sou · GTB340d3 · 2006-01-01 00:00:00 — De representerar åldersspannet 15–. De är till övervägande delen studerande, varav en handfull är det på högsko- lenivå. Det är osäkert om andelen som studerar på denna nivå kommer att öka. En del av dem har p.g.a. sin låga ålder ännu inte kunnat ta ställning till högre studier. En del innehar tillfälliga prak- tikplatser och ett fåtal har anställning inom vården, eller som hant- verkare mm. De utgör representanter för den första sverigefödda generationen, som emellanåt paradoxalt kallas andragenerationens invandrare. De är 22 till antalet. Frågor om språklig kompetens ställdes bl.a. då denna sannolikt på ett direkt sätt påverkar ställningstaganden om vilken service och vilka kontakter med t.ex. myndigheter man har och vill ha på finska. Det är dessutom avgörande vilken kompetens man anser sig ha på både finska och svenska. De äldre har angett att de är säkrare på finska, där man känner sig mer kompetenta i tal än i skrift. De har också i många fall uttryckt att de inte klarar av byråkratisk finska, dvs. de har låg kapacitet i användningen av offentligt språkbruk på finska. De har i ca en fjär- dedel av fallen klara problem med svenskan, med följden att de kan kallas språksvaga på svenska, och därmed behöver de tolk eller en finskspråkig samtalspartner, kanske fr.a. vid myndighetskontakter och vid sjukhusbesök samt ifråga om åldringsvård/äldreomsorg. De resterande äldre anger också att de inte behärskar offentlig svenska särskilt väl. Många anger ordförrådet och facktermer som den stora svårigheten, men sannolikt rör det sig om problem även på andra grammatiska nivåer, liksom om behärskningen av olika stilnivåer. De yngre har till övervägande del inga problem med skriven eller talad svenska. De behärskar även offentligt språkbruk på svenska. De anger i samtliga fall, förutom för två informanter som är födda i , att deras svenska är starkare än deras finska. En del av de yngre kan karaktäriseras som analfabeter i finskans skrift, dvs. de är inte litterata på finska. De är hänvisade till ett talspråk på finska, som till stora delar är baserat på föräldrarnas talspråk, med rötterna på landsbygden i många fall, och där föräldrarnas relativt korta skolbakgrund har påverkat tillägnandet av olika stilar på finska. De anser sig behärska en finska som är till för privat bruk, i familje- och närmiljön. De saknar kunskaper i byråkratisk finska, dvs. i ett offentligt språkbruk. Ordförrådet anges som den stora stöte- stenen, men sannolikt rör det sig om problem på samtliga gramma- tiska nivåer, liksom med den offentliga stilnivån. Både generationerna fick även ange om de hade språkliga brister, som de ville åtgärda. För de äldre var en ganska utbredd syn att man inte längre hade anledning till det för svenskans vidkom- mande; det var , ansåg många, även om andra menade att det alltid fanns anledning att utveckla språket vidare. De yngre hade en större beredvillighet, fr.a. när det gäller finska. Man sak- nade ofta lokala möjligheter till språkstudier utöver de man kände till, vilka i huvudsak bestod av universitetens och högskolornas kursutbud. Man ville bl.a. bättra på ordförrådet och grammatiken för skriftligt bruk. En ganska utbredd åsikt var att man inte längre hade tillgång till bl.a. studieförbundens utbud av kurser i finska, eftersom dessa hade avvecklats vartefter. Man efterfrågade ett för- bättrat kursutbud i finska på denna nivå. Önskan att använda sin egen fritid till detta var dock ändå generellt dämpad, varför en typ av paradox kan sägas föreligga för denna aspekt. även ha att göra med att många var i färd med avsluta ungdomsti- dens studier och de hade inte planerat att studera vidare direkt. Ett omdöme som återkom var dock bristen på kompetens i by- råkratisk finska, dvs. Både den bild som gavs av speciellt de yngre informanterna om den egna kompetensen, och om vad de vill förbättra, ger anledning till att konstatera att ett del- område av målsättningen med minoritetspolitiken, att