sou · GTB36 · 2006-01-01 00:00:00 — Jag instämmer därvid i de slut- satser som följer av incidentrapporterna och hänvisar till de egna reflektioner jag har redovisat (se avsnitten 4.1.3 och 4.3.3). Det finns inte skäl för mig att närmare gå in på frågor om exempelvis kon- struktionen av fordonshinder, stängsel och övervakningskameror. Sådan frågor löses bäst av personer med inblick i den dagliga verk- samheten och det tycks råda en hög grad av samsyn i fråga om vad som bör åtgärdas. En viktig utgångspunkt i det arbetet måste emeller- tid vara att beakta inte bara den teknikutveckling som kan användas för att bygga säkrare anstalter, utan också den tillgång till avancerad och tämligen billig teknisk utrustning som en eventuell fritagare nu- mer har. Vid rymningarna från anstalterna Kumla, och användes bärbara skärverktyg som skar igenom relativt kraftiga stängsel. Sådana skärverktyg kan köpas på nästan vilket varuhus som helst. Jag vill också peka på behovet av en noggrann uppföljning av att de förslag som redan har presenterats i incidentrapporter och andra dokument verkligen genomförs. Det är, som jag har påtalat tidigare, alltför ofta så att steget från förslag till genomförande tar alltför och ibland helt uteblir. Det är emellertid viktigt, inte minst från en ekonomisk utgångs- punkt, att klargöra vilken grad av yttre skydd en anstalt skall ha. Händelsen på Norrtäljeanstalten visar exempelvis på brister i skal- skyddet genom att porten på ett tämligen enkelt sätt har kunnat forceras. En sådan brist måste naturligtvis åtgärdas. Det framstår dock inte som rimligt att för den anstalten skapa en yttre säkerhet som är jämförbar med den på anstalterna Kumla eller . I stället måste klientelet anpassas till den säkerhetsnivå som anstalten rimli- gen bör ha. Vad jag tidigare anfört beträffande en tydligare klassi- ficering av anstalterna (avsnitt 7.3.3) bör utgöra en utgångspunkt för arbetet med att säkerhetsmässigt rusta anstalterna. Händelsen vid anstalten Kumla visar på behovet av att den per- sonal som har att handha den teknik m.m. som utgör en del av skal- skyddet har en från säkerhetssynpunkt godtagbar attityd till sin upp- gift. Personal i centralvakten återställde vid fyra tillfällen larm utan att kontrollera orsaken till att de utlöstes och fritagarna på en monitor hos centralvakten utan att uppmärksammas. Ett antal förklaringar har anförts såsom att larm regelmässigt utlö- ses av exempelvis djur som rör sig i det larmade området och att personalen därmed efter hand blir mindre vaksam. Vidare har anförts att brandlarmet som utlöstes dess- förinnan distraherade personalen och medförde att uppmärksamhe- ten riktades åt annat håll. Ingen av dessa förklaringar är dock accep- tabel. Med det agerande som personalen i centralvakten uppvisade vid händelsen på anstalten Kumla framstår larm och övervaknings- kameror som tämligen meningslösa investeringar. Vad gäller personalens agerande i samband med larm och moni- torer kan konstateras att arbetsuppgifterna måste delas upp bland de anställda på ett sådant sätt att risken för avtrubbning till följd av många falsklarm minimeras. Att ha ansvaret för säkerheten på landets säkraste anstalt får aldrig tillåtas bli en arbetsuppgift präglad av slentrian. Personalen agerande i centralvakten tyder också på brister i säker- hetstänkandet i en vidare mening. En rimlig utgångspunkt är att ett brandlarm kan, naturligtvis förutom att indikera brand, användas för att avleda uppmärksamheten från en fritagning eller rymning. Det förhållandet att ett brandlarm utlöses bör mot denna bakgrund rutinmässigt leda till en skärpt uppmärksamhet vad gäller säkerhe- ten i övrigt. Vid händelsen på anstalten Kumla synes i stället perso- nalens agerande ha inriktats helt på de åtgärder som följde på brand- larmet. Även om det i samband med den aktuella händelsen inte är klarlagt något samband mellan brandlarmet och fritagningen tyder personalens agerande på brister i förmågan att analysera en händelse utifrån ett säkerhetsperspektiv. Sådana brister kan enligt min mening