sou · GTB3116d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Om rennäringsdelegationen skulle kunna spela en roll av det slag som det här är fråga om skulle det dock fordras att delegationens sammansättning förändras, bl.a. för att ge de privata markägarintressena plats i delegationen på ett sätt som motsvarar samebymedlemmarnas representation. Nackdelen med denna modell är att den ger ett visst regional inflytande, men inte något lokalt. Det skall vidare noteras att med en sådan modell kan samebymedlemmar och markägare uppnå ett inflytande, men det kan inte bli frågan om samverkan på jämställda villkor med staten. svarar enligt sin instruktion för den statliga förvaltningen i länet. skall därför utifrån ett statligt helhetsperspektiv samordna olika samhällsintressen inom myndighetens ansvarsområden. Rennäringsdelegationen är ett organ inom . Ledamöterna utses av och det finns en statlig majoritet inom delegationerna. Det kan också komma att uppfattas som något märkligt att på samma principiella grunder lägga fast en organisation för jakten och en helt annan för fisket. Den andra tänkbara modellen skulle för den statliga marken ovan- för odlingsgränsen och på renbetesfjällen vara att staten och de en- skilda samebyarna i ett avtal bestämmer hur fiskerätten skall fördelas. Eftersom det är fråga om ett stort antal sjöar skulle dessa kunna delas upp mellan samebyarna och staten. Vardera parten kan då få ensam- rätt till ett bestämt fiskevatten, vara ansvarig för fiskevården och i egen regi upplåta fiskerätten. Regeringen skulle kunna ge i uppdrag att göra en kartläggning av samtliga sjöar och efter överläggningar med berörda intressen lämna förslag om fördelningen. På marken nedanför odlingsgränsen skulle samma syn- Gemensam förvaltning av jakt och fiske sätt kunna anläggas, med den skillnaden att samebymedlemmarna där har en svagare rätt och att ägarförhållandena i fråga om marken ser annorlunda ut. Jag har tidigare påpekat att en avtalslösning har den nackdelen att en förhandling om och tecknande av avtal mellan parterna kan förväntas bli en omfattande och tidsödande process. Jag har därför tidigare förordat lagstiftning. Även (Sportfiskarna) har påpekat att en avtalslösning är ett dåligt alternativ. Skälet är att sportfiskarnas tillgång till sjöar skulle minska om det skedde en uppdelning. Den tredje möjligheten är att på samma sätt som för jakten finna en lokal gemensam förvaltning som ger utrymme för att lösa in- tressemotsättningar och som leder till en bra fiskevård. För en sådan lösning talar redan det faktum att en stor del av fiskerätten på den statliga marken ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen tillhör samebymedlemmarna. Samebymedlemmarna tillerkänns ett genuint lokalt inflytande. Sportfiskarna har i utredningsarbetet redovisat tveksamhet gentemot större förändringar i förhållande till nuvarande ordning. Man menar att det inte finns några nämnvärda konflikter mellan sportfiskare och samebymedlemmar i samband med fisket. Dagens system är väl fungerande så när som på länsstyrelsernas bristande resurser för fiskevård. Man är rädd att fisket skall komma i skymundan för jakten. Det kan bli svårt att få tillräckligt många ideellt och frivilligt arbe- tande krafter engagerade i fiskevården. Betoningen av ideellt, lokalt arbete skulle kunna tolkas så att det arbete som utförs av kvalifice- rad och välutbildad personal hos länsstyrelserna skall ersättas av ideella insatser. Slutsatser om förvaltning av fisket Sportfiskarna har i utredningsarbetet inte redovisat någon annan uppfattning än min då det gäller bedömningen av fördelningen av jakt- och fiskerättigheterna mellan samebymedlemmar och andra innehavare av jakt- och fiskerätt. Sportfiskarna motsätter sig inte Gemensam förvaltning av jakt och fiske heller i och för sig tanken bakom en lokal förvaltning, men inom organisationer finns en oro och osäkerhet i viktiga avseenden. Om invändningarna från Sportfiskarna kan sägas att oron i och för sig