skapa förut- sättningar för att använda minoritetsspråket både för privat bruk och i offentlig miljö, inte kan anses vara tillfredsställande ombe- sörjt . Framför allt blir situationen sämre , då användningsområdena för finskan och dess domäner begränsas för varje uppväxande generation, och därmed också den bredare, mång- sidigare kompetensen i finska. De språkliga kompetenser informanterna har rapporterat beror till största delen på två faktorer: hur föräldrarna har ställt sig till stöd till finskan och användningen av den i hemmiljö, och hur sko- lan har lyckats med uppgiften att skola in i ett språkbruk som går utanför hemmets kapacitet, mot ett offentligt och mer skriftspråk- ligt språkbruk. Eftersom många av de yngre har rapporterat att man behärskar den delen av de språkliga fältet som man kan förvänta sig att hemmet ska kunna bidra med, blir en slutsats av detta att grun- den för den skriftspråkliga och offentliga språkkompetensen, dvs. en kontinuerlig påbyggnad av undervisningen genom hela skolsy- stemet i finska, är undermåligt utbyggd. Många pekade på både av- vecklingen av finska klasser, men också i detta sammanhang på bristen på gymnasienivåns studier i och på finska. Användnings- möjligheterna för finska i mer formella situationer är i dagens situ- ation dessutom få, vilket ytterligare försvagar språkets möjligheter att bli mångsidigt använt och inlärt. 7.3Informanternas syn på sig själva – identiteterna Även frågor om identitet antogs kunna ha ett samband med hur man ser på finskans möjligheter och rättigheter i . Det an- togs vidare att identitetsfrågor kan kopplas till språket, fr.a. till språklig kompetens. Frågor om än mer flexibla eller situationellt betingade identifikationer ställdes inte, då vi antog att dessa skulle vara mindre utslagsgivande beträffande utredningens huvudfrågor. Trots att man generellt i bl.a. identitetsstudier har antagit att natio- nella/kulturella identiteter s.a.s. är på väg ut, visade sig frågan vara relevant, och man hyste starka känslor om den egna etniska identi- teten, som de flesta också kunde motivera valet av. Fem olika alternativ gavs, vilka antas utgöra identifikationer på en skala från det finska, över finne i , sverigefinne, finne och svensk, till svensk. Även om alla alternativen fanns återgivna hos båda generationerna, antyder svaren att en glidning från en mer stabilt rent finsk identitet, över de tre mellanlägena mot en svensk, har inletts. En tredjedel av de äldre var enbart finska, knappt hälften ansåg sig vara i , tre såg sig som sveri- gefinnar, en som både – och, och en kände sig enbart som svensk. Men även bland de yngre fanns hela skalan, även om fallen som var enbart finska minskat till en dryg fjärdedel, och bara två var i . Lika många som kände sig som enbart kände sig som sverigefinnar (6), fyra som både - och, och fyra som svenskar. 18 av 22 yngre anger alltså en identitet som har med finskhet att göra, på ett eller annat sätt. Motiveringarna var ganska varierande, och samma motivering kunde användas för olika identiteter, i båda generationerna. För- utom att man kunde se en del hänvisningar till drag som kan klassas som tillhöriga kategorin Blut und , liksom till traditioner, mentalitet, sisu, ishockey, skolgång, kamrater, vistelsetid osv., fanns språk med som det oftast nämnda motivet till val av identifi- kation. Detta gällde både finska och svenska. Det senare nämndes alltså också som en identifikationsfaktor, bland både äldre och yngre. Det fanns dock en klar och något oväntad skillnad mellan generationerna. De äldre hänvisade till språket (finska) i många fall, men finskan fanns mer än dubbelt så ofta med bland de yngres omnämnanden. Vi har tolkat det som så, att för de äldre har finskan en naturlig plats i identiteten, och man har en självklar relation mellan identitet och språklig kompetens. De yngre däremot, som i de flesta fallen har angett att de dels kan svenska bättre, dels anger brister i sin finska på olika