sou · GTB386 · 2006-01-01 00:00:00 — Domstolarna måste ofta objektivera värderingar och skapa standarder för vad som kan anses vara ett godtagbart eller aktsamt beteende, i syfte att utröna vad som utgör goda skäl för att avstå från att utföra handlingar som innefattar risker, dvs. ett otillåtet risktagande. Om förhållningsregler saknas, är det inte ovanligt att domstolarna ställer frågan vilken bedömning som en normalt akt- sam person skulle ha gjort i gärningsmannens ställe. ger lag- stiftningen viss vägledning för hur bedömningen skall ske. Trafik- lagstiftningen är ett tydligt exempel. Den består dels av allmänna aktsamhetsregler om trafikanters beteende, dels av mer detaljerade regler i fråga om hastighet, när omkörning får ske osv., allt i syfte att undvika trafikolyckor i största möjliga utsträckning. I ett andra led uppställs ett krav på att handlingen eller under- låtenheten skall vara relevant för en oönskad eller okontrollerad följd. Med det menas att den kontrollerade gärningens orsakande av denna följd har inneburit att det otillåtna risktagandet har för- verkligats på det sätt som faktiskt skett. Annorlunda uttryckt måste följden tillhöra just den krets av möjliga händelseförlopp som gjort att en normalt ansvarsfull person skulle ha ansett att det funnits goda skäl för att avstå från gärningen. Relevansbedöm- ningen blir därmed en spegelbild av vad som utgör goda skäl att avstå. Jareborg ger följande exempel för att illustrera begreppet gärnings- culpa. En person A kör bil alldeles för fort. En annan person B, som har svagt hjärta, står i ett fönster i ett hus vid vägen. Han blir så förskräckt när han ser A:s framfart att han faller ner död. A har i och för sig orsakat B:s död genom en viss handling (hastighets- överträdelse), som innefattar ett otillåtet risktagande (dvs. risken för att andra skall dödas eller skadas). Men A har inte orsakat B:s död genom oaktsamhet, eftersom det föreligger bristande relevans mellan det otillåtna risktagandet och den oönskade följden (B:s död). De skäl som kan åberopas för att hastighetsförseelsen skall anses ha varit oaktsam kan ju knappast omfatta riskerna för att folk Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar som befinner sig inomhus och i säkerhet skall dö av skrämsel. A borde inte ha avhållit sig från att köra för fort enbart med hänsyn till att någon skulle dö på det sätt som skedde i det aktuella fallet. A kan således inte dömas för vållande till annans (B:s) död (3 kap. 7 § BrB). Däremot är det möjligt att döma A för brottet vårdslös- het i trafik enligt 1 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafik- brott, om rekvisiten för detta brott är uppfyllda (B:s död skall emellertid inte beaktas vid bedömningen). Relevanskravet är däremot uppfyllt i följande trafiksituation (exemplet är inte hämtat från Jareborgs bok). B är på väg över ett övergångsställe, när A kommer körande i sin bil. A hinner inte bromsa på grund av att han håller alldeles för hög hastighet. Han kör över B, som ådrar sig så allvarliga skallskador och inre skador att han avlider. I detta fall kan A, under vissa förutsätt- ningar, dömas inte bara för (grov) vårdslöshet i trafik, utan även för vållande eller grovt vållande till annans (B:s) död. Avslutningsvis är det viktigt att understryka att gärningsculpa är ett rättsstridighetsrekvisit och som sådant enbart hänför sig till ett visst händelseförlopp, medan personlig culpa är ett skuldrekvisit som behandlar gärningsmannens insikt om händelseförloppet. Där- emot sammanfaller frånvaron av gärningsculpa ofta med frånvaro av personlig culpa eller uppsåt. Precis som adekvansläran är gär- ningsculpa framför allt av betydelse vid effektbrott, och då särskilt vid brott som innebär att personskada tillfogas (jfr brotten i 3 kap. BrB). Den kan emellertid användas vid en analys av alla brottstyper och både vid uppsåtliga och oaktsamma brott (förhållandet mellan gärningsculpa och personlig culpa vid trafikbrott behandlas särskilt