsskadeersättning till sjömän (3 § KSL). I sak innebär bestämmelsen att den försäkrade skall anmäla om han eller hon börjar förvärvsarbeta, börjar förvärvsarbeta i större om- fattning än tidigare, eller fortsätter att förvärvsarbeta efter s.k. vilandeförklaring enligt 16 kap. 15 och 16 §§ AFL. Detsamma gäller om den försäkrades arbetsförmåga väsentligt förbättras utan att han eller hon börjar förvärvsarbeta, börjar förvärvsarbeta i större omfattning än tidigare, eller fortsätter att förvärvsarbeta efter s.k. vilandeförklaring enligt 16 kap. 15 och 16 §§ AFL. Beträffande bostadstillägg och äldreförsörjningsstöd anges särskilt att väsentligt ändrade inkomstförhållanden, bostads- eller boendeförhållanden samt ändrat civilstånd skall anges, jfr 26 § BTPL och 11 § ÄfsL. Beträffande garantipension har en särlösning valts efter den kritik som Lagrådet riktade mot ett förslag till en helt generell regel om anmälningsskyldighet (jfr prop. 1999/2000:127 s. 153). Således anges numera särskilt att ändrad utländsk socialförsäkringsförmån skall anmälas, jfr 6 kap. 5 § GPL. För den som bor utomlands gäller detsamma om civilståndet och familjesituationen i övrigt ändras, jfr 6 kap. 7 § GPL. Vi anser att någon långtgående slutsats angående generella regler om anmälningsskyldighet inte behöver dras av Lagrådets kritik i det nu aktuella fallet. Det ifrågavarande lag- förslaget var av komplicerad natur och gällde äldre personer. Dess- utom ligger i huvudsak uppgifter som framgår av taxeringen till grund för beräkningen av garantipension. Anmälningsskyldigheten har alltså begränsats till sådana uppgifter som inte enkelt kan ta fram på egen hand. För flertalet förmåner är det betydligt enklare för de flesta försäkrade att inse eller ta reda på vilka faktorer som påverkar rätten till eller beräkningen av en viss förmån. Att – beträffande samtliga förmåner som omfattas av vårt uppdrag – räkna upp alla de situationer som kan föranleda en anmälan om ändrade förhållanden från den försäkrade ter sig därför obehövligt. De närmare bestämmelser som behövs för att de försäkrade skall kunna fullgöra sina åligganden bör i stället ges i förordning eller myndighetsföreskrifter. Dessa kan också naturligt bifogas ett beslut varigenom den försäkrade beviljas en förmån. Vi har funnit att anmälningsskyldighet kan uppkomma t.ex. vid ändring av 1.bosättning i eller utlandsvistelse, 3.civilstånd, vårdnad och sammanboende med vuxen eller barn, 5.förvärvsarbete i eller utomlands, De nu angivna faktorerna är naturligtvis inte relevanta för alla de socialförsäkringsförmåner som omfattas av balken. Skyldigheten att anmäla ändrade förhållanden avser endast sådana faktorer som påverkar rätten till eller omfattningen av en beviljad förmån. Syftet med uppräkningen är att ge den försäkrade en god bild av vad han eller hon särskilt bör överväga att självmant underrätta Försäk- ringskassan om. Vi anser att berättigade krav på förutsägbarhet tillgodoses om en ny generell bestämmelse om anmälningsskyldig- het kompletteras med en exemplifiering av de företeelser som kan ge den försäkrade anledning att anmäla ändrade förhållanden till . Detta gäller särskilt som vi tänker oss att när- mare föreskrifter i detta ämne skall kunna meddelas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Bosättning eller förvärvsarbete i är relevant för frågan om den försäkrade över huvud taget omfattas av socialförsäkrings- skyddet. Utlandsvistelser kan påverka rätten till utbetalning av en förmån. Enligt 4 kap. 2 § SofL dras bosättningsbaserade förmåner in vid utlandsvistelse eller, i fråga om äldre- försörjningsstöd mer än . Arbetsförmågan är relevant för bl.a. förmåner vid sjukdom.