sätt, har antagligen gett finskan en annan typ av utrymme. Den utgör, även enligt de yngres egna och föräldragenerationens, de äldres, kommentarer om deras barn, ett känslospråk. Men finskan får dessutom axla en tydlig symbolfunk- tion för det finska och för finsk identitet. Kopplingen mellan hög språklig kompetens i finska och finskbetonad identitet var möjligen svagare, men relationen mellan finskan och dess symbolfunktion starkare, än väntat. En hypotetisk slutsats är emellertid att identitet – om den är baserad på språklig kompetens – inte ensam skulle ha en avgörande betydelse för viljan att förorda t.ex. finskspråkig ser- vice inom olika domäner. En allmän inställning till vilken position finskan i har och kanske också borde få, inledde ett block med frågor. Det fanns re- lativt tydliga skillnader mellan generationerna för detta. Den tydli- gaste var att de äldre generellt levde med dessa frågor, och finskans minoritetsställning aktualiserades för dem i många olika samman- hang. Finskans position var ett samtalsämne bland vänner och be- kanta, i föreningar, man fick information genom tidningar och TV osv. De verkade relativt sett mer insatta i debatten och hade också oftare klart för sig vad minoritetsställningen – i allmänna ordalag – bestod av. Däremot hade man i likhet med de yngre relativt sällan klart för sig vad ställningen förde med sig i detalj, vad man kunde förvänta sig och kräva av den och av samhället. De yngre var dels ytligare insatta i debatten, dels hade färre kunskap om minoritets- ställningen. Yngre män verkade klart mer insatta i denna frågeställ- ning än yngre kvinnor. Bristen på insikter ledde också för en handfull yngre till att man var mindre benägna att uttala sig speci- fikt om frågan och också om t.ex. resultaten av en svensk integra- tionspolitik. De som ändå visste mer om finskans minoritetsställning sam- manfattade ofta detta med att den inte reflekterades i praktiken för finskans del. Detta gällde både äldres och yngres åsikter. En annan åsikt som både generationerna delade var att man på sverigefinskt håll var för flata, alltför tillbakadragna. Man borde aktivera sig mera och kräva det som ställningen gav utrymme för. De som visste mer om finskans ställning, betonade främst två or- saker till att detta var rätt och riktigt. Det ena rörde den långvariga gemensamma historiska bakgrunden, det andra rörde det stora an- talet sverigefinnar och deras bidrag till uppbyggnaden av det mo- derna, industrialiserade folkhems-Sverige. Det fanns ytterligare en skillnad mellan äldre och yngre, som bottnade i bristen på kunskap om minoritetsställningen. De äldre gjorde i stort sett alla en klar åtskillnad mellan en minoritetsställ- ning/-politik och en invandrar-/integrationspolitik. De yngre var försiktigare, och använde sig oftare av argument för stöd till fins- kan från ett jämlikhetsperspektiv, som bottnade i att alla har samma rätt till stöd för sitt eget språk. Detta är den omvända for- muleringen av vad det omgivande samhället ofta förmedlar till dem, att eftersom inte alla språk kan få samma möjligheter, ska heller inte finskan ha några speciella rättigheter. De äldre har både genom sina egna erfarenheter, genom vilka de sett finskans uppgång och fall, och genom sverigefinska media kunnat skaffa sig en mer gedi- gen kunskap. Har de dessutom haft egna barn, har de konfronterats med hemspråksdebatten och kanske deltagit i kampen för att få arrangera och senare, få behålla finskundervisningen för deras barn. Mycket av detta är de flesta yngre inte medvetna om, antagligen mest för att de inte har samma intresse för eller möjlig- heter att följa sverigefinska media. Anledningen till att man är hän- visad till sverigefinska media är att svenskspråkiga media har visat ett sporadiskt eller inget intresse för dessa ämnesområden. Bristen på djupare information om minoritetsställningen leder synbarligen också till en mer avmätt och tillbakadragen inställning till finskans möjligheter och rättigheter. Om