motverkas genom utbildning och återkommande övningar. Ansva- ret för att genomföra övningar ligger på den chef som leder verk- samheten. Den fackliga organisationen har genomfört en enkätundersökning för att kontrollera om de lokala myndigheterna genomför övningar i den omfattning som de skall (se avsnitt 2.4.2). Resultatet visar att endast 16 av 36 slutna anstalter genomförde övningar i den omfattning som är föreskriven. Tretton av anstalterna hade inte genomfört någon övning med avseende på sina bered- skapsplaner överhuvudtaget. Även om ansvaret för att övningar kommer till stånd ligger på ansvarig lokal chef måste den centrala myndigheten uppfylla sin del av ansvaret, nämligen att följa upp de beslut som fattas centralt. Även i detta avseende har ansvaret enligt min mening brustit. Bedömning: Otillåten kommunikation mellan intagna och per- soner utanför anstalten eller intagna emellan har varit en förut- sättning för genomförandet av flera av de aktuella rymningarna. Införandet av störningsutrustning är en viktig åtgärd, men den måste följas av andra åtgärder för att förhindra nya vägar för otillåten kommunikation. En förutsättning för rymningarna från Kumla, och var kommunikation mellan intagna och medhjälpare utanför anstalter- na. Sådan kommunikation kan ske på olika sätt, t.ex. via insmugglade mobiltelefoner, besök, kodade meddelanden i brev eller telefon- samtal och via medintagna med större grad av frihet. Genom att förhindra otillåten kommunikation skulle planeringen och genomförande av rymningar och fritagningar avsevärt försvåras. Att förhindra insmuggling av mobiltelefoner på anstalterna har visat sig svårt. Mobiltelefoner kastas in över fängelsemurarna, smugglas in via besök till de intagna eller tas in med hjälp av personal som genom hot eller mutor förmås hjälpa de intagna. Ett viktigt led i arbetet med att stävja otillåten kommunikation är därför införandet av störningsutrustning för mobiltelefoni (se avsnitt 3.2.3). Den åt- gärden är emellertid inte tillräcklig för att förhindra otillåten kom- munikation. Som framgår av avsnitt 3.2.3 fanns tidigare p.g.a. tekniska brister möjligheter för intagna att manipulera den fasta telefonin i anstal- terna. Med ett nytt telefonisystem, INTIK, förbättrades kontrollen av samtalen avsevärt. ökade dock införseln av mobiltelefoner på anstalterna i en sådan grad att kriminalvården själv bedömer att man inte har den kontroll över de intagnas tele- fonerande som lagstiftningen kräver. Exemplet visar att en vidtagen åtgärd inte sällan ger upphov till nya problem. På samma sätt torde införandet av störningsutrustning för mobiltelefoner ge upphov till andra metoder för att kommunicera med omvärlden. De intagna kommer med all sannolikhet, då både möjligheten till manipulering av den fasta telefonin och till användning av mobiltelefoni har för- hindrats, att söka nya vägar för att lämna och ta emot meddelanden. Besök, kodade meddelanden i brev eller telefonsamtal samt perso- nal som p.g.a. mutor eller hot förmedlar information kan utgöra alternativa kommunikationsvägar för de intagna. Vidare rör sig inom anstaltsområdet ett antal människor som inte är anställda, t.ex. del- tagare i studiebesök, lärare, hantverkare m.fl. Kontakter med med- intagna som har en större frihetsgrad och som genom belöningar eller hot tvingas förmedla information kan utgöra ytterligare en väg. Det kan naturligtvis röra sig om förmedling av såväl skriftliga som muntliga meddelanden. Med införandet av störningsutrustning kommer rimligen den in- passeringskontroll som har införts vid vissa anstalter att ha mindre betydelse med avseende på den otillåtna kom- munikationen med mobiltelefoner. Det är mot denna bakgrund av väsentlig betydelse att införandet av störningsutrustning för mobil- telefoni följs av andra åtgärder. Som exempel kan nämnas att för de mest rymningsbenägna intagna begränsa kontakterna med de med- intagna som har en lägre grad av säkerhet, att begränsa förekomsten av obevakade besök, att förhindra kontakt med hantverkare och del- tagare i studiebesök m.fl. och