sou · GTB3117 · 2006-01-01 00:00:00 — Konkret är det fråga om verksamhet som består i att samla in, bearbeta och analysera in- formation i syfte att bl.a. klarlägga om brottslig verksamhet har före- kommit eller kan komma att utövas eller att ge underlag för beslut om förundersökning. 5.3Bestämmelser i sekretesslagen som påverkar utbytet av uppgifter i den brottsbekämpande verksamheten 5.3.1Sekretess mellan och inom myndigheter Det finns flera bestämmelser i sekretesslagen som påverkar de brotts- bekämpande myndigheternas möjligheter att utbyta uppgifter. Be- stämmelserna kan grovt delas in i två olika typer. Materiella sekre- tessbestämmelser reglerar vilken sekretess som gäller inom en viss myndighet eller en viss verksamhet. Sekretessbrytande bestämmelser innebär att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas från en myn- dighet till en annan. En nödvändig förutsättning för dessa bestäm- melser är dock bestämmelsen om att sekretess gäller även mellan myndigheter. Sekretesslagen har två syften. För det första begränsar den enskil- das rätt att ta del av allmänna handlingar. För det andra reglerar den sekretessen mellan myndigheter. Om en uppgift omfattas av sekre- tess enligt någon bestämmelse i sekretesslagen, får den inte röjas för en annan myndighet i något annat fall än som anges i sekretesslagen eller i någon annan lag eller förordning till vilken sekretesslagen hän- visar (1 kap. 3 § första stycket sekretesslagen). Principen om att sekretess gäller också mellan myndigheter slogs fast i lag i samband med att sekretesslagen infördes. Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna det var viktigt att statsmakterna markerar en restriktiv inställning till utbytet av känslig information mellan myndigheterna (prop. 1979/80:2 Del A s. 90–91). De intressekonflikter som uppkommer mellan sekretessintressena, å ena sidan, och myndigheternas infor- mationsbehov, å den andra, skall lösas genom bestämmelser om un- dantag från sekretess (se avsnitt 5.3.3). Departementschefen angav att det torde förhålla sig så att ett full- gott integritetsskydd för information hos en myndighet om enskild i princip ställer krav på att informationen inte vidarebefordras utan- för den verksamhet i vilken den har inhämtats. Närmast syftade han på att uppgifterna hos en annan myndighet kan läggas till grund för åtgärder som, även om de är helt lagenliga, har en negativ innebörd för den enskilde. Också den omständigheten att ett större antal tjänstemän får kunskap om ett känsligt förhållande kan upplevas som menligt av den som uppgiften rör. Även om de funktionärer hos den andra myndigheten som får del av informationen i sin tur har tystnadsplikt, ökar risken för obehörig vidarespridning. Starka skäl talade därför för att sekretessens räckvidd mellan myndigheterna och inom en myndighet reglerades så långt detta var möjligt. Sär- skilt viktigt var det i de fall sekretessen gäller till skydd för enskild. Enligt departementschefen var det ofrånkomligt att helt rättsenliga åtgärder ibland kan bedömas som skada eller men (prop. 1979/80:2 Del A s. 83). Exempel på sådana fall är att någon blivit föremål för framgångsrika indrivningsåtgärder eller att någon blivit satt i fängelse, intagen för sluten psykiatrisk vård eller ställd under övervakning. Denna ståndpunkt var nödvändig för att sekretess skulle kunna upp- rätthållas även myndigheter emellan. Det stod dock klart att sekre- tesslagen inte fick hindra myndigheter från att utväxla uppgifter i situationer där intresset av att uppgiften lämnas ut enligt gängse vär- deringar bör ha företräde framför intresset av att uppgifterna inte lämnas ut. Denna intressekonflikt borde lösas inom ramen för be- stämmelserna om undantag från sekretess (se avsnitt 5.3.3). Sekretessen gäller inte bara mellan olika myndigheter utan också mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra (1 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen). Vad som skulle förstås med begreppen verksamhet respektive verksamhetsgren ansågs få avgöras från fall Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna I allmänhet ansågs att indelning i olika myndigheter och upp- delningen inom myndigheter på skilda organisatoriska enheter torde lämna tillräcklig ledning (prop. 1979/80:2 Del A s. 121). Enbart uppdelningen på organisatoriska enheter inom en myndig- het är inte ett tillräckligt kriterium för att sekretess skall kunna upp- rätthållas mellan olika verksamhetsgrenar (m.fl. s. 1:7). 