man inte vet om sina språkliga och minoritetsrättigheter, vet man heller inte hur och vilka krav man kan ställa på samhället. Ur samhällets synvinkel är detta dubbelbottnat. Å ena sidan kan man inte genomföra en lyckad minoritetspolitik om medborgarna själva inte känner till sina möjligheter, å andra sidan kan man styra medborgarnas krav i den riktning man vill, genom att inte informera om deras möjlig- heter, i detta fall om vad minoritetsställningen innebär. Det är på ett djupare plan en fråga om demokratins grundläggande principer. Om denna brist på insikter hos dessa yngre beror på brist på in- formation, genom att bl.a. skolan och svenskspråkiga media inte förmedlar den, blir slutsatsen att informationsflödet behöver för- bättras, kanske främst bland de unga, och inte enbart på finska. 7.5Användningen av finska i olika sammanhang Både frågan om en domänanknuten och en personbunden använd- ning av finska pekade entydigt i samma riktning. En viktig bak- grundsfaktor för detta bör anges först. Finskan i har inte kunnat utveckla en ställning som ett omfattande och mångsidigt använt språk. Finskan har återkommande främst använts inom de privata och fritidsanknutna domänerna, inom viss undervisning, vissa media, begränsat inom kulturaktiviteter, idrott och inom det politiska fältet. Den domänutvidgning som finskan inledde fr.a. efter att de stora inflyttnings- kullarna anlänt avbröts redan under 1980- talet. Finskan har först åter etablerat sig som ett offentligt språk, men i högst begränsad utsträckning. Både äldre och yngre informanter har en klart avgränsad använd- ning i de allra flesta fallen av finska, nämligen till familje- och pri- De fåtal kontakterna inom offentliga domäner, t.ex. med myndigheter, har antingen skett genom tolk/språkhjälp i ound- gängliga fall, eller med finskkunnig personal på t.ex. sjukhus, men oftare mer eller mindre sporadiskt; enskilda individer har av någon spontan anledning bestämt sig för att använda finska. Bland de yngre nämns också , vilket är helt i enlighet med ovan nämnda tendens, att finskan i övrigt används med äldre släktingar, ofta vid besök i . I anslutning till en diskussion om ett utvidgat förvaltningsom- råde för finska, kan man konstatera att detta skulle kunna leda till en viss revitalisering av finskan i mer offentliga sammanhang, och utvecklingen av den till ett mer mångsidigt brukat språk. Detta förutsätter dock två saker, förutom den utbyggda och skyddade möjligheten att få använda finska. Det ena är att de myndighets- eller serviceanställda – förutsatt att tolk inte används regelmässigt – själva behärskar en finska som är mångsidig och anpassad till yrkes- /serviceutövningen. Det andra är att kunderna/de vanliga sverige- finnarna, får en möjlighet att utveckla sitt språk till en sådan nivå, att man behärskar inte bara den privata sfärens finska, utan även en mer anpassad finska, både beträffande ordförråd och grammatik samt dess stilistiska nivåer. Som det är , skulle många unga inte använda finska i t.ex. myndighetskontakter, bl.a. med hänvisning till att man inte behärskar finskan tillräckligt väl för dessa behov, och då man däremot kan klara av det på svenska. 7.6Om användningen av finska och hjälp med svenskan vid myndighetskontakter Av de yngre rapporterar alla att de klarar av svenskan i de situatio- ner som de kan tänkas använda den i, även med myndigheter. De klarar generellt inte av samma kommunikation på finska. De äldre har i ca en fjärdedel av samtliga fall uppenbara och direkta behov av språkhjälp eller tolk vid sådana kontakter, på svenska. Även de övriga äldre har till stor del behov av stöd vid skriftlig eller mer krä- vande användning av svenska för offentligt bruk/kontakter med myndigheter. De äldre menar också, att de å ena sidan inte har utvecklat sin finska i riktning mot ett offentligt bruk, men att de å andra sidan också tappat en del av den kompetens de en gång besatt inom dessa domäner, efter sin långa vistelsetid i . De saknar