sou · GTB381d6 · 2006-01-01 00:00:00 — Personalen på privata och offentliga institutioner har ofta låg utbildning. De särskilda ungdomshemmen som möter de allra svåraste ungdomsproblemen har en mycket stor andel lågutbildad personal. Trots omfattande interna utbildningsinsatser från huvud- mannen och trots kvarstående oklarheter om vilka som egentligen är de bäst lämpade att arbeta med ungdomsproblem kvarstår in- konsekvensen. Utrednings- och behandlingspersonalens kompe- tens och utbildning är en mycket viktig fråga att lösa om behand- lingsarbetet ska bedrivas på vetenskaplig grund. Personal på barn- och ungdomsinstitutioner ska vara lämpliga för arbetet och ha extern och intern utbildning för uppgiften (behöver inte vara en viss yrkeskategori, utan kan bestå av fritidsassistenter, socionomer, psykologer och andra med lämpliga egenskaper). Inom den kommunala är fortfarande en administ- rativ karriär den enda möjliga utvecklingsvägen för socionomerna. Svåra barnavårdsutredningar kräver specialistkompetens inom barna- vård och sådan utbildning saknas i stort sett . Det sociala barnavårdsarbetets moment 22 kunde vi läsa följande rubrik : Unga kriminella spräcker stadsdelsbudget. Närpolisens effektivi- tet i får utgifterna för sociala vårdinsatser att skjuta i höjden (SDS ). En av de absolut viktigaste orsakerna till den kommunala sociala barnavårdens svårigheter är dagens kommunalekonomiska system. Det råder en moment-22 liknande situation som gör att ju större omfattningen av barnavårdsproblem som kommunen har desto sämre ekonomiska resurser har man till Ju mer effektivt polisiärt eller socialt arbete som bedrivs desto större kostnader för vården får kommunen och desto mer måste man skära ner sina resurser i syfte att hålla kommunens budget. Om inte den situationen går att förändra är andra förslag och åtgärder nästan meningslösa att vidta. Ett företag som får fler kunder ökar sina inkomster, en universitetsinstitution som ökar andelen elever får ökade statliga anslag – en stadsdel som får ökad klienttillströmning måste dra ner på sina resurser. Situationen verkar orimlig. Kanske nyckeltalsmodeller även inom kommuner och stadsdelar går att utveckla som baseras på inkomster, andelen barnfamiljer etc.? HVB-vården – en stor, dyr, dåligt kontrollerad vårdform med okända resultat Allt fler barn och unga placeras i HVB och främst är det de enskilda hemmen som expanderar. Placeringar i enskilda HVB är dyra placeringsalternativ för kommunerna. Dels är dygnsvårds- kostnaden betungande, dels är andelen sammanbrott i sådana placeringar förskräckande stor – i synnerhet för tonåringar (2000, , Sallnäs & 2001). Avsaknaden av kunskap om deras kompetens, arbetssätt och resultat är oaccep- tabel. Det vi vet genom existerande forskning är inte uppmunt- rande. Upprepade sammanbrott i vården och brutna relationer och upprepade separationer för barn och unga är destruktivt. Förslag till åtgärder finns i riktligt mått i vid tonårsplaceringar – om ungdomar i fosterhem och på institu- tion (2001). §12-hemmen är bra på hållbarhet. Det ska vi ta fasta på och utveckla deras verksamhet innehållsmässigt och organisatoriskt så att de svarar mot de ungas och samhällets behov. Tillstånd, tillsyn och kontroll av barnavårdsinstitutionerna behö- ver också utvecklas och förstärkas. Hur långt det är lämpligt att gå ligger utanför min kompetens att bedöma, men Riksrevisions- verkets förslag i rapporten av behandlingshem för barn och ungdomar (RRV 2002:6) verkar högst rimliga att sätta i verket. I har staten som bekant tagit steget fullt ut och tagit över huvudmannaskapet för de kommunala institutionerna från års- skiftet 2004. Jag har tidigare förespråkat att skulle ta initiativ till utveckling och implementering av ett kvalitetssäkringssystem för svensk institutionsvård. Behandlingsverksamhet i vid mening som på något sätt finansieras eller sanktioneras med offentliga medel bör i sin verksamhet inkludera utvärdering och uppföljning i former som