1990/91:111 om sekretess inom och mellan myndigheter på vårdområdet m.m. anges att i begreppet självständig verksamhets- gren torde ligga att grenarna ägnar sig åt verksamhet av olika slag och att detta får anses följa redan av ordalagen (s. 22). Trots dessa uttalanden uppstår inte sällan tveksamhet när det gäller att avgöra om det föreligger sekretessgränser inom en myndighet. Offentlighets- och sekretesskommittén har i sitt huvudbetänkande (SOU 2003:99) lämnat förslag till en ny sekretesslag. Förslaget inne- bär ingen förändring när det gäller sekretess inom statliga myndig- heter (s. 280–282). Kommittén ansåg dock att de olika självständiga verksamhetsgrenarna i större utsträckning än bör kom- ma till uttryck i myndighetsinstruktionerna. Förslaget har remiss- behandlats. De statliga myndigheter som har yttrat sig angående sekretessgränser inom statliga myndigheter delar kommitténs be- dömning att gränserna bör förtydligas, bl.a. och . Praktiska exempel när det gäller sekretess inom myndigheter Frågan om hur bestämmelsen om sekretess mellan olika verksam- hetsgrenar inom en myndighet skall tillämpas i praktiken har varit aktuell när det gäller några statliga myndigheter som är av intresse för vårt arbete. Det gäller och . I båda fallen har frågan diskuterats i samband med regleringen av hur person- uppgifter får användas i den brottsbekämpande verksamheten inom respektive myndighet. Nedan följer en kort redogörelse för vilka bedömningar som gjorts beträffande de båda myndigheterna. I båda fallen har det konkreta syftet varit att avgöra om den brotts- bekämpande verksamheten inom myndigheten skall få del av uppgif- ter inom den fiskala delen av verksamheten genom direktåtkomst. Direktåtkomst innebär att uppgifterna lämnas ut i sekretesslagens mening. För att direktåtkomst skall komma i fråga krävs således att det är helt klart att det inte av sekretesskäl kan finnas några hinder mot att lämna ut uppgifterna till den som skall ha direktåtkomst. Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna Av detta skäl måste diskussionerna om direktåtkomst också inne- hålla ett ställningstagande till vilken sekretess, om någon, som gäller. Skattebrottsenheterna har inte direktåtkomst till det centrala skatte- registret. I samband med inrättandet av de särskilda skattebrottsen- heterna uttalade regeringen att enheterna organisatoriskt skulle hål- las åtskilda från skatteutredningar. Skälet till detta var dels att den enskildes rättssäkerhet skulle säkerställas, dels att den s.k. ändamåls- principen skulle upprätthållas. Ändamålsprincipen innebar att det inte var tillåtet att med stöd av regelverket för skatteutredningar ta fram uppgifter som inte behövs i beskattningsverksamheten utan endast i brottsutredningar och vice versa. Skattesekretessen enligt 9 kap. 1–3 §§ sekretesslagen gällde därför gentemot skattebrottsenheterna. Regeringen ansåg att det var väsentligt att det inte rådde något tvi- vel om att den fiskala och den brottsutredande verksamheten inom skattemyndigheten bedrevs åtskilda (prop. 1998/99:34 s. 60–62, bet. 1998/99:SkU9, rskr. 1998/99:145). lämnade skattekontrollutredning sitt betän- kande Krav på kassaregister – Effektivare utredning av ekobrott (SOU 2005:35). För skattebrottsenheterna innehåller betänkandet förslag om befogenhet att verkställa husrannsakan och beslag om ris- ken för