också delvis kontakter med den moderna utvecklingen av finskan i , som finskan i av nödtvång måste utveckla ett eget fackordförråd inom mycken offentlig verksamhet, då samhällena och servicefunktionerna skiljer sig åt mellan och . De äldre menar trots detta att de i 20 fall av 23 skulle använda finska i kontakter med myndigheter, om tillfälle gavs. Behovet att kunna uttrycka sig säkert själv övervinner önskemålen att skaffa sig en bredare egen språklig kompetens i finska. Det visar också att man känner sig språkligt tryggare och bekvämare på finska. Det finns i de synpunkter på och graderingen av vilka service- funktioner som är viktigast för dem, på finska, en skala som ter sig relativt naturlig. Den gäller främst de äldre, men även de yngre har liknande åsikter om detta. De viktigaste domänerna inom vilka man vill ha service på finska är åldringsvård/äldreomsorg och sjukvård. Dessa utgör ibland livskritiska kommunikationssituationer, som inte får innehålla alltför mycket av fri tolkning av vad som har av- handlats mellan de inblandade i samtalet. De näst viktigaste domänerna för de flesta äldre utgörs av sådan myndighetsutövning, där små misstag likaså kan leda till ganska ödesdigra, eller åtminstone svårreparabla missförstånd (speciellt om man har svårigheter med språket), nämligen och . Det tredje fältet som likaså prioriteras högt är skolområdet och stöd/undervisning i och på finska. De yngre tenderar att uppvär- dera det senare, antagligen av flera skäl. Bland annat har de egen färsk positiv erfarenhet av skolvärlden och undervisning åtmin- stone till viss del på finska. Äldreomsorg är för deras egen del en hypotetisk fråga, även om många har den inpå knuten genom åld- rande föräldrar. Likaså kan sjukvård för en yngre och friskare per- son vara en mer hypotetisk fråga. Dessutom har de yngre sina goda kunskaper i svenska att falla tillbaka på. De äldre uttrycker för sin egen del dessutom farhågor för språkförlust i svenska vid åldrandet. De yngre uttrycker samma farhåga för anhörigas del. Detta påverkar samtliga till att värdera just åldringsvård, speciellt med tillägget sjukdomsbild, som det absolut viktigaste området att få finskspråkig service på. Denna synpunkt blir desto viktigare i ett längre tidsperspektiv, eftersom de tidiga, stora kullarna av invandrare från nu sakta men säkert är på väg upp i pensionsåldern. Om den andel som dessa resultat antyder äger en vidare tillämplighet, att ca en fjärdedel behöver språkstöd eller tolk, behöver tolkfrågan eller tillgäng- ligheten av finskkunnig personal bli en fråga som ges särskilt ut- rymme i framtida diskussioner om finskans särställning. bland de övriga dessutom finns många som vid stigande ålder av å ena sidan sociala skäl – man tappar kontakten med svenska före detta arbetskamrater – och å andra sidan av medicinska skäl – för- lorar svenskan vid olika typer av åldersrelaterade sjukdomar, är framtidsutsikterna ytterligare mer alarmerande beträffande behovet av språkligt stöd relaterat till tillgången på det. En slutsats torde vara att de som ska kunna utbildas till att erbjuda denna typ av service är tvåspråkiga sverigefinska ungdomar, vilket kräver insatser både inom yrkes- och språkutbildningen. För denna aspekt, användning av finska med myndigheter, fanns det en regional prägel: de från övriga kommuner uttryckte klart oftare att man ville utnyttja sådana möjligheter än de andra tre kategorierna, 10 av 12, medan de övriga hade en jämn fördelning med ca hälften vardera, dvs. ca hälften skulle använda sig av finska vid kontakter med myndigheter, hälften inte. 7.7Mediekonsumtion på finska om finskt, sverigefinskt och svenskt Mer än hälften () av informanterna ser på/lyssnar på finska TV-program, och något färre () ser/lyssnar på sverigefinska TV-program. Det senare hänför sig mest till de dagliga nyheterna (Uutiset). Knappt hälften hade hyrt finskspråkiga fil- mer. Både för radioprogram och tidningar konsumerade fler de sve- rigefinska alternativen än