garanterar att verksamheten har avsedd effekt eller inte skadar eller försämrar situationen för de aktuella klientgrupperna, är etiskt försvarbar och någorlunda kostnadseffektiv. Hur detta skall ske och hur det skall finansieras får utredas, men samhällets ekonomiska kostnader för ineffektiv, meningslös och kanske destruktiv vård är så stora och de mänskliga kostnaderna etiskt oförsvarbara att även enkla krav på egen uppföljning enligt någon generell modell i samarbete med högskola eller universitet vore ett framsteg. Socialt arbete har blivit ett administrativt arbete och m.fl. argumenterar i antologin på kunskapsutveckling inom (2003) för införandet av resultatinriktat eller s.k. målrationellt socialt arbete (2003). Poängen i deras resonemang är att socialt arbete inte får reduceras till en korrekt rättsligt och administrativt utförd hand- läggning utan på biståndets resultat och värde för klienterna! Inom medicinen bedöms läkarens arbete endast utifrån resultatet för patientens del. Inom rättsapparaten bedöms domarens gärning enbart utifrån om domslutet baseras på en korrekt rättslig proce- dur. Socialarbetaren befinner sig i en mellanposition – något som ofta beskrivs som ett dilemma. Resultatet blir då antingen ett ritu- ellt handlande eller en koncentration på att handlägga ärenden administrativt korrekt. Men för socialarbetaren är inte dessa poler likvärda utan den målrationella handlingen är överordnad: social- arbetaren ska finna den bästa lösningen för klienten. Problemet är istället avsaknaden av kunskaper om vilka som är de mest ägnade insatserna - och hur behov och resurser ska matchas på bästa sätt (2003: 85ff). Inom social barnavård finns dock ett ytter- ligare problem, nämligen att klienten inte låter sig entydigt definie- ras. Förhållandet mellan föräldrar, barn och omgivning är synner- ligen komplicerat för socialarbetaren att hantera. är föräld- rarna klienten, ibland barnen och ibland hela familjen. Området för vetenskaplig kunskap inom barnavården i stort är () begränsat, men där det finns kunskap att tillgå ska den självklart användas. Socionomyrket är inte en profession Socionomen förfogar inte över särskilda redskap eller områden där man kan hävda kunskapsmonopol. Yrket saknar systematisk teori, professionell auktoritet, samhällssanktion etc. Arbetet styrs istället i hög grad av lagar, politiska beslut och ekonomiska överväganden. Här finns den stora skillnaden gentemot läkare och psykologer t.ex. Problemet är att socionomer inom barnavården inte kan säga nej till arbetsuppgifter av etiska eller kunskapsmässiga skäl. De tvingas ibland att arbeta med arbetsuppgifter de kanske t.o.m. saknar kompetens för och med fler ärenden än vad som är profes- sionellt försvarbart. söker och använder socialarbetare i alltför liten utsträckning vetenskaplig kunskap i sitt arbete. Nationell handlingsplan för ett kunskapsbaserat arbete är ett initiativ för att komma till rätta med detta problem. Stora delar av problemet skulle lösas på ett självklart sätt om socionomer får en utbildning som i längd och innehåll ger underlag för legitimation, baserat på vetenskaplig kompetens. Om kommunerna skulle acceptera att socionomerna får ett professionellt ansvar för sitt arbete, med tydliga gränser gentemot det politiska ansvaret, skulle det veten- skapliga kunskapssökandet bli en naturlig del av arbetet – på samma sätt som psykologer och läkare ständigt upprätthåller sin vetenskapliga kompetens. Den socialarbetare som får ett självstän- digt och utkrävbart ansvar för sitt handlande tvingas att motivera det man skriver och gör på vetenskaplig grund. Den sociala barnavården ska ha allmänhetens förtroende Social barnavård innebär inte bara resurser som utgör symboler för god välfärdspolitik. Vi måste lyfta ambitionen ett steg till och våga utvärdera dess reella effekter. Vägen dit går över vetenskaplig kun- skap. Social barnavård som bygger på socialtjänstlagen är inte bara att administrera vård – lagen har ett syfte