sou · GTB397 · 2006-01-01 00:00:00 — Kommitténs förslag omfattar också en utökad underrättelse- skyldighet genom att annan part än sökanden alltid skall under- rättas om beslut i ett ärende om lov, om det inte är uppenbart obe- hövligt. Underrättelsen skall dessutom ske genom delgivning, om det inte är obehövligt. föreslår vidare en samordning mellan PBL och i vissa avseenden. Kommittén föreslår också att instansordningen för överprövningen av ärenden enligt PBL och skall samordnas. Man föreslår att PBL-ärendena skall överprövas i länsstyrelserna och därefter i plan- och miljödomsto- lar, med en plan- och miljööverdomstol som sista instans. Ledningsrätt kan, enligt 1 § första stycket ledningsrättslagen (1973:1144), upplåtas för den som vill nyttja ett utrymme inom en fastighet för ledning. Ledningsrätt är en sakrättsligt skyddad rätt för ledningens ägare att dra fram och behålla olika slags ledningar över fastigheter; ett beslut om ledningsrätt gäller därefter i all framtid. Ledningsrättslagen inskränker inte möjligheten att trygga rätten att dra fram och behålla ledningar genom nyttjanderätts- eller servitutsavtal eller genom förfarande enligt expropriations- lagen (1972:719). Ofta kan ett beslut om ledningsrätt ses som en metod att bekräfta en frivillig överenskommelse mellan två parter som kom- mit till uttryck i t.ex. ett avtal, men ledningsrätt kan även användas för att tvångsvis göra det möjligt för någon att dra ledning över annans mark. Ledningsrätten har varit föremål för en statlig utredning Utredningen har avgett två betänkanden – dels delbetänkandet Ledningsrätt för elektronisk kommunikation (SOU 2002:83), dels slutbetänkandet Ledningsrätt (SOU 2004:7). Några av förslag är av visst intresse för de frågor som denna utredning har att ta ställning till. En fråga som har diskuterats är huruvida ledningsrätt skall kunna beviljas för en anläggning som utgör en integrerad del av en ledning, t.ex. för mobiltelefoni eller radiolänk, men som saknar en direkt fysisk förbindelse med själva ledningen. Led- ningsrättsutredningen gav uttryck för uppfattningen att lednings- rätt skulle kunna beviljas även i ett sådant fall. I ett avgörande 2004 slog dock fast att ledningsrätt inte kunde bevil- jas för en basstation för elektronisk kommunikation som förbinds med nätet genom radiolänk (NJA 2004, s. 336) enligt den då gäl- lande lydelsen i ledningsrättslagen. Efter ändringar i lednings- rättslagen framgår det dock numera att ledningsrätt kan beviljas även för sådana anläggningar. olika förslag har lett till en del för- ändringar i ledningsrättslagen som kan ha betydelse för frågan om anläggningar för elektronisk kommunikation, bl.a. mobiltele- . Andra förslag är föremål för fortsatt beredning inom . I detta betänkande finns anledning att närmare beröra förslag i två avseenden, nämligen andrahandsupplåtelse av ledningsrätt samt ledningsrätt i lös egen- dom. Genom en ny bestämmelse i ledningsrättslagen, 11 a §, som inför- des kan lantmäterimyndigheten i fråga om led- ningsrätt som avser ledning för elektroniskt kommunikationsnät enligt 2 § första stycket p. 1 samma lag förordna att ledningsrätts- havaren har rätt att låta någon annan dra fram och använda ytter- ligare ledningar av detta slag inom det upplåtna utrymmet. Ett sådan förordnande får dock meddelas endast om det med hänsyn till ledningens beskaffenhet finns ett behov av en sådan rätt. En prövning av andrahandsupplåtelsen kan antingen ske i samband med att den ursprungliga ledningsrätten beviljas men annars i ett senare skede enligt bestämmelserna som möjliggör en ny lednings- rättsförättning enligt 33 § ledningsrättslagen. Som bestämmelsen utformades kan andrahandsupplåtelse endast ske för elektronisk kommunikation och endast om den ursprungliga ledningsrätten beviljats för samma syfte. Det innebär att andrahandsupplåtelse i många fall inte kommer att kunna komma till stånd trots att det tekniskt hade varit möjligt att utnyttja andra typer av ledningar för att dra ledningar