de finska från , men t.ex. finska dagstidningar lästes fortfarande av många (). För radiopro- grammen var situationen dessutom den, att något fler än hälften () lyssnade inte på finskspråkiga program alls, medan detta endast gällde ca drygt en fjärdedel för tidningar. Tidningsläsandet är i sin helhet i stort sett lika frekvent som TV-tittandet på finska. Det finns en klar skiljelinje för dessa mediekonsumtionsvanor. De yngre ser på/lyssnar på finskspråkiga media och läser på finska i betydligt mindre utsträckning än de äldre. En del av de yngre me- nar också att de snarare konsumerar finskspråkiga program till- sammans med sina föräldrar, än av egen vilja. Denna åtskillnad mellan generationerna är naturlig av ett skäl. Den språkliga kapaciteten är svagare i finska bland de yngre, samti- digt som deras svenska är starkare. Åtminstone beträffande den dagliga konsumtionen av tidningar torde detta spela en avgörande roll, liksom för radio. Å andra sidan, som vi påpekat ovan, leder detta till en spiral av mer motstånd till att läsa/lyssna på finska, ju mer sällan man konsumerar media på finska, i och med att språk- färdigheten avtar när man inte underhåller och utvecklar språket. För minoritetspositionens del har detta också följder. De äldre har både genom sina egna erfarenheter och genom sverigefinska media fr.a. – Sisuradio, SVT:s finska nyheter och de två nationella tidningarna – kunnat skaffa sig en mer gedigen kunskap om sveri- gefinskheten och dess minoritetsposition. Detta beror både på de ovan nämnda språkliga aspekterna och vanorna, men också på att svenska media sällan kommenterar de sverigefinska frågorna. 7.8Bruket av finska bland de äldres familjer och de yngres, samt om finskan i förskola och skola De äldre männen och kvinnorna visade sig ha lite olika mönster i det språkliga umgänget med egna barn och barnbarn. Medan samt- liga män sade sig använda finska med sina barn, använde ungefär hälften av de äldre kvinnorna finska med barnen. En orsak kan vara att kvinnorna i högre grad bildat familj med svenskar, vilket påver- kat språkvalet i familjen mer entydigt i riktning mot svenskan. Fyra av åtta äldre mäns barnageneration hade fått modersmåls- stöd i finska. Endast två av de äldre kvinnorna sade att deras barn hade fått modersmålsstöd i förskolan. Förutom naturliga orsaker, t.ex. att barnen flyttade till efter förskoleåldern, var en van- lig orsak att man inte hade fått information om denna möjlighet. Andra fick inget modersmålsstöd även om man själv hade velat ha det. En del avstod då eftersom den finskspråkiga förskolan låg alltför långt bort. Modersmålsstöd i finska för barnen har varit ett relativt främmande fenomen, dels p.g.a. av bristen på information, dels p.g.a. av alternativen: ett par kvinnor hade varit hemma med barnen, andra hade valt svenska alternativ, även när trycket på att endast erbjuda barnen svenskspråkig förskola hade uteblivit från svenska anhöriga. Alla äldre hade inte barnbarn i förskoleålder ännu, men endast fyra av elva äldre mäns barnbarn hade fått modersmålsstöd i finska i förskoleåldern. Motsvarande siffra för äldre kvinnor var två. I denna generation, även om de äldre inte alltid kunde säga säkert hur det hade förhållit sig med det, var modersmålsstöd i förskolan sällsynt. En del visste att de inte fått någon information, andra att deras barn hade fått söka information om förskoleverksamhet på finska själva, andra åter att de trots detta inte kunde få sådant stöd. Ett mönster verkade dock utmejsla sig. De som hade arrangerat finskspråkig förskoleverksamhet för barnen, var familjer som även i barnbarnens generation fortsatte den traditionen. Detta kunde också gälla dem, som på annat sätt hade fått en finskspråkig grund i motsvarande ålder. Omvänt verkar det vara som så, att de flesta barn som inte hade fått finskspråkig förskoleverksamhet, valde samma alternativ i sin tur för sina barn. Alla de äldre ville dock inte blanda sig i barnens uppfostran av deras barn i sin tur.