våld är obefintlig, befogenhet att utföra vissa polisiära upp- gifter vid biträde åt polisen i samband med husrannsakan samt di- rektåtkomst till beskattningsdatabasen. Förslaget om direktåtkomst finns i två varianter där den ena syftar till att ge skattebrottsenheterna en förhållandevis omfattande direktåtkomst och den andra innebär en mer begränsad direktåtkomst. När det gäller direktåtkomsten utgår förslagen från att det råder sekretess mellan skattebrottsenheterna och övriga verksamhet. För att direktåtkomst skall vara möjlig föreslår därför utredningen en viss uppgiftsskyldighet. Det innebär att sekretessen bryts med stöd av 14 kap. 1 § sekretess- lagen. Betänkandet har remissbehandlats. Regeringen avser att pre- sentera förslag (prop. 2005/06:1 s. 150). Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna Lagen (2005:787) om behandling av uppgifter i brotts- bekämpande verksamhet trädde i kraft (prop. 2004/05:164, bet. 2005/06:SkU3, rskr. 2005/06:12). Den nya lagen innebär bl.a. att brottsbekämpande verksamhet skall ha direktåtkomst till tulldatasystemet (TDS) och andra fiskala stödsy- stem. I det sammanhanget diskuterade regeringen sekretessgränserna inom (a.prop. 101–102). Regeringen konstaterade att eftersom själv inte anser att det finns sekretessgränser inom myndigheten kan det inte anses utrett att så är fallet. Eftersom det finns olika uppfattningar i frågan bör det dock – för att legitimiteten i systemet med direktåtkomst inte skall kunna ifrågasättas – säker- ställas att det inte finns något sekretesshinder mot direktåtkomst. Det sker genom införandet av en uppgiftsskyldighet i förordningen (2001:646) om behandling av uppgifter i verksamhet. Nedan följer en redogörelse för några materiella sekretessbestäm- melser som har stor betydelse för den brottsbekämpande verksam- heten. Redogörelsen är inte heltäckande. Det finns vissa sekretess- bestämmelser som skall tillämpas av alla myndigheter. Exempel på sådana bestämmelser är utrikessekretessen (2 kap. 1 § sekretesslagen), försvarssekretessen (2 kap. 2 §) och utlänningssekretessen (7 kap. 14 § första stycket). Det är inte svårt att föreställa sig situationer där de brottsbekämpande myndigheterna behöver tillämpa dessa bestäm- melser. Bestämmelserna har dock inget direkt samband med den brottsbekämpande verksamheten. De finns därför inte med i redo- görelsen. I m.fl., Sekretesslagen – En kommentar och i , Sekretess inom rättsväsendet finns mera detaljerade beskrivningar av de bestämmelser som översiktligt beskrivs nedan. Förundersökningssekretess till skydd för verksamheten m.m. (5 kap. 1 § sekretesslagen) Bestämmelsen i 5 kap. 1 § sekretesslagen innehåller regler till skydd för det allmännas brottsförebyggande och brottsbeivrande verksam- het. I 9 kap. 17 § finns en regel som skyddar enskildas personliga och Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna ekonomiska förhållanden i verksamhet med att förebygga och be- ivra brott (se nedan). Enligt 5 kap. 1 § första stycket gäller sekretess bl.a. för uppgift som hänför sig till angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i sådant mål eller i annan verksamhet för att förebygga brott åklagarmyndighets, polismyndighets, , eller verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Sekretessen gäller om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten ska- das om uppgiften röjs. Enligt propositionen avses med åtgärd främst beslut och ingripanden som hänför sig till ett särskilt ärende (prop. 1979/80:2 Del A s. 140). En uppgift, vars röjande t.ex. kan försvåra en pågående eller kommande brottsutredning, kan alltså hållas hemlig. Vissa myndigheter är uppräknade i bestämmelsen. Den skall dock tillämpas av alla myndigheter där en sådan uppgift som avses finns. Det anses framgå av uttryckssättet uppgift som hänför sig till (bet. KU 1979/80:37 s. 23). Enligt paragrafens andra stycke gäller sekretess för uppgift som hänför