för elektronisk kommunikation. Ledningsrätts- utredningens uppfattning var att möjligheten till andrahandsupp- låtelse skulle kunna fungera som ett instrument för att underlätta frivilliga överenskommelser om samlokalisering och annan sam- verkan (SOU 2002:83, s 78). I propositionen som föregick lagänd- ringen, Ledningsrätt för elektronisk kommunikation (prop. 2003/04:136), konstaterade regeringen att det inte var tillfredstäl- lande att en andrahandsupplåtelse helt skulle vara beroende av fas- tighetsägarens medgivande. En sådan ordning skulle innebära att fastighetsägaren kan förhindra samutnyttjande som ledningsrätts- havaren är skyldig att medverka till enligt lagen om elektronisk kommunikation (s 19) I propositionen Från IT-politik för samhället till politik för IT- samhället (prop. 2004/05:175) föreslår regeringen att möjligheten till andrahandsupplåtelse enligt 11 a § ledningsrättslagen skall vid- gas till att omfatta samtliga de ledningsslag som räknas upp i 2 § första stycket ledningsrättslagen. Regeringen anser dock att möj- ligheten till andrahandsupplåtelse fortfarande skall vara begränsad till att endast avse ledningar som är avsedda för allmän kommuni- kation. Föreslagen i propositionen överensstämmer huvudsakligen med de förslag som ledningsrättsutredningen lämnade. Propositio- nen har ännu inte behandlats av . Ledningsrätt i lös egendom har föreslagit att ledningsrätt även skall kunna beviljas i vissa typer av lös egendom. Enligt förslaget skulle detta gälla tomträtt, byggnad eller annan anläggning som inte hör till berörd fastighet eller tomträtt samt väganordning enligt 2 § väglagen (1971:948). Vid upplåtelse i byggnad eller annan anlägg- ning som inte hör till fastigheten eller tomträtten skulle lednings- rätt upplåtas i utrymme inom den fastighet eller tomträtt där anläggningen är belägen. påpekade att ledningsrätt enligt nuvarande bestämmelser endast kan beviljas i fastighet samt sådan anläggning som blivit fastighetstillbehör. I sina överväganden om ledningsrätt för lös egendom pekar Led- ningsrättsutredningen på att ett förfarande enligt ledningsrättsla- gen är förhållandevis snabbt och billigt i jämförelse med en expro- priation. Med ledningsrätt i lös egendom skulle en operatör kunna få en antenn inplacerad i en konkurrents mast mot den senares vilja. Regeringen har ännu inte tagit ställning till förslaget. Det har dock varit föremål för remissbehandling och har mött en hel del kritik. Flera av remissinstanserna pekar på att utvidgning av led- ningsrätten på det föreslagna sättet innebär en väsentlig och grundläggande förändring av ledningsrätten. Man pekar också på det problem som det kan innebära att själva ledningsrätten är tänkt att gälla medan lös egendom har begränsad varaktig- het. Ett antal remissinstanser menar också att förslaget har till- kommit för att möjliggöra utbyggnaden av UMTS-näten, och det ifrågasätts om detta motiverar en så radikal förändring som försla- get innebär. Två av de bolag som bygger ut UMTS-näten yttrade sig över för- slaget om ledningsrätt i lös egendom: TeliaSonera ansåg att det inte fanns behov för ledningsrätt i lös egendom och att en sådan förändring skulle föra med sig en rad praktiska problem som inte hade analyserats tillräckligt av . Hi3G stödde förslaget om ledningsrätt i lös egendom, främst med hänvisning till att det skulle öka möjligheten att få tillgång till för samlokalisering. Expropriation kan ske för att tillgodose ett antal i expropriations- lagen (1972:719) angivna ändamål. förknippas expropriation med det allmännas behov av att få tillgång till mark som ägs av någon enskild. I expropriationslagen anges när en fastighet får tas i anspråk genom expropriation med äganderätt, nyttjanderätt eller servituts- rätt. Genom en expropriation kan även annan särskild rätt till fas- tighet upphävas eller begränsas. Av expropriationslagens 1 kap. 2 § andra stycket framgår de att bestämmelser i lagen som gäller fastig- het är tillämpliga även i fråga om en