och det innebär att vi också måste följa upp om lagens hjälpande intentioner uppfylls. Vägen framåt ligger i att göra den sociala barnavården till en efterfrågad och allmänt accepterad samhällsservice på samma sätt som barnomsorgen och äldrevården är . Det gamla fattig- domstänkandet som i delar lever kvar inom barnavården måste brytas och ersättas av en attraktiv och socialt accepterad barnavård. Det kan gå att genomföra om betoningen på kunskapsutveckling i samarbete mellan universitet och socialtjänst får fortsätta. Utvärde- ring måste till, kontroll över resursutbudets kvalitet måste till, kostnadsutvecklingen måste hejdas eller åtminstone relateras till kvaliteten på den vård och behandling som kan erbjudas – inte relateras till bristande utbud. Beställarkompetens måste utvecklas. är ett exempel som kan ge viktiga lärdomar i kunskapsutbytet mellan och . Inför en svensk barnavårdslag – och krav på särskild behörighet En god förutsättning för utveckling av den sociala barnavårdens som kunskapsområde och organisation är enligt min uppfattning att den sociala barnavården regleras av egen lagstiftning som tydligt stadgar uppdrag, ansvar, organisering, kvalitetskrav, utbildnings- krav etc. Därmed förhindras att barnavården slukas i kommunens eller stadsdelarnas allmänna serviceutbud eller av allmänna ekono- miska underskott. Barnavården som ett eget kunskapsområde bör ha en egen vetenskaplig tidskrift, efter norsk modell. Inom ramen för social barnavården bör finnas en kompetenstrappa för personal med avancerade teoretiska och metodiska arbetsuppgifter. Den personal som har avancerade arbetsuppgifter av utredande, hand- ledande eller metodutvecklande karaktär bör ha specialistutbildning på mastersnivå motsvarande 20 eller 30 poäng (30–45 ECTS poäng) inom socionomutbildningen. SiS vårdutbud måste utvecklas - i samverkan med kommunerna En kärnfråga när det gäller barn och unga i vård är bristen på kun- skapskontinuitet och personkontinuitet inom under behandlingsprocessen, bristen på samverkan mellan och institutionsvården den unge är föremål för placering och bristen på stöd och planering inför den unges åter- vändande till hemmet (Bullock, , Millham 1993, 1996, 1996, 1998) Detta sätter fokus på SiS verk- samhet. Program måste troligen utvecklas för den s.k. eftervården där antingen kommunen eller institutionen tar på sig ansvar för plane- ring av återvändande och stöd . kommuner som har öppenvårdsprogram kan man själv sköta åter- vändandet, annars kanske institutionen eller ambulanta team kan arbeta med detta. Men arbetet med återvändande och stöd efter institutionstiden måste förmodligen ingå i de vårdpaket som erbjuds. Institutionsvård som inte bygger på parallellt och upp- följande socialt arbete på hemmaplan med skola, föräldrar, kamra- ter etc. är i de flesta fall bortkastad tid och pengar. Placering på låsbara institutioner under tvång bygger på tanken om att vården är en förmån och skall ges så länge behovet finns. Den principen bör bli föremål för kritisk granskning när det gäller vård under tvång med direkta eller indirekta samhällsbevarande syften. kan vårdtiderna vara av obestämd längd och långa. Behandlingsforskning har visat att institutionsvård som har behandlande eller (re-)habiliterande syfte i normalfallet inte behö- ver överstiga 6 månader Den obestämda tiden för behandling under tvång i institution bör (som den danska) ersättas av en stadga om en längsta tid för behandling under tvång (6+6 månader + 2 månader för utredning/observation/akutplacering). Tidsobestämd vård är destruktiv och direkt kontraproduktiv om inte vården/behandling uppfattas av de unga själva som vård och behandling! Resten av behandlingen sker med fördel i öppna former nära den unges hemmiljö. Att få institutionsvården att bli en integrerad del av ett i grunden hemmabaserat socialt arbete är en utmaning för både socialtjänst och institutionsvård. Inom SiS sker nu en utveckling på olika områden. Familjearbete utvecklas på