i Ulväng, Culpa i trafiken, 1998, se även avsnitt 2.5.2). Är det möjligt att bestraffas för att fysiskt ha orsakat en effekt genom underlåtenhet? I detta hänseende använder sig straffrätten av ett hypotetiskt orsaksresonemang som helt fokuserar på det mänskliga handlandet. I de fall där straffansvar kommer i fråga tänker man sig att det finns ett orsakssamband, som uttrycks så att effekten inte skulle ha inträffat, om gärningsmannen hade utfört den förväntade eller påbjudna handlingen. En viss person betraktas således som ansvarig för en viss effekt, om man hade kunnat för- vänta att han eller hon skulle ha ingripit och att effekten då dess- Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar utom skulle ha uteblivit. Det innebär att gärningsmannen måste ha en ställning som medför en skyldighet att vara aktiv, för att straffansvar skall kunna aktualiseras för en gärning som begås genom fysiskt orsakande i form av underlåtenhet. Rättspliktsteorins och garantlärans uppgift är att begränsa den krets av gärningsmän som kan göras straffrättsligt ansvariga i de situationer som nämnts. Det krävs således att personen i fråga har haft en särskild förpliktelse att utföra en påbjuden handling eller att han eller hon befunnit sig i garantställning. Sådana förpliktelser beskrivs ofta i andra regler än i själva straffstadgandena. Dessa regler kan vara av betydelse vid bedömningen av om oaktsamhet har förelegat i ett mål om skadestånd eller i ett brottmål. För att straff skall kunna utkrävas, krävs emellertid ett särskilt stadgande härom (se ovan). Ett exempel utgörs av vårdnadshavare, som är skyldiga att ingripa aktivt i förhållande till omyndiga barn (6 kap. 2 § andra stycket ). Detsamma gäller för personer som har hand om hundar och katter (1 § lagen [1943:459] om till- syn över hundar och katter). Även fordonsägare har i vissa hänseenden en tillsynsplikt över sitt fordon – främst rörande dess utrustning och funktion – enligt reglerna i trafikförordningen och andra trafikförfattningar (se av- snitt 4.1). Som ytterligare exempel kan nämnas arbetsgivares skyl- digheter att vidta de åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagaren utsätts för ohälsa eller olycksfall (3 kap. 2 § arbets- miljölagen [1977:1160]). Aktivitetsplikt kan också följa av offentlig tjänsteställning eller avtal (t.ex. kriminalvårds- och daghemsperso- nal). kan en aktivitetsplikt krävas på grund av gärnings- mannens eget föregående handlande. Den som själv har förorsakat en situation som innebär fara kan således under vissa förutsätt- ningar bli ansvarig för sin underlåtenhet att förhindra uppkomsten av skada. Inom doktrinen brukar man skilja mellan övervaknings- och skyddsgaranter. En övervakningsgarant är skyldig att avvärja risker som utgår från vissa farokällor som han eller hon är ansvarig för, t.ex. ägare till maskiner, fordon, fartyg eller djur. En skyddsgarant är skyldig att avvärja risker som hotar någon eller något som den per- sonen är ansvarig för och därför är skyldig att skydda. Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar svaret begränsat till de specifika situationer som en person är av- sedd att vaka över, t.ex. simlärare vid simundervisning. Vårdnads- havare, förmyndare m.fl. har ställning både som övervaknings- och skyddsgaranter. Enligt Jareborgs uppfattning ger rättspraxis otill- räcklig ledning beträffande garantlärans närmare innebörd och omfattning (Jareborg, s. 187). Straffsanktionerad övervakningsplikt – exempel På flera håll i lagstiftningen föreskrivs straffansvar för en person i garantställning som underlåter att ingripa för att förhindra brott eller för att fara för liv och hälsa uppstår på annat sätt. Några exempel förtjänar att nämnas (när det gäller företagares och fordonsägares ansvar, se avsnitt 2.4.6 och 4.1). Innan ett fartyg på- börjar sin resa skall fartyget vara sjövärdigt på sätt som närmare beskrivs i 1 kap. 9 § sjölagen (1994:1009). Fartygets befälhavare är i första hand ansvarig för detta