byggnad eller någon annan anläggning på annans mark. Enligt 2 kap. 2 § expropriationslagen får expropriation ske för att bereda utrymme för anläggning som tillgodoser ett allmänt behov av samfärdsel, transport eller annan kommunikation. I kommenta- rerna till bestämmelserna anges att begreppet annan kommunika- tion avser telekommunikation eller liknande. Bestämmelsen öpp- nar alltså utrymme för att det genom en expropriation skulle vara möjligt för en operatör på marknaden för elektronisk kommunika- tion att få tillgång till den mark som behövs för att t.ex. kunna uppföra en mobilmast med tillhörande teknikbodar. Det förefaller därför som om det, åtminstone teoretiskt, skulle vara möjligt att genom en expropriation få tillgång till en mast som uppförts på an- nans mark. Enligt 2 kap. 12 § expropriationslagen skall dock inte något expropriationstillstånd ges om ändamålet lämpligen kan tillgodoses på annat sätt eller om olägenheterna av expropriationen överväger de fördelar som kan vinnas. Kravet på att ändamålet inte skall kunna tillgodoses på annat sätt har i förarbetena till expropria- tionslagen setts som att expropriation som regel enbart skall användas när andra vägar att nå det avsedda målet är stängda samt att möjligheten till frivilliga uppgörelser bör undersökas innan expropriation tillgrips. Vid den intresseavvägning som beskrivs i andra ledet framgår av förarbetena att det skall tas hänsyn inte bara till ekonomiska utan också till ideella värden. Behovs- och skälighetsprövningen skall således ta sikte på såväl den närmare bestämningen av expropriationsområdets gränser som den rätt som skall ges den exproprierade (prop. 1972:109, s. 218). I och Starks kommentarer till expropriationslagen (andra upplagan, s. 113–114) sägs följande: I allmänhet krävs också att sökandens behov av marken har en bety- dande styrka samt att motstående intressen som skall komma att åsi- dosättas inte är av högre valör. I detta kapitel beskrivs de faktorer av teknisk natur som spelar in vid etableringen av nya . Vi tar upp radiotekniska frågor som påverkar nätplaneringen och därmed placeringen av masterna, byggnadstekniska frågor som t.ex. masternas hållfasthet samt hur det går till inför en etablering av en mast. I kapitlet behandlas också frågor om strålning. Det finns ett antal elektroniska kommunikationsnät för radio- kommunikation. Dessa kännetecknas av att de alla har olika tek- niska egenskaper, men gemensamt för dem är att kommunika- tionen sker med hjälp av radiovågor. De olika näten använder olika delar av frekvensspektrumet – allt från långvåg till mikrovåg. Detta innebär att frekvensen och våglängden varierar för de olika näten, vilket i sin tur ger olika förutsättningar och användningsområden. En sändare består i princip av en antenn som är kopplad till en strömkälla som genererar vågor med en viss frekvens. Radiovågor som sänds ut respektive tas emot av en antenn kan moduleras så att de överför information. Ju längre bärvåg man vill sända, desto längre måste antennen vara, och radiovågornas längd kan variera från mer än ner till endast . Ytter- ligare en aspekt är att ju lägre frekvens, desto längre räckvidd har vågen, eftersom långa vågor har lättare att följa atmosfärens böj- ning längs med jordytan. Korta vågor och hög frekvens betyder därmed att räckvidden minskar. Det spelar också in om nätet är avsett för mobil kommunikation eller bara för kommunikation till en fast terminal. Ett mobilnät kräver bättre täckning än ett nät för kommunikation till fasta ter- Mobiltelefonsignaler arbetar dessutom på megahertz- och gigahertzbanden, och ju högre frekvens som ett radiobaserat nät använder desto kortare måste avståndet mellan basstationerna vara. Antennerna har olika storlek och utformning beroende på fre- kvensområde och användningsområde. Antennerna i en mast får inte sitta för nära varandra, eftersom de då kan störa varandra. För radiolänkförbindelser beror storleken på en antenn även på avstån- det till nästa antenn. De mest