inte är förvånande. Den föreslagna förändringen är stor. Den tveksamhet som förs fram kan ha en viss bärighet, men flera av fråge- tecknen kan också lätt rätas ut. Även om intressemotsättningarna är få så är det inte säkert att så kommer att vara fallet även . Den dubbla fiskerätten utgör i sig en grogrund för konflikter. En ökad medve- tenhet från samebymedlemmarnas sida om de rättigheter de har kan leda till ökade aktiviteter. Därtill kan komma att en ökad fisketurism kan göra fiskeupplåtelser mer attraktiva . Trycket på de goda fiskevattnen kommer att öka. I en sådan situation kommer frå- gan om rätten till fiske att få ökad betydelse. Förslaget om samverkansområden innebär, som kommer att fram- gå av avsnitt 9.4.2 och kapitel 10, visserligen att man kan förvänta sig ett ökat frivilligarbete. Det innebär emellertid inte att det går att avstå från den expertis som finns hos länsstyrelserna. Länsvis plane- ring, rollen som regional kunskapsbank, råd och anvisningar, gransk- ning av fiskevårdsplaner i samverkansområdena, deltagande i natur- vårdsarbetet i stort och andra uppgifter ställer krav på en bibehållen kunskap. Detta står inte i motsats till en förväntan på ett ökat fri- villigengagemang. Vilken uppfattning man har om en gemensam förvaltning för jakt och fiske beror också delvis på vilket perspektiv man anlägger. För markägarna kan en praktisk ordning betyda en ordning där samma organisation hanterar jakt och fiske. Detsamma kan gälla för same- bymedlemmarna. För Sportfiskarna kan bilden se annorlunda ut, det som är praktiskt för den ene kan uppfattas som hotande av den andre. Till detta kommer behovet av ett givande och ett tagande över verk- samhetsgränserna. Så kan t.ex. organisatoriska erfarenheter från fiskets område, där konflikterna varit färre, vara av värde för jakten. En förändring i förhållande till dagens ordning är emellertid också nödvändig för att samebymedlemmarna skall få rätt att upplåta sin fiskerätt på samma villkor som andra innehavare av fiskerätt. Nuva- rande system innehåller inte någon sådan möjlighet. En förändring behöver alltså göras av dagens ordning. Den minsta tänkbara för- ändringen är den som jag redan nämnt, alltså inrättandet av ett organ med ansvar för i stort sett hela det samlade fisket i länet utom kust- fisket. Detta skulle emellertid med nödvändighet i huvudsak få ställ- ning som ett rådgivande organ. Jag förordar i stället en gemensam Gemensam förvaltning av jakt och fiske förvaltning som tar sig sådana uttryck att alla de parter som har jakt- och fiskerätt deltar i den på likvärdiga villkor. Något alternativ av annat slag har inte kommit fram under utredningens gång. Min uppfattning att det bör bildas en för jakten och fisket gemen- sam förvaltning delas av merparten av de sakkunniga och experter som deltagit i utredningsarbetet, bl.a. av experterna från majoritet, (), (), Skogsindustrierna, och . Även , som vi samrått med, har denna uppfattning. Det är trots detta inget som hindrar att de förändringar som jag föreslår i nästa avsnitt genomförs i flera etapper. Det är angeläget att arbetet med fiske och fiskevård inte får stå tillbaka för det intresse som kan komma att ägnas åt jakten i samverkansområdena, inte minst i ett inledande skede. En reform av detta slag är inte lätt att genom- föra. Även en nödvändig förändring kan vara förknippad med många svårigheter och knutar som måste lösas upp på ett klokt sätt. Det skulle därför t.o.m. kunna finnas vissa fördelar med att i en första etapp koncentrera kraften på en gemensam förvaltning av jakten. Sedan, förslagsvis efter en treårsperiod, kan fisket föras in i bilden. Då bör det i de flesta samverkansområden finnas utrymme för att ägna uppmärksamhet åt de särskilda förutsättningar som gäller för sport- fisket. Under de första årens arbete kan man också ha vunnit erfaren- heter som kan underlätta övergången för fiskets del. Till detta kom- mer att länsstyrelserna spelar en viktig roll i reformarbetet. Också för deras del