och skall även vaka över att fartyget hålls i sjövärdigt skick under resan (6 kap. 1 § sjölagen). Om befäl- havaren försummar detta, kan han eller hon ådra sig straffrättsligt ansvar enligt 20 kap. 1 § sjölagen. Även en redare som försummar att avhjälpa fel eller brist i sjövärdigheten kan emellertid dömas enligt detta lagrum, om denne haft eller borde ha haft kännedom om felet eller bristen. Detsamma gäller för en redare som – trots att det är möjligt för honom eller henne – underlåter att hindra fartyget från att gå till sjöss, när en resa på grund av fel eller brist i fartygets sjövärdighet kan medföra allvarlig fara för dem som är ombord. Ett särskilt fall utgörs av befälhavares ansvar för underordnades gärningar i krigssituationer. Enligt 22 kap. 6 § tredje stycket BrB kan en militär befälhavare dömas för folkrättsbrott som begås av en underlydande, om den personen haft möjlighet att förutse brottet, men inte gjort vad som ålegat honom eller henne för att förhindra detta. Liknande regler om befälhavares ansvar för sina underordna- des handlingar i krig finns inom folkrätten (se t.ex. art. 28 i Romstadgan för den ). Som tidigare nämnts, har vårdnadshavare, förmyndare och andra uppfostrare ett särskilt ansvar för barn som står under deras vård. Om en vuxen uppsåtligen underlåter att hindra den som står under dennes vård eller lydnad från att begå brott, kan han eller hon ådra sig straffansvar för detta under förutsättningar som närmare anges i Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar 23 kap. 6 § andra och tredje stycket BrB. Det är inte tillräckligt att det finns en civilrättslig vårdnadsplikt gentemot barnet. Dessutom krävs att den vuxna personen har befunnit sig i en situation som medfört tillsynsplikt. För straffansvar krävs vidare att den vuxnes underlåtenhet att ingripa och avbryta ett skeende har varit en be- tingelse för att ett brott skulle komma till stånd (jfr resonemanget i föregående avsnitt om krav på adekvans eller gärningskontroll). Som viktig begränsning av straffansvaret gäller att barnet måste uppfylla sedvanliga krav på uppsåt eller oaktsamhet (se m.fl., Kommentar till , s. 23:81). I sammanhanget bör nämnas att motsvarande reglering av föräldraansvar finns inom skadeståndsrätten. Enligt den allmänna culparegeln i 2 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207) kan en förälder således ådra sig skadeståndsansvar för underlåtenhet att utöva uppsikt över sitt barn (se vidare , s. 270 f.). Den närmare innebörden av det aktsamhetskrav som uppställs för vård- nadshavare framgår av den tidigare nämnda bestämmelsen i . Något principalansvar (se nästföljande avsnitt) är det emellertid inte fråga om, utan för skadeståndsansvar krävs att föräldern själv har varit vållande. Utöver den allmänna bestämmelsen i finns flera regler i specialstraffrätten som utpekar vårdnadshavare som special- subjekt, bl.a. i trafiklagstiftningen (se avsnitt 4.1). Denna diskus- sion leder in på nästa spörsmål, nämligen frågan vem som kan göras straffrättsligt ansvarig i svensk rätt. Enligt svensk lag kan enbart fysiska personer ådömas straff eller annan brottspåföljd. Särskild rättsverkan av brott anses inte vara någon påföljd i sträng mening och omfattas inte av be- greppet straff (1 kap. 3 och 8 §§ BrB). Som exempel kan nämnas företagsbot. På yrkande av åklagare kan företagsbot ådömas näringsidkare – fysisk eller juridisk person – som begått brott i utövningen av sin näringsverksamhet enligt de förutsättningar som närmare anges i 36 kap. 7–10 §§ BrB (se , Brotten i Näringsverksamhet, 2004, s. 362 f., nedan Dahlqvist- ). Det krävs att brottsligheten har inneburit ett grovt Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar åsidosättande av de särskilda skyldigheter som är förenade med verksamheten eller annars är av allvarligt slag och att närings- idkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att före- bygga brottsligheten. Liknande regler gäller för att näringsidkare skall kunna