omfattande kommunikationsnäten är näten för mobil kommunikation samt de rikstäckande marknäten för ljudradio och tv. Polisen, räddningstjänsten och Försvarsmakten har länge haft egna kommunikationsnät, men pågår en utbyggnad av ett gemensamt nät () för Polisen, räddningstjänsten m.fl. myndigheter och andra organisationer med ansvar för särskilt sam- hällskritiska funktioner. har därutöver ett radiobaserat kommunikationsnät för kommunikation för järnvägstrafiken, och sker även en uppbyggnad av fast yttäckande radio- access (FWA – Access) för datakommunikation. Utöver de allmänna kommunikationsnäten finns ett antal enskilda radioburna kommunikationsnät, bl.a. nät för taxi eller lastbilar samt egna radionät. Dessutom finns ett stort antal radiolänkförbindelser som innebär att man upprättar en kommunikation mellan två punkter med hjälp av radio i stället för med en ledningsförbindelse. Radiolänkförbindelser används ofta för kommunikation i stomnäten, för att knyta samman basstationer i mobila kommunikationsnät, som förbindelselänkar för utsänd- ning av radio- och tv-program för såväl marknät som kabel-tv-nät samt allmänt som förbindelselänkar i fasta elektroniska kommuni- kationsnät, oavsett om det gäller telefoni eller datakommunikation (bredband). Radiolänkförbindelser kan även användas i accessnät, t.ex. för bredband. I finns det tre system för allmänna kommunikationsnät för mobil kommunikation: NMT 450 (nordisk mobiltelefoni) GSM 900/1800 (global system for mobile communications) UMTS (mobile telecommunications system). NMT 450 bygger på analog radioteknik och brukar benämnas som den första generationens mobiltelefonisystem. GSM 900/1800 bygger på digital radioteknik och brukar benämnas som den andra generationens mobiltelefonisystem. UMTS kallas i dagligt tal för , dvs. den tredje generationens mobiltelefonisystem (globalt benämns sådana system IMT 2000). Ett mobiltelefonnät är uppbyggt av basstationer, växlar och ett antal centrala enheter. Basstationerna placeras i princip så att de tillsammans bildar ett sexhörnigt (hexagonformat) rutnät. Till- sammans bildar dessa basstationer ett betjäningsområde. Bas- stationens täckningsområde benämns vanligen (radio)cell. Storleken på en cell varierar, beroende på basstationens beskaf- fenhet, terrängen samt antalet användare som kan förväntas finnas i området. I ett kuperat område krävs fler basstationer än på flack mark, och skog kan leda till att räckvidden kortas vid högre fre- kvenser. Storleken på cellen är också beroende av antennhöjden, frekvensområdet, antennens beskaffenhet samt vilket slag av trafik nätet skall klara med vilken kvalitet och kapacitet (dvs. mängden användare i varje cell). Generellt sett ger ett mobilnät med låg fre- kvens och långa vågor längre räckvidd per sändare än ett mobilnät med hög frekvens och korta vågor. är det svårare att ha hög kapacitet (många samtidiga användare) i ett nät med låg fre- kvens än att ha hög kapacitet i ett nät med hög frekvens. Ett mobilnät karakteriseras av att nätet klarar att upprätthålla kommunikation med en mobilterminalutrustning som är i rörelse utan avbrott, och detta gäller även medan användaren förflyttar sig mellan olika celler. Samtalet lämnas därvid över automatiskt mellan basstationerna. Ett mobilnät består av olika delar: basstationer (BS) kontrollenheter för basstationer (BSC) växlar (MSC) nätgränsstationer (gateways). Vid vissa av dessa enheter finns nätelement som hanterar viktiga funktioner för kommunikationen, t.ex. hemlokaliseringsregister (HLR – home location register), besökslokaliseringsregister (VLR – visitor location register), noder för nätintelligens, drift och under- håll samt databaser för olika tjänster som tillhandahålls. Mellan alla dessa enheter pågår kommunikation – antingen genom radiolänk- förbindelser mellan enheterna eller genom fasta ledningsförbindel- ser. Operatörer som även har ett fast kommunikationsnät kan välja att använda fasta ledningar för att binda samman basstationerna. En mobil