flera håll, öppenhet mot det omgivande samhället ökar, t.ex. genom skolhem som erbjuder utbildning även för kom- munens ungdomar och med besökare från det omgivande samhäl- let, utredningshemsverksamheten utvecklas på olika sätt, försök görs med att anställa nya personalkategorier, t.ex. psykologer inom utredningsverksamheten mm. Just nu pågår en spännande utveck- ling av en vetenskapligt baserad institutionsvård i både och , baserad på en kunskapsöversikt finansierad av CUS, SiS och Norska barn- och familjedepartementet. Allt detta är bra, men inte tillräckligt. Både när det gäller kommunala och privata HVB, och de särskilda ungdomshemmen, borde tillsynsverksamheten omfatta en kvali- tetskontroll som är mer omfattande än , eller snarare borde den omfatta också andra aspekter än . Kraven måste gälla dokumentation och uppföljning av verksamhetens resultat, kon- troll av personalens kompetens att bedriva det arbete som man säger sig göra, evidensbaserade arbetsmetoder där sådana är lämp- liga och finns att tillgå, etc. Om och när dessa krav är uppfyllda skulle ett slags diplomering kunna utfärdas, kanske i form av HVB- tillstånd, och riktade statsbidrag i någon form skulle kunna utgå till dessa godkända hem. Dagens situation med ett stort institutions- utbud som kostar stora summor för kommunerna och där kunska- pen om effekterna för barn, unga och familj är i stort okända är orimlig. Social barnavård och socialhögskolorna Dokumentation, utvärdering och uppföljning måste integreras i all vård och behandling. Sådan kunskap ska i grundläggande form läras ut på socialhögskolorna. måste sådan kunskap förankras via särskilda anställningar inom både och institutionsvården. Kunskaper om verksamma arbetsmetoder, ny vetenskaplig kunskap och om effekter av den egna organisationens verksamhet för de unga och samhället måste säkerställas. finns troligen många verksamheter som erbjuder god problem- lösning, omsorg, behandling och kontroll utan att vi vet säkert eftersom verksamheterna inte är utvärderade. Kanske måste kurser i behandlingsforskning inrättas och erbjudas som uppdragsutbildning, specialistutbildning och/eller som regul- jär del av socionom och psykologutbildningen. Överhuvudtaget måste utbildningen av de yrkeskategorier som ska arbeta inom den sociala barnavården bygga i ökad utsträckning på vetenskaplig kun- skap om barns och familjers behov och de sociala insatser som krävs för att stödja utsatta grupper, samt de vård och behandlings- former som behövs för att avhjälpa problem (befintliga och de som behöver utvecklas). Troligen behöver utbildningen också differen- tieras så att en tydlig specialistkompetens kan utvecklas inom bedömningsområdet och behandlingsområdet. En förbättrad kunskap och kompetens hos social och beteende- vetenskaplig personal är dock enbart ena sidan av myntet. Lika viktigt är avnämarnas intresse för att ta emot sådan kunskap och kompetens. Om kommuner och institutioner inte värdesätter kun- skapen (genom anställningar, befattningar, organisering för imple- mentering av kunskapsbaserat arbete, lönedifferentiering efter kompetens inom andra områden än rent arbetsledande arbete, etc.). blir det svårt att åstadkomma den önskade utvecklingen. Det tredje steget är att utveckla ömsesidig kunskapsspridning mellan kommuner och behandlingsorganisationer (frivilliga organi- sationer, behandlingsinstitutioner, fosterhemsorganisationer etc.) å den ena sidan och universiteten å den andra. Många sådana former prövas f.n. inom s.k. projekt: Nationellt stöd för kunskapsutveckling inom . T.ex. har försö- ket med praktikcentrum vid i på Campus varit mycket framgångsrikt. Looking after children/BBiC är ett kunskapsbaserat verktyg som utvecklats i och som sprids inom landet - upp- backat av . Utbildning på magisternivå ges fr. o m på i . Sådana kunskaper bör ingå i en specialistutbildning för dem som arbetar inom kommunens barnavård (eller statliga fackteam) med handledande/metodutveck- lande