sig till underrättelseverksamhet enligt 3 § polisdatalagen (1998:622) Säkerhetspolisens verksamhet, i andra fall, för att förebygga eller avslöja vissa angivna brott underrättelseverksamhet enligt 2 § lagen (1999:90) om behand- ling av personuppgifter vid medverkan i brottsut- redningar verksamhet som avses i 7 § 1 lagen om behandling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet. Denna sekretess gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas. Enligt polisdatalagen är underrättelseverksamhet polisverksamhet som består i att samla, bearbeta och analysera information för att klarlägga om brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och som inte utgör förundersökning enligt 23 kap. rätte- Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna Definitionen är likalydande för . När det gäller hänvisar bestämmelsen till verksamhet för att för- hindra eller upptäcka brottslig verksamhet. Den verksamhet som främst åsyftas är det som kallas underrättelseverksamhet (prop. 2004/05:164 s. 115). Även i denna del av bestämmelsen avser sekretessen uppgift som hänför sig till. Det innebär, som angetts ovan, att sekretessbestäm- melsen skall tillämpas även av andra myndigheter än de som bedriver underrättelseverksamhet. Eftersom skaderekvisitet är starkare för denna typ av sekretess än för annan utredningssekretess, är det vik- tigt att myndigheterna har klart för sig vilken typ av uppgifter det rör sig om. Förundersökningssekretess m.m. till skydd för enskilda (9 kap. 17 § sekretesslagen) Sekretess gäller för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden bl.a. i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål eller i annan verksamhet för att förebygga brott åklagarmyndighets, polismyndighets, , Statens krimi- naltekniska laboratoriums, eller verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott i vissa register enligt bl.a. polisdatalagen, lagen om behandling av personuppgifter vid medverkan i brottsutredningar och lagen om behandling av uppgifter i brottsbekäm- pande verksamhet. Sekretess gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men. Denna bestämmelse gäller inte hos alla myndigheter. Sekretessens räckvidd är således mera begränsad än för sekretessen till skydd för den brottsbekämpande verksamheten, se ovan. Sekretess hindrar inte att en uppgift lämnas ut enligt vad som föreskrivs i lagen (1998:621) om misstankeregister, polisdatalagen, lagen om behandling av personuppgifter vid medver- kan i brottsutredningar och i lagen om behandling av uppgifter i Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna brottsbekämpande verksamhet samt i förordningar som har stöd i dessa lagar. Bestämmelsen infördes i samband med att den absoluta sekretessen för polisens register avskaffades och 14 kap. sekretesslagen blev tillämpligt på uppgifter i sådana register. Syftet tycks ha varit att myndigheterna inte skulle behöva göra en prövning enligt 14 kap. 3 § utan kunna lämna ut uppgifter direkt med stöd av de angivna lagarna. Sekretessen enligt 9 kap. 17 § sekretesslagen är begränsad i vissa fall som anges i 9 kap. 18 §. beslut om åtal skall väckas, beslut om att förundersökning inte skall inledas samt beslut om att förundersökning skall läggas ned, uppgift i ärenden om strafföreläggande eller föreläggande av ord- ningsbot, uppgift som avser omhändertagande enligt 13 § andra stycket polislagen (1984:387). Sekretessen enligt 9 kap. 17 § sekretesslagen upphör att gälla hos alla berörda myndigheter om uppgiften lämnas till en domstol i samband med att åtal väcks (9 kap. 18 § andra stycket). Sekretessen fortsätter dock att gälla om vissa angivna omständigheter är uppfyllda. Samtycke (14 kap. 4 § sekretesslagen) Sekretess till skydd för den enskilde gäller inte i förhållande till den enskilde själv. Den enskilde kan också helt eller delvis efterge sekre- tess till skydd för honom eller henne. I sekretesslagen finns