meddelas näringsförbud enligt lagen (1986:436) om näringsförbud (se , s. 329 f.). Juridiska perso- ner kan däremot varken begå brott eller ådömas någon brottspå- följd. I detta hänseende avviker det straffrättsliga systemet från det förvaltningsrättsliga regelverket. tillbaka har det allmänt accepterats att administrativa sanktionsavgifter, t.ex. miljö- sanktionsavgift och skattetillägg, kan åläggas juridiska personer (Warnling-Nerep, s. 39 och s. 58, jfr 30 kap. 1 § , som föreskriver att miljösanktionsavgift skall betalas av näringsidkare. Denna begränsning har emellertid utgått i förslag till ändringar i delbetänkandet SOU 2004:37, s. 89 f. och s. 392 f.). På liknande sätt skiljer sig det straffrättsliga systemet även från de skadeståndsrättsliga reglerna om principalansvar, som riktar sig till arbetsgivare, oavsett om denne är en fysisk eller juridisk person. Principalansvaret innebär att arbetsgivaren – oberoende av eget vållande – ansvarar för person- eller sakskada som arbetstagaren vållat genom fel eller försummelse i tjänsten (3 kap. 1 § SkL och , s. 149 f., en motsvarande regel om ansvar för redare finns i 7 kap. 1 § sjölagen). En anledning till att skadeståndsreglerna är utformade på detta sätt är att de har en mer reparativ än repressiv funktion. Ett straffrättsligt principalansvar i form av en överordnads ansvar för underordnads brott oavsett eget vållande anses däremot komma i konflikt med de grundläggande rättssäkerhetskraven som känne- tecknar en rättsstat (se , s. 78, och Jareborg, s. 140, jfr vad som har sagts om strikt ansvar i avsnitt 2.2.2). De flesta brottsbeskrivningar i avser en gärningsman som handlar eller underlåter att handla på ett visst sätt. I en del be- stämmelser används mer begränsande termer för att utpeka en gärningsman (t.ex. gäldenär, se 11 kap. 2 § BrB). Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar kretsen av tänkbara gärningsmän genom en beskrivning av veder- börandes ställning (jfr flera av de s.k. trolöshetsbrotten i 10 kap. BrB). är egenskapen av specialsubjekt sådan att den kan flyttas över till legala ställföreträdare (t.ex. förmyndare eller god man). Endast personer som har en viss garantställning kan begå oäkta underlåtenhetsbrott (se ovan). Som specialsubjekt anses också andra personer som döms för en gärning som någon annan förövat på grund av ett s.k. vikarierande ansvar (Jareborg, s. 139 f., se även Strahl, s. 362 f.). Ett exempel har redan tidigare nämnts, nämligen vårdnadshavares ansvar för för- seelser som begås av en person som står under hans eller hennes vårdnad. Ett annat viktigt exempel är det accessoriska företagaran- svaret (se nedan). Slutligen kan nämnas det s.k. husbondeansvaret, som innebär att en husbonde kan åläggas ansvar för förseelser som förövats av hans husfolk eller anställda. I svensk rätt återfinns numera bara en straffbestämmelse av denna typ. Enligt 15 § för- ordningen (1956:413) om klassificering av kött ansvarar husbonden för förseelser som begås av dennes anställda, t.ex. om kött lämnas ut för försäljning i strid med regler om kvalitetsmärkning, om inte omständigheterna gör det sannolikt att förseelsen skett utan hus- bondens vett och vilja. Jareborg menar att det vikarierande ansvaret är skenbart, efter- som det alltid måste kunna konstateras att gärningsmannen i vart fall av oaktsamhet har brustit i utövningen av en tillsynsplikt. Ett verkligt vikarierande ansvar, dvs. att någon döms för ett brott som någon annan har förövat, strider enligt Jareborg däremot mot rätts- statliga principer för kriminalisering (jfr resonemanget ovan om straffrättsligt principalansvar). Som en särskild punkt tar Jareborg upp att ägare eller innehavare till viss egendom ibland kan göras ansvarig för att något har hänt eller inte hänt. Särskilda bestämmelser om detta finns främst i trafik- och fordonslagstiftningen. Fordonsägarens eller inne- havarens ansvar är normalt sett begränsat till att omfatta vissa egen- skaper och funktioner hos fordon m.m. (se avsnitt 4.1). Vidare finns i tryck- och yttrandefrihetslagstiftningen regler om särskilda ansvarssubjekt (se avsnitt 2.5.3). Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar 2.4.6Särskilt om företagares ansvar Som tidigare nämnts, kan juridiska personer som sådana inte åläggas straffrättsligt ansvar, varken för brott som begås i närings- verksamhet eller i övrigt. Inte heller finns något straffrättsligt prin- cipalansvar som pekar ut en överordnad som automatiskt ansvarig för brott som begås av underordnade. Utgångspunkten är i stället att alla personer i företaget som uppfyller rekvisiten för brottet i fråga kan ställas till svars i ett straffrättsligt förfarande. De flesta brott som begås i näringslivet utgör överträdelser av regler som inte formellt riktar sig till företagare som specialsubjekt. Som exempel kan nämnas 2 § SkBrL, som föreskriver straffansvar för den som lämnar en oriktig uppgift till myndighet. Gärningsman är således själva uppgiftslämnaren. Vid oäkta underlåtenhetsbrott, t.ex. underlåtenhet att lämna deklaration, måste ansvaret ofta sökas hos enskilda personer i företagsledningen. Om någon av dem har känt till att ett bok- föringsbrott har begåtts inom företaget, men ändå underlåtit att förhindra den brottsliga verksamheten, kan straffrättsligt ansvar komma i fråga. Ofta är det i dessa fall emellertid fråga om brott som i praktiken enbart kan begås av företagare. Som exempel kan nämnas miljöbrotten i 29 kap. MB och arbetsmiljöbrotten i 8 kap. arbetsmiljölagen. Dessa bestämmelser innehåller inte något special- subjekt, utan riktar sig t.ex. till den som förorenar mark, vatten eller luft (29 kap. 1 § MB) eller den som anlitar minderårig som arbetstagare (8 kap. 2 § arbetsmiljölagen). Den krets av personer som enligt 3 kap. 10 § BrB kan dömas för arbetsmiljöbrott för att ha åsidosatt sina åligganden till förebyggande av ohälsa eller olycksfall enligt 3 kap. arbetsmiljölagen anses däremot vara lite större (se även NJA 2004 s. 34 och NJA 2004 s. 126). stadgas att företagaren ansvarar för en lagöverträdelse i egenskap av specialsubjekt, oavsett om han eller hon har utfört gärningen. Då brukar lokutioner som arbetsgivare eller näringsidkare användas (i 20 kap. 1 § sjölagen används lokutionen redare). Företagaren kan bli ansvarig för att en otillåten gärning har utförts i hans eller hennes företag, utan att det kan bevisas att han eller hon själv har tagit någon aktiv del (angående krav på upp- såt eller oaktsamhet, se nedan). Anledningen till det är att företaga- ren har störst möjlighet att se till att lagar och regler efterföljs och Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar därmed en tillsynsplikt över sin verksamhet. Företagaren intar med andra ord en sorts garantställning i fråga om de aktiviteter som har med företagets drift att göra (se , s. 69 f.). Vem i företaget kan ådra sig straffansvar? Eftersom bara fysiska personer kan begå brott och ådra sig straff- rättsligt ansvar, måste åklagaren – vid väckande av åtal för brott som har begåtts inom ramen för en juridisk persons verksamhet – välja ut någon eller några av de fysiska personer som har till uppgift att fullgöra den juridiska personens förpliktelser i aktuellt hän- seende. Detta gäller även när ansvar för ägare eller innehavare aktualiseras vid tillämpning av straffreglerna i trafiklagstiftningen och ägaren är en juridisk person. blir särskilt tydlig vid de äkta underlåtenhetsbrotten, som uttryckligen stadgar ansvar för att någon har underlåtit att utföra en påbjuden handling, exempelvis skyldighet att deklarera. Ansvaret måste i första hand sökas hos företagsledningen, som i ett aktiebolag utgörs av styrelsen och den verkställande direktören. Avgörande är en persons faktiska maktposition och inte den formella (behörigheten att teckna firma m.m.). Den verkställande direktören har en särskild ställning, eftersom han eller hon är ansvarig för bolagets löpande förvaltning och för att bokföringen fullgörs på ett