arbetsuppgifter. Kompetensutveckling inom social barnavård Ett förslag för att lösa dessa problem är att (barna- vården) i varje kommun eller stadsdel eller mindre kommuner i samverkan inrättar hela eller halva befattningar som mentorer eller metodansvariga, med direkt uppdrag att planera och genomföra introduktion av nyanställda och praktikanter, organisera praktiken i samarbete med institutionerna för socialt arbete, handleda perso- nal som har svåra barnavårdsärenden, hålla sig kontinuerlig infor- merade om den vetenskapliga utvecklingen på området, initiera dokumentation och utvärdering av olika insatser, etc. Dessa perso- ner blir nyckelpersoner i samverkan med universiteten och t.ex. skulle socialhögskolorna kunna bidra med att erbjuda fritt del- tagande i relevanta kurser, handledarutbildningar, deltagande i gemensamma seminarier etc. Inom ramen för en sådan organisation skulle också kunna finnas utrymme för utveckling av särskild bedömarkompetens genom specialistkunskap om familjers och barns behov och matchning av dessa med systematisk kunskap om befintliga vård- och behand- lingsresurser och dessas kompetens och utvärderingsresultat. skulle inga placeringar få ske utan att de passerat en sådan professionell bedömarorganisation. Även omprövningar av t.ex. institutionsplaceringar borde bedömas både administrativt/lagligt och professionellt:; gärna i tvärfackliga team där olika slag kompe- tens borde finnas. Fackteam kan vara ett slags lösning till kopp- lingen mellan behov och resurser. Oavsett vilket krävs bedömar- kompetens. Någon måste, kunskapsbaserat, kunna göra kopp- lingar mellan den unges och familjens behov och lämpliga och till- gängliga resurser. Att göra behovsbedömningar som inte svarar mot tillgängliga resurser är oetiskt. Ett allvarligt dilemma. Även begreppet case-manager, som fått en konkret och viktig betydelse i de nya vetenskapligt beprövade behandlingsformerna som MST och MTFC, borde prövas och eventuellt ges ett innehåll i den generella barnavården. Vi talar här om en eller flera personer som professionellt följer, planerar, bedömer och utvärderar pågå- ende placeringar så att de används effektivt, meningsfullt, ekono- miskt och med lämplig tidsplan. Utveckla en behovsstyrd barnavård! Inom behandlingsforskningen råder stor enighet om att både vård- organisation i stort och den enskilda institutionens behandlings- program ska vara behovsstyrd. blir genuina behov hos barn och unga omdefinierade med utgångspunkt från befintliga resurser istället för tvärtom. Ett behovsstyrt vårdutbud kräver naturligtvis både beställarkompetens, styrning av vårdutbudet och kompetens att matcha barns och barnfamiljers vårdbehov med kunskaper om tillgängliga behandlingsresurser. Barns behov är ett komplicerat begrepp och jag ska bara beröra en aspekt av detta här. Barns behov betyder inom delar av den psykologiskt vetenskapliga diskussionen det samma som dyna- miska kriminogena behov. För att beteendebaserad behandling ska vara verksam måste den bygga på säkerställd analys och diagnos av sådana behov och att allvarligheten i risken att utveckla krimi- nellt beteende kontrolleras. I denna mening är behov ungefär lika med de sociala relationer, beteenden och personlighetsdrag som bidrar till att skapa och vidmakthålla en kriminell livsstil. Men barn och barnfamiljers behov kan ju vara så mycket mer. I min egen forskning framkom att de placerade barnen var mest besvikna över att de inte fick någon hjälp med det som de själva uppfattade som väsentliga och bekymmersamma problem. För många av dem var deras kriminella handlande, svårhanterliga emotionella reaktioner etc. i stor utsträckning reaktioner på ett svår familje- och livssituation. Rymningar från institutionen som i ett perspektiv kan ses som asocialt handlande, var ibland en naturlig reaktion på den oro de kände för moderns säkerhet i hemmet – ett hem där missbruk och våld var ett dagligt inslag. De rymde för att se att mamman mådde bra. Om sådant beteende möts med