kan förutsättningarna för en satsning på fisket vara bättre i detta skede. Sportfiskarnas önskemål om ökade anslag till fiskevårdande åtgär- der har jag inte kunnat behandla. Det har legat utanför direktiven och något ekonomiskt utrymme för att lägga fram ett sådant förslag har jag inte haft. Jag föreställer mig att denna diskussion bör föras vidare i ett annat sammanhang, nämligen behandlingen av betänkan- det Fiskevårdens finansiering (SOU 2005:76). Genom de förslag som läggs fram där beräknas minst 60–tillföras fiskevården genom en fiskevårdsavgift. Gemensam förvaltning av jakt och fiske 9.4Den framtida förvaltningen: Alternativ I 9.4.1Innebörden i alternativ I I avsnitt 8.3 har jag redovisat frågan om inlösen av samisk jakt- och fiskerätt inom vissa av de områden som berörs av utredningsarbetet. Alternativ I bygger på nuvarande förhållanden och innehåller inte något förslag till inlösen av samiska jakt- och fiskerättigheter. Alter- nativ II redovisas i avsnitt 9.5. 9.4.2Den framtida jakt- och fiskeförvaltningen (alternativ I) Förslag enligt alternativ I: En ny lag reglerar förvaltningen av jakt och fiske inom åretruntmarkerna i lappmarkerna och på ren- betesfjällen. På grund av skillnaderna mellan nuvarande ordning och den ordning som föreslås används inte benämningarna vilt- vårdsområde och fiskevårdsområde utan i stället termerna sam- verkansområden och samverkansföreningar. Samebymedlemmar och markägare skall vara medlemmar i samverkansföreningen. Ortsbor som inte är markägare eller same- bymedlemmar skall ges möjlighet att på olika sätt påverka utveck- lingen. Ett lokalt inflytande även i övrigt bör eftersträvas i sam- verkansföreningen. Ett samarbete mellan samverkansföreningen och jägarnas och fiskarnas organisationer är en förutsättning för att verksamheten skall kunna fungera. Någon inlösen av samisk jakt- och fiskerätt sker inte i detta alternativ. Som framgått i avsnitt 8.3 har jag övervägt om det skulle vara möjligt att lösa in delar av samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt mot er- sättning. Den ersättning som jag har övervägt har varit både pengar och ersättning i form av ensamrätt till jakt- och fiske på viss mark. Det har emellertid inte visat sig möjligt att nå fram till en samsyn kring ett förslag om inlösen. Motståndet finns i första hand hos företrädarna för samebyarna. I alternativ I utgår jag från att ingen inlösen av samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt sker. Gemensam förvaltning av jakt och fiske Jag föreslår att all mark och alla vatten inom samebyarnas betesom- råde som det finns delad jakträtt respektive fiskerätt till, utom vinter- betesområdena, skall ingå i områden för jakt- och fiskesamverkan. Den som har jakt- eller fiskerätt i området skall ingå i samverkans- föreningen. Det betyder att markägare och samebymedlemmar blir medlemmar. Bakom mitt förslag ligger en önskan att inom vissa givna ramar förankra beslutsfattandet i det lokala samhället. har markägare, samebyar och ortsbor betonat att man har större möjlig- heter att lokalt lösa många problem än vad regionala och centrala myndigheter har. En förutsättning för att detta skall vara sant är att viljan till samarbete är tillräckligt stor för att man skall kunna ta sig över de inledande problem som ett nytt system säkert kommer att föra med sig. Parterna skulle alltså för marken ovanför odlingsgränsen i lapp- markerna vara staten, samebymedlemmarna och de privata markägar- na (inklusive allmänningar och berörda skogsbolag). Nedanför odlingsgränsen på skogssamebyarnas åretruntmarker skulle parterna i huvudsak utgöras av samebymedlemmar, skogsbo- lag (främst och ) och privata ägare i övrigt. På renbetesfjällen skulle det vara staten och samebymedlemmar. Samebyarnas betesområden är tillräckligt stora för att också kunna vara egna älgskötselområden. Det innebär att man skulle slippa kra- vet på licens. Det borde finnas starka drivkrafter för en utveckling där samverkansområden även blir