riktigt sätt. När delegation av ett ansvarsområde i vederbörlig ordning har skett till en underordnad, exempelvis en avdelningschef, kan den personen ådra sig straffansvar vid under- låtenhet att företa en påbjuden handling (angående delegering av arbetsuppgifter, se förarbetena till arbetsmiljölagen, prop. 1976/77:149, s. 373 f.). Enligt författarna till boken i näringsverksamhet bör i första hand undersökas om straffrättsligt ansvar för en företags- ledare kan utkrävas enligt allmänna straffrättsliga regler, dvs. i form av aktivt eller passivt gärningsmannaskap, alternativt ansvar enligt reglerna om medhjälp i 23 kap. 4 § BrB (, 2004, s. 69 f.). Först om detta inte är möjligt, bör undersökas om företagaransvar kan komma i fråga. Med företagaransvar förstås det straffrättsliga ansvar som en företagare kan drabbas av på grund av underlåtenhet att utöva tillsyn och kontroll över den verksamhet som han eller hon bedriver (se även SOU 1997:127, Del A, s. 104 f.). Ansvaret följer av att företagsledaren under vissa Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar förutsättningar intar en sorts garantställning och därmed är skyldig att se till att det inte begås brott i näringsverksamheten. Företagaransvar kan exempelvis inte bli aktuellt när en företags- ledare själv har beordrat en revisor att inte lämna in bolagets dekla- ration till skattemyndigheten. Företagsledaren skall då dömas för skattebrott (underlåtenhet) på vanligt sätt enligt 2 § SkBrL. Om företagsledaren inte är direkt inblandad i händelsen, kan den perso- nen ändå dömas som medgärningsman för samma brott, under för- utsättning att gärningen omfattas av hans eller hennes uppsåt (se nedan). Det är i denna situation som företagaransvar kan komma i fråga. Som allmänna förutsättningar för straffansvar i dessa fall gäller att gärningen faller inom företagarens ansvarsområde, att ett brott finns i passiv form som äkta eller oäkta underlåtenhetsbrott och, i de fall där ansvar för oaktsamhet aktualiseras, att brottet finns som oaktsamhetsbrott. Det är inte fråga om något utökat straffansvar, utan om ansvar enligt det lagrum som gärningen kan hänföras under. Författarna skiljer mellan direkt och indirekt företagaransvar. Den som har ett direkt företagaransvar ansvarar fullt ut för sin passivitet. Den som har ett indirekt företagaransvar ansvarar för sin passivitet, om hans eller hennes uppsåt omfattar att ett handlings- brott begås. Om den personen däremot av oaktsamhet har brustit i tillsynen, kan han eller hon bara göras straffrättsligt ansvarig vid oaktsam underlåtenhet att kontrollera och i förekommande fall ingripa mot missförhållandena. Det direkta företagaransvaret bärs i princip av den som enligt lag ansvarar för förvaltningen och organisationen i en näringsverksam- het, dvs. ett aktiebolags eller en ekonomisk förenings styrelse och verkställande direktör, en bolagsman i ett handelsbolag och en styrelse eller en förvaltare i en stiftelse. Dessa personer kallas för legala företrädare. Men även faktiska företrädare, dvs. de som har ett faktiskt bestämmande inflytande över verksamheten, har ett direkt företagaransvar. Det direkta företagaransvaret kan enligt författarna även uppkomma – eller förändras till ett indirekt ansvar – genom bestämmelser om arbetsfördelning i lag eller i avtal mellan företrädare (t.ex. inom en styrelse), delegation eller fullmakt. Som antytts ovan, måste i samtliga av de angivna fallen bedöm- ningen ske utifrån det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger var och en av de inblandade till last (jfr medverkansbestämmelsen i 23 kap. 4 § tredje stycket BrB). Detta leder in på frågan vad som Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar krävs i subjektivt hänseende för att en person skall kunna ådra sig straffansvar i svensk rätt. 2.5Kravet på subjektiva rekvisit eller personligt ansvar En gärning skall, om inget annat föreskrivs, anses som brott endast när den begås uppsåtligen (1 kap. 2 § första stycket BrB).