fost- rande beteendeträning utan hänsyn till orsakerna bakom handlan- det är risken stor att behandlingen i bästa fall blir meningslös och i sämsta fall möter rena destruktiva motreaktioner, t.ex. utveck- lingen av missbruk och mer kriminalitet. Bullock, ; , , (1998) Secure treatment outcomes. The care careers of very difficult adolescents. Dartingston social research series. , (1992) Barnevern og Samfunnsvern. Om stat, vitenskap og profesjoner under oppkomst i . , (1996) Forsømte eller forbryterske. Barnevern og kriminalitetskontroll i etterkrigstida. : adNotam/Gyldendal. , (1973) Totala institutioner. Fyra essäer om anstaltens sociala villkor. , , (1988) Basenheten i - en primärvårdsmodell för . Kumlien, (1997) Uppfostran och straff. Studier kring lagstiftning om reaktioner mot ungdomsbrott. Rättshistoriskt bibliotek, 56:e bandet. : Nerenius & Santerus. , (1996) och Minnesotamodellen – Ett samarbetsprojekt mellan människobehandlande organisationer. Meddelanden från 1996:1, . , (1997) Ungdomar i tvångsvård. Forskningsrapport nr 2, 1997. : Statens institutions- styrelse , (1998 a) Uppfostringsanstalten. Om tvång i föräldrars ställe. , , (1979) Utagerande barn och ung- domar. Socialmedicinsk tidskrift, 56, nr 7–8, s 387–399. , (1998 b) Behandling. I (red.) Vardagsbegrepp i socialt arbete. Ideologi, teori och praktik. Mahood, (1995) Policing gender class and family. O´Neill, (2001) Children in secure accomodation. A gend- ered exploration of locked institutional care for children in trouble. Pösö, (1991) Welfare for girls, for boys? : Treatment of troublesome youth in the finnish residential child welfare system. In (ed.) Youth, Crime and . Scandinavian studies in criminology, vol 12, pp 99–120. : press/The scandinavian research council for criminology. Pösö, (1996) Family as framework: gendered residential treatment of troublesome youth. 96/1, pp 70–81. Rutter, ; Giller, , (1998) Antisocial behavior by young people. Street, Vinter & Perrow (1966) Organizations for treatment. : The Free press. Strömpl, (2002) The K. Residential management of troublesome girls in transition time Estonia. Acta Electronica Universitatis Tamperensis 215. Tengvald, (2003) Evidensbaserad praktik – om strävan att öka kunskaperna om verkningsfulla insatser. I (red.) Perspektiv på kunskapsutveckling inom . Thuen, (2002) I foreldrenes sted. Utvärdering av FoU. En studie av FoU-enheter inriktade på individ och familjeomsorg. (2002) . (red.) (1976) Pojkar i tvångsvård. [1]Förslag till 2002/03:RR9. Med tvång och god vilja – vad gör . [2]Se vidare t.ex. Street, Vinter & Perrow 1966, 1973, 1987, 1992,) [3]SiS UNGDOK-projekt (ADAD) kan väl i viss utsträckning ses som ett sådant instrument, men det berör vad jag vet inte institutionens arbete som sådant, enbart behandlingseffekter. Kunskap, organisation och resurser i den sociala barn- och ungdomsvården Av professor , , . Det här föredraget skall framförallt handla om den sociala barna- och ungdomsvårdens personalmässiga resurser och organisatoriska läge. Men jag tänkte börja med att säga något sammanfattande om kunskapsläget på detta fält. När och jag för omkring presenterade två rapporter om kommunernas sociala barnavård (2001; och 2001) inom ramarna för det så kallade Välfärdsbokslutet samman- fattades bristerna i det rådande kunskapsläget på den sociala barna- och ungdomsvårdens fält på följande vis: 1.Det saknas kunskaper om vad som faktiskt görs i det praktiska barnavårdsarbetet? Vilka insatser och metoder använder sig socialarbetarna av? Hur ser innehållet ut i de olika metoderna och insatserna? Kunskapsbristerna handlar om frånvaron av forskning, men också om en avsaknad av systematiskt doku- mentation på olika nivåer (från de enskilda arbetsplatserna till ). 2.Det saknas kunskap om resultaten av de insatser som görs i barna- och ungdomsvården. Utvärderingar och så kallad evidensbaserad kunskap är en bristvara i socialt arbete i allmän- het, och det gäller också barna- och ungdomsvården.