älgskötselområden. Hur stora samverkansområdena skall vara kan diskuteras. Om varje samebys betesområde skall utgöra ett samverkansområde finns en påtaglig risk för att administrationen sammantaget skulle bli för svår- hanterlig. Alltför många personer skulle tvingas lägga ned ett alltför stort arbete i den egna samverkansföreningen. En tillräcklig stadga och uthållighet skulle vara svår att garantera. Jag har därför stannat för att det bör vara ett mindre antal samver- kansområden, vilket skulle kunna ge en minskad administration och bättre stadga i verksamheten. Större områden skulle också ge under- lag för bättre jakt- och fiskevård. De samlade erfarenheterna hos länens rennäringsförvaltningar pekar mot att ett lämpligt antal sam- verkansområden är ett tiotal, kanske tre vardera i och och fyra–fem i . Innebörden skulle alltså vara att flera samebyars betesområden bildar ett samverkans- Gemensam förvaltning av jakt och fiske Det skull betyda att antalet samverkansområden skulle hamna i samma storleksordning som antalet kommuner. I den mån kommunerna ses som lokala organ, något som torde vara allmänt accepterat även om det här rör sig om kommuner med mycket stora ytor, så är alltså samverkansområdena också att se som sådana. Det är emellertid viktigt att man då indelningen sker försäkrar sig om att antalet samverkansområden blir tillräckligt stort för att den lokala prägeln skall vara tydlig. Därför bör även fördelar och nackdelar med något fler än ett tiotal samverkansområden noga prövas. För att få en rimlig enkelhet i systemet måste gränsdragningen vid bildandet av samverkansområden vara samebyarnas gränser. Ett eller flera av samebyarnas betesområden bör alltså bilda ett samver- kansområde. Hänsyn bör emellertid också i den utsträckning som är möjlig tas till viltvård och jakt (t.ex. i fråga om älg som rör sig över mycket stora områden). På samma sätt bör så långt det är möjligt även hänsyn tas till att indelningen är lämplig ur ett fiskevårdsper- spektiv. Med de lokala men ändå relativt stora samverkansområden som jag talar om bör förutsättningarna för sådana hänsynstaganden vara goda. Samverkansföreningarna och det lokala samrådet Som framgått av avsnitt 3.3.3 är det som beslutar om registrering av älglicensområden och älgtilldelningen. Som under- lag för detta beslut äger ett lokalt samråd rum. Vid detta samråd fattas beslut om förslag om avskjutningens storlek, tilldelning, av- skjutningsprinciper, jakttider, skadeförebyggande åtgärder och bio- topvårdsåtgärder. Detta samråd administreras av Svenska jägarför- bundet. Förbundet, som ser uppgiften som en del av sitt s.k. allmänna uppdrag från staten, har tillsammans med , LRF/Skogsägarna, och Skogsindustrierna träffat en principöverenskommelse om riktlinjer för detta samråd. Målet är att enighet skall uppnås i samrådet. Resultatet av samrådet skall redo- visas i ett protokoll. Detta skickas till . I behandlar länsviltnämnden samrådsförslagen och beslutar om en re- kommendation till . fattar därefter beslut. Förslagen från samrådet följs om enighet råder. Med samverkansområden av det slag jag föreslår kommer länssty- relsen även fortsättningsvis att behöva besluta om älglicensområden. Varje samverkansområde skall vara ett sådant licensområde. Gemensam förvaltning av jakt och fiske samråd om storleken på älglicensområdet kommer därför inte att vara nödvändigt. Även ramlicensbeslut, dvs. beslut om det totala antalet älgar som får skjutas inom samverkansområdet, bör inled- ningsvis fattas av . Av bilagan till jaktförordningen följer också att beslutar om jakttiden inom vissa givna förut- sättningar. När det gäller ramlicensbeslutet bör även fortsättningsvis det lokala samråd som administreras av ligga till grund för detta beslut. Som jag påpekat redan under 9.3.1 är dock en grundläggande förutsättning att samebymedlemmarna fullt ut göras delaktiga i både den centrala överenskommelsen beträffande förvalt- ningen av älg och i det lokala samrådet. Även här finns det anledning att