kommunikationstjänst tilldelas specifika frekvens- områden. Dessa områden kan sedan delas in i ett antal radiokanaler, och för varje cell i ett mobilnät finns ett visst antal sådana kanaler. Dessa kan i sin tur delas in i styrkanaler och trafikkanaler. I förhål- landet till granncellerna måste ofta olika frekvenser användas för att undvika störning. Man talar då om krav på diversitet. Vissa system använder dock bara en eller ett fåtal frekvenskanaler. För att basstation och mobilterminalutrustning skall kunna sända används s.k. duplexmod, dvs. att information sänds i båda riktningarna. Detta kräver två frekvensområden som är tillräckligt separerade. Ofta placeras antenner i tre riktningar i en mast, och dessa bildar då tre sektorsceller. Sändarna för varje cell har sina egna frekvenser, och planeringen av cellmönstret påverkas av möjligheten att åter- använda frekvenserna. Huruvida det går att använda samma fre- kvens i granncellen (enfrekvensnät) beror på systemets upp- byggnad. Ligger cellerna på tillräckligt avstånd från varandra kan dock samma frekvens alltid användas. Ökar antalet användare i en cell kan flera trafikkanaler ofta användas . I vissa nät gäller dock att ytterligare samtal inte kan kopplas upp när kapacitetsgränsen är nådd och samtliga tillgängliga kanaler används. Vid ytterligare kapacitetsbehov måste i sådana fall cellen delas upp i flera mindre celler, vilket leder till att nya basstationer måste uppföras. På så vis kan en operatör anpassa nätet efter trafikmängden. Det enklaste och ursprungliga systemet bygger på en upplänk och en nedlänk mellan terminalutrustning och basstation per cell. Det finns då två separata trafikkanaler per cell. System som använ- der separata frekvenser för olika trafikkanaler kallas FDMA-system (frequency division multiple access) och används för analoga mobil- telefonisystem, t.ex. NMT. GSM bygger i stället på TDMA-teknik (time division multiple access), vilket innebär att trafikkanalerna etableras med hjälp av tidluckor som allokeras och multiplexeras. Åtta mobiler kan sända på samma frekvens. Det innebär att flera samtal kan överföras på samma frekvens. GSM möjliggör ett stort antal duplexkanaler som kan användas i samma cell. Även fre- kvenshopp kan tillämpas. CDMA (code division multiple access) innebär att trafikkanaler separeras genom kodning, vilket gör att två mobiler kan sända på samma frekvens. Tekniken lämpar sig för såväl tal- överföring som datakommunikation och innebär ett resurseffektivt sätt att överföra kommunikationen. Sammantaget innebär dessa faktorer för möjligheterna att göra inplaceringar att radioanläggningen med tillhörande installationer måste vara av nödvändig beskaffenhet och antennen måste vara möjlig att placera på rätt position och höjd utan att störa eller stö- ras av annan radioanläggning – allt i enlighet med nätplaneringen. Eftersom näten är av olika beskaffenhet är det därmed inte möjligt att bygga ut dem med en enda gemensam infrastruktur. Näten måste i stället anpassas efter användningsområde och funktion. Detta utgör en grundläggande förutsättning vid nätplaneringen. Sedan kan operatören vid sin nätplanering behöva anpassa nätet med hänsyn till de ekonomiska förutsättningarna, marknads- mässiga krav på kvalitet, täckningsvillkor m.m. Vid sådana avvä- ganden är det även av betydelse vilken målgrupp operatören har och var denna finns rent fysiskt. En redogörelse för de största befintliga näten och vilka som är under utbyggnad lämnas i bilaga 2. Dessa nät kan vara aktuella för mastdelning. Ytterligare nätutbyggnad kommer naturligtvis att ske även , men beskrivningen har begränsats till pågående nätutbyggnad. Antenner kan placeras antingen på höga byggnader eller i eller torn. Övrig utrustning för en basstation för mobil- kommunikation placeras i ett särskilt utrymme i byggnaden eller i en separat mindre byggnad (bod eller container) i anslutning till masten eller tornet. När antennerna placeras i eller torn är det i många fall fullt möjligt