dock några enstaka bestämmelser som innebär att sekretessen gäller även i förhållande till den enskilde själv eller att sekretessen inte kan efter- ges (7 kap. 3 § [hälso- och sjukvård], 7 kap. 7 § andra stycket [ärenden om socialförsäkring] och 7 kap. 17 § tredje stycket [belastningsre- gistret]). Bestämmelsen om samtycke har verkan för rätten att lämna upp- gifter som omfattas av sekretess både till enskilda och till myndig- heter. Regelns praktiska betydelse är dock störst när det gäller ut- lämnande till enskilda. Skaderekvisit i sekretessbestämmelserna, sär- skilda författningsbestämmelser om uppgiftslämnande myndigheter emellan och generalklausulen innebär att det oftast finns större möj- Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna ligheter att lämna ut en uppgift till en myndighet än till en enskild (prop. 1979/80:2 Del A s. 329). Offentlighets- och sekretesskommittén har i sitt huvudbetänkande betonat betydelsen av samtycke även för uppgiftsutbytet mellan myndigheter (SOU 2003:99 del 1 s. 437). Kommittén anger att det i många praktiska situationer ligger i den enskildes eget intresse att myndigheter kan utbyta uppgifter. För sådana situationer finns det inte något behov av särskilda sekretessbrytande bestämmelser. Sådana bestämmelser är nödvändiga endast i situationer där myndigheter måste kunna utbyta uppgifter oberoende av den enskildes samtycke. Nödvändigt uppgiftslämnande (1 kap. 5 § sekretesslagen) Sekretess hindrar inte att en uppgift lämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verk- samhet. I propositionen till sekretesslagen anges att det är uppenbart att sekretess inte får innebära att de offentliga funktionärerna hindras att fullgöra sina egna uppgifter (prop. 1979/80:2 Del A s. 122). Ock- så meddelanden till en annan myndighet kan ingå som ett från verk- samheten i övrigt oskiljaktigt moment. En myndighet kan t.ex. se sig tvungen att ge en annan myndighet del av hemlig information till grund för ett remissyttrande. I särskilda fall kan det vidare vara nöd- vändigt för en tjänsteman att vända sig till en utomstående expert och att därvid upplysa om hemliga omständigheter. En särskild situation som diskuterades i propositionen var i vilken utsträckning en myndighet kunde göra åtalsanmälan trots att vissa uppgifter omfattades av sekretess (a.prop. s. 123). Sedan sekretess- lagen infördes har 14 kap. 2 § utvidgats med en sekretessbrytande bestämmelse beträffande brottsmisstankar, se nedan. Bestämmelsen om nödvändigt uppgiftslämnande har således inte längre samma be- tydelse i den situationen. Bestämmelsen om nödvändigt uppgiftslämnande skall tillämpas restriktivt (a.prop. s. 465 och 494). Endast i de fall, då det för full- görandet av ett visst åliggande som en myndighet har är en nödvän- dig förutsättning att en sekretessbelagd uppgift lämnas ut, får sekre- tessen efterges. Blott och bart en bedömning att effektiviteten i myn- dighetens handlande nedsätts genom en föreskriven sekretess får inte leda till att sekretessen åsidosätts. Bestämmelsen får således en- dast tillämpas om uppgiftslämnandet är nödvändigt för verksamheten Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna hos den myndighet som har uppgiften. Den mottagande myndighetens behov saknar betydelse vid denna bedömning. Rent praktiskt kan bestämmelsen ha betydelse för polisen när den begär information eller hjälp av en annan myndighet. För att den andra myndigheten skall kunna hjälpa till på ett ändamålsenligt sätt måste polisen ofta lämna ut uppgifter som omfattas av sekretess. En annan situation är att det kan vara nödvändigt att i den brottsbe- kämpande verksamheten lämna ut hemliga uppgifter i samband med att någon varnas för att de kommer att utsättas för ett konkret brott (SOU 1999:53 s. 143). Uppgiftsskyldighet (14 kap. 1 § sekretesslagen) Sekretess hindrar inte att en uppgift lämnas till eller rege- ringen. Sekretess hindrar inte heller