påpeka att en utredning tillsatts om den framtida älgför- valtningen. Det kan betyda att en omförhandling måste ske, där och () redan från början kan påverka älgjaktssystemets utformning. Om så inte sker kan knappast lägga samrådets rekommendationer till grund för sina beslut inom dessa områden. Skälet för detta är att det knappast kan betraktas som ett fullständigt samråd om en inneha- vare av jakträtt inte har varit representerad i hela beslutskedjan, från principöverenskommelse till lokalt samråd. När det gäller övriga frågor i vilka samråd äger rum och där fattar beslut, t.ex. fördelningen av älgar inom licensområdet, avskjutningsprinciper och viltvårdsåtgärder, övertas dessa uppgifter av samverkansföreningarna. Dessa frågor skall lokalt lösas inom föreningen av medlemmarna. De skall därför inte beslutas av . Som en följd skall samrådet om dessa frågor vara förlagt till samverkansföreningen. Det är emellertid angeläget att samråd där sker med bl.a. jägarnas organisationer. Genom föreningen kan intressemotsättningar mellan parterna lösas, vilket redan i sig också måste öka värdet av jakten. utnyttjar inte samtliga parter sin tilldelning av älg. Den outnyttjade delen kan i ett samverkansområde komma de medlemmar till godo som önskar öka sin jakt. Alternativt kan den outnyttjade delen upplåtas. Jag åter- kommer till detta. Samverkansföreningarna och vilt- och fiskevården Det skulle genom samverkansföreningarnas arbete ges betydligt bättre förutsättningar för vilt- och fiskevård. saknas ofta samverkan mellan staten och samebyarna, vilket resulterar i en liten eller obe- Gemensam förvaltning av jakt och fiske fintlig vilt- och fiskevård. Förbättringarna i detta avseende skulle i sin tur kunna ge bättre förutsättningar för ett uthålligt nyttjande av vilt- och fiskresurserna och därmed ökade möjligheter till jakt och fiske. Samverkansföreningarna och markägarens respektive sameby- medlemmarnas egen jakträtt- och fiskerätt Den gemensamma förvaltning som jag föreslår om jakt och fiske innebär inte att markägarens och samebymedlemmarnas jakt- och fiskerätt upphävs. Såväl markägarens som samebymedlemmens jakt- och fiskerätt kvarstår oförändrade i lag. För markägaren är detta 10 § jaktlagen och 9 § fiskelagen. För samebymedlemmar är det 25 § ren- näringslagen. Det är dock som tidigare påpekats viktigt att notera att varken markägare eller samebymedlemmar har en ensam jakt- och fiskerätt till marken. Jag har därför föreslagit en gemensam förvaltning. Denna förvaltning innebär vissa begränsningar för såväl markägarna som samebymedlemmarna. Det kommer som framgår nedan att innebära att endast samverkansföreningen kommer att kunna upplåta jakt- och fiskerätten. Skälen för detta utvecklar jag under . Vidare kommer samver- kansföreningen att på olika sätt kunna fatta beslut som begränsar eller utökar den enskildes jakt- och fiskerätt. Det kommer att vara möjligt för föreningen att fatta beslut om områdesjakt/områdesfiske, gemensamhetsjakt eller uppdelningsjakt/uppdelningsfiske. Innebörden är att föreningen skulle kunna besluta att alla med- lemmar oberoende av fastighetsgränser får jaga och fiska i hela om- rådet eller del av området (områdesjakt/områdesfiske) antingen var för sig eller alla tillsammans (gemensamhetsjakt). För små privata fastighetsägare skulle ett sådant beslut innebära att de får till gång till jakt och fiske inom större delar av samverkansområdet och inte bara på sin egen mark. En annan möjlighet är att dela upp jakten och fisket geografiskt eller tidsmässigt mellan olika grupper. Dessa möjligheter till beslut skall föreningen ha för att ge dem en möjlighet att lokalt lösa problemen med den delade jakt- och fiskerätten och därmed den s.k. dubbelregistreringen. Det kommer att vara föreningens ansvar att finna lösningar för den delade rätten. De redskap som står till föreningens förfogande är att den på olika Gemensam förvaltning av jakt och fiske sätt kan disponera och fördela jakt- och fiskerätt på all mark inom