för två eller flera nätbolag att sätta upp sina antenner i samma mast eller torn. Det finns dock vissa bygg- nadstekniska begränsningar för sådan samlokalisering. är per definition stagade antennbärare till sin konstruk- tion, medan torn är fristående utan stagning. består i allmän- het av fackverkskonstruktioner av metall på ett stabilt fundament. förekommer också stora stolpkonstruktioner (s.k. mono- pole) som normalt är ostagade. I dagligt tal, liksom i detta betän- kande, brukar även torn avses när man talar om . är mer anpassningsbara än torn vid inplacering av ytterligare antenner, eftersom masternas konstruktion medger att de stagas om så att de kan bära mer. Ett torn begränsas däremot i allmänhet av bärigheten hos dess fundament och stålkonstruktion; fundamentet är som regel bara anpassat för avsedd belastning trots att själva tornkonstruktionen klarar högre belastning. Om belast- ningen är på gränsen av det tillåtna kan dock stagning hjälpa i vissa fall. En nackdel med är att stagningen tar utrymme i anspråk, vilket gör att konstruktionen som regel inte är lämplig i tätbebyggt område eller där det av andra skäl saknas plats för stagning. används därför ofta i tätbebyggt område, när det inte är möjligt att placera en antenn på en byggnad. basstationer är dock i allmänhet placerade i torn även utanför tätbebyggt område. Dessa är också för låga och svaga för att medge samlokali- sering. På landsbygden är mastkonstruktionen annars som regel överlägsen, eftersom den kan byggas högre. byggdes tidigare vanligen ; att bygga om dessa för att de skall klara ytterligare inplaceringar är i allmän- het kostsamt. Eventuellt måste masten höjas för att ge önskad inplaceringshöjd. Det kan då bli nödvändigt att göra ett nytt fun- dament. går masterna att bygga på, men då kan ytterligare stag komma att skymma befintlig radioutrustning. byggs mobilmasterna i allmänhet högre – upp till 60–. beslutade om en byggnadsnorm (kon- struktionsregler – BKR) för och torn, och det finns sär- skilda beräkningsprogram som baseras på dessa regler. Dessa bestämmelser innebär t.ex. att man måste räkna med vindstötar, vilket gör det i princip omöjligt att belasta många äldre ytterligare, eftersom de skärpta bestämmelserna inte medger ytter- ligare belastningar utan att konstruktionen förändras. Endast i dåligt nyttjade och torn som är byggda enligt äldre normer är det alltjämt möjligt med inplacering. En faktor som har tillkommit är att de kablar som går upp till antennerna (matarkablarna) har blivit allt krafti- gare och tyngre. Dessa har därmed blivit en viktig faktor när man skall beräkna vindbelastningen. Figur 4.1 och torn jämförda med skogskant, kraftledningsstolpar och bostadshus i samma skala Ritningen utförd av och återgiven med tecknarens tillstånd. Källa: , , 2004, i landskapet. Hållfastighetsmässigt handlar det om att masten inte skall falla omkull, och vindfånget är avgörande i detta avseende. Även nedis- ning måste beaktas. Ytterligare stagning kan dock förstärka en masts tålighet för vindlast. Tyngden som en konstruktion kan bära är också viktig, och när den maximala belastningen uppnåtts leder ytterligare inplacering till att masten måste bytas. Inplacerings- höjden i masten spelar också in när det gäller byggnadstekniska hänsyn. En annan aspekt rör radiotekniska hänsyn som påverkas av byggnadens konstruktion. Vinkelavvikelsen för en antenn, t.ex. en parabolantenn för radiolänk, får som regel inte överstiga en halv till en grad även om det blåser hårt. Detta gäller såväl för vridning som nickning. De olika nätoperatörerna har också olika policyer för sin nätut- byggnad. En del operatörer har som princip att och torn skall klara utrustning från flera operatörer. Andra operatörer byg- ger bara för sina egna behov, och man vill dessutom ha en viss reservkapacitet för egen del. Särskilda krav gäller vid inplacering i infrastruktur för rundradionät, med hänsyn till att dessa anläggningar i allmänhet av beredskapsskäl har ett förhöjt skydd.