att en uppgift lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Andra delen av bestämmelsen innebär en generell regel om att bestämmelser i andra lagar eller i förordningar om uppgiftsutbyte skall följas utan hinder av sekretessregleringen. En föreskrift om upp- giftsutbyte behöver inte ha utformats med tanke på att uppgifterna kan vara hemliga. Däremot krävs att den uppfyller vissa krav på konkretion (prop. 1979/80:2 Del A s. 322). Den kan antingen ta sikte på utlämnande av uppgifter av speciellt slag, gälla viss myndighets rätt att få del av uppgifter i allmänhet eller avse skyldighet för viss myndighet att lämna information till andra myndigheter. En föreskrift som mera generellt anbefaller samarbete mellan myndigheter (t.ex. 3 § polislagen) är däremot inte av det slaget att den kan anses ålägga en uppgiftsskyldighet i bestämmelsens mening. Detsamma gäller myndigheternas allmänna samverkansskyldighet enligt 6 § förvaltningslagen (1986:223). En myndighet som är skyldig att på begäran lämna en uppgift får inte åberopa den skyldigheten till stöd för att på eget initiativ lämna ut en uppgift som omfattas av sekretess (JO 1999/2000 s. 374). Den i ärendet aktuella uppgiftsskyldigheten gällde att socialnämnden på begäran är skyldig att lämna vissa uppgifter till . Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna Brottsmisstankar (14 kap. 2 § sekretesslagen) Från början avsåg bestämmelsen endast uppgifter som lämnades från en myndighet till en annan och som rörde 1.förundersökning, rättegång, ärende om disciplinansvar eller skil- jande från anställning mot någon rörande hans eller hennes del- tagande i verksamheten hos den uppgiftslämnande myndigheten 2.omprövning av beslut eller åtgärd av den uppgiftslämnande myn- digheten 3.tillsyn över eller revision hos den uppgiftslämnande myndigheten. Enligt den ursprungliga bestämmelsen hindrade sekretess inte heller att en uppgift lämnades i yttrande av en sakkunnig till domstol eller myndighet som bedriver förundersökning i brottmål. Därefter har bestämmelsen utökats med flera nya stycken. Tredje stycket innebär att en myndighet utan hinder av sekretess får lämna adressuppgifter till en annan myndighet om det behövs för delgiv- ningsändamål. Fjärde och femte styckena handlar om uppgiftsläm- nande på grund av brott. Det sjätte stycket behandlar möjligheten för myndigheter inom hälso- och sjukvården samt att lämna uppgifter till andra myndigheter inom samma verksamhet för att bereda vissa grupper nödvändig vård. Beskrivningen nedan gäller endast fjärde och femte styckena. Fjärde stycket innebär att sekretess inte hindrar att en myndighet lämnar en uppgift som angår misstanke om brott till åklagarmyndig- het, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet. Det gäller dock bara om fängelse är föreskrivet för brottet och det kan antas att brottet kommer att leda till annan påföljd än böter. För myndigheter inom vissa särskilt angivna sekretessområden är dock möjligheterna att lämna uppgifter som angår misstanke om brott mera inskränkt. Det framgår av bestämmelsens femte stycke. Där anges att uppgifter som omfattas av bl.a. hälso- och sjukvårds- sekretess och socialtjänstsekretess endast får lämnas ut om misstanken rör ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Gäller misstankarna brott mot underårig har dock myndigheter inom hälso- och sjukvården och samt större möjligheter att lämna ut uppgifter under förutsättning att det är frågan om brott mot liv, hälsa eller frihet och frid samt sexualbrott (3, 4 och 6 kap. ). Uppgiftsutbytet mellan de brottsbekämpande myndigheterna Enligt bestämmelsen får uppgifterna lämnas till polis, åklagare eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet. Med annan myndighet menas t.ex. en myndighet som skall utöva tillsyn inom ett område. Det innebär bl.a. att det är tillåtet att lämna uppgifter till JO eller JK om det rör deras verksamhetsområde.