området. Syftet med dessa bestämmelser är inte att begränsa jakt- och fiskerättsinnehavares rättigheter. Det skall i stället ses som en möj- lighet för föreningen för att lösa de problem som den delade jakt- och fiskerätten innebär. Under förutsättning att det finns en insikt om att det finns en delad rätt och föreningens styrelse och stämma är lyhörd inför medlemmarnas önskemål bör alltså dessa åtgärder kunna upplevas som positiva. Det är ju så att det är medlemmarna själva som utgör föreningen. Medlemmarna kommer att vara skyldiga att följa föreningens be- slut. Skulle en medlem låta bli att följa ett sådant beslut får före- ningen möjlighet att avstänga medlemmen från jakt och fiske . Det skall dock i detta sammanhang betonas att föreningarna får möjlighet att fatta beslut om både hur och var jakt och fiske får be- drivas, men att föreningen inte måste fatta sådana beslut. Föreningen behöver exempelvis inte fatta beslut om områdesjakt inom hela om- rådet. Det grundläggande kravet är i stället, som kommer att framgå av förslaget till lagstiftning, att alla medlemmar ges tillgång till jakt och fiske. Avgörande blir vad majoriteten önskar. Jag förutsätter att man i samverkansföreningarna kommer att eftersträva största möj- liga samsyn i beslut av detta slag eftersom de beslut man fattar har stor betydelse för dem som berörs och kan upplevas som ingripande. Om föreningen skulle låta bli att fatta sådana beslut som exem- pelvis beslut om områdesjakt/områdesfiske innebär det att det lik- som står samebymedlemmar fritt att jaga och fiska i hela sitt betesområde och att markägaren har rätt att jaga och fiska inom sitt eget markområde. Föreningen kan välja att upplåta jakt- och fiske- rätt på viss mark inte bara till utomstående utan även till medlem- mar. Dubbelregistreringen består eftersom mitt förslag ger möjlig- heter att lösa problemen, men inte tvingar fram en specifik lösning. Den ordning jag föreslår kan innebära stora förändringar för så- väl markägare som samebymedlemmar, men behöver alltså inte göra det. För markägaren kan den medföra stora fördelar. Om föreningen beslutar om områdesjakt och områdesfiske får även en markägare som äger mycket små markområden fri tillgång till jakt och fiske i enlighet med föreningens beslut inom mycket stora markområden. Det har från några håll ifrågasatts om det är rimligt att även mycket små markägare skulle kunna få möjlighet till fri tillgång till jakt och fiske inom dessa stora områden. jagar och fiskar de Gemensam förvaltning av jakt och fiske små markägarna efter upplåtelse på statens mark och löser jakt- och fiskekort. Om dessa inte behöver lösa sådana kort skulle föreningen och därmed även de stora rättighetshavarna förlora vissa intäkter. Som ovan framhållits är det min grundsyn att föreningen måste kunna disponera marken i hela samverkansområdet för att kunna finna lösningar på problemet med den dubbla jakt- och fiske- rätten. Än en gång skall dock betonas att föreningen kan välja att endast till mycket begränsad del eller inte alls fatta beslut om om- rådesjakt/områdesfiske eller uppdelningsjakt/uppdelningsfiske. Om så inte sker kan, som ytterligare utvecklas nedan, föreningen upp- låta jakt- och fiskerätt till medlemmar eller andra. Den tvingande samverkan som jag förslår innebär dock som fram- hållits även begränsningar. För markägarna kan ett beslut om områ- desjakt eller områdesfiske innebära att de måste acceptera att andra än de själva jagar och fiskar på deras egen mark. När det gäller same- bymedlemmar är detta inget nytt, samebymedlemmar har ju haft jakt- och fiskerätt på privat mark. Det som tillkommer är nu att alla medlemmar inom föreningen, även andra privata markägare, kommer att kunna jaga också på enskild mark under förutsättning att föreningen beslutar om detta. Jag har noga övervägt om det till skydd för de privata markägarna är möjligt att föreslå en ordning som innebär att de markägare som inte önskar ingå i föreningen skall kunna ställa sig utanför.