att ha en vaksamhet mot yrkesetiskt olämpliga kontakter mellan intagna och personal. Bedömning: Den allmänna inpasseringskontroll som har införts på vissa anstalter bör få stor betydelse för att förhindra otillåtna föremål på anstalterna, men måste för anstalter och avdelningar med hög säkerhet kompletteras med andra åtgärder. Rutinerna kring visitationer måste skärpas. Vid händelsen på anstalten hade de två av de intagna tillgång till vapen inne på anstalten och vid händelserna på anstal- terna Kumla och kan förutsättas att de intagna med hjälp av insmugglade mobiltelefoner kommunicerade med omvärlden. Händelserna visar på behovet av en förbättrad kontroll av att otillåtna föremål inte förs in på anstalterna. Otillåtna föremål kan föras in på anstalterna exempelvis vid besök till de intagna, vid besök av andra utomstående till anstalterna såsom vid studiebesök och då hantverkare bereds tillträde till anstaltsom- rådet samt av anställda som genom mutor eller hot förmås föra in föremål. Föremål kan även föras in av medintagna som haft permis- sion eller av annan anledning har vistats utanför anstalten. Vidare förekommer i större eller mindre utsträckning att föremål kastas in över anstaltens murar och tas om hand av intagna under vistelser ute på anstaltsområdet. Den allmänna inpasseringskontroll som har införts vid vissa an- stalter (se avsnitt 3.2.2) är av stor betydelse för att förhindra att otillåtna föremål förs in på anstalterna. Förutom att direkt förhindra att otillåtna föremål tas in på anstalten innebär kontrollen rimligen att trycket från de intagna mot anställda och utomstående att föra in föremål minskar eftersom påtryckningar mot anställda och andra utomstående inte kan förväntas leda till något resultat. Jag finner det oacceptabelt att införandet av en sådan relativt enkel åtgärd tagit från förslag (Narkotikakommissio- nens förslag, se avsnitt 3.2.2) till genomförande. Inpasseringskontrollen synes så här långt framgångsrik. Jag har från anstalten erfarit att man före införandet av kontrollen hittade omkring 60 mobiltelefoner inne på anstalten under ett halv- år. Telefonerna var inte sällan av nyare modell, t.ex. mobiltelefoner med kamera. efter införandet av kontrollen, hittades endast sex telefoner och dessa var samtliga av äldre modell. En möjlig slutsats av att telefonerna som hittas är av äldre modell är enligt min mening att de funnits på anstalten . Anstaltens säkerhetsansvarige har uppgett att uppgifter från de in- tagna tyder på att priset för en mobiltelefon inne på anstalten har ökat drastiskt sedan kontrollen infördes, från tidigare för en ordinär mobiltelefon till . har intagna som vistats utanför anstalten och besök visite- rats. Genom inpasseringskontrollen har även personal och uppdrags- tagare, t.ex. lärare, tvingats genomgå visitation. En så kraftig ned- gång av antalet fynd av mobiltelefoner inne på anstalterna efter genomförandet av inpasseringskontrollen leder därmed enligt min mening till slutsatsen att mobiltelefoner i inte ringa utsträckning har tagits in på anstalten av såväl personal som externa upp- dragstagare och andra besökare. Säkerhetstänkandet bör i detta avseende dock utvecklas till att avse även annat än den allmänna inpasseringskontrollen. och avdelningar med högst säkerhet bör införas rutiner som syftar till en än bättre kontroll. Som en rutin bör gälla att personal redan utanför anstaltsområdet klär om och lämnar sina privata tillhörig- heter och att tjänsteutrustningen i form av nycklar och liknande er- hålls efter inpasseringskontrollen. Vidare bör leveranser till anstalten tas emot utanför anstaltsområdet och där packas om för att sedan föras in på området av anstaltens egen personal. Det bör vidare fram- hållas att det finns skjutvapen som delvis består av plast eller som har formen av pennor osv. Försök lär pågå med att tillverka vapen delvis i keramik. Även om delar av sådana vapen, t.ex. pipan, ger utslag vid kontroll med en metalldetektor är de inte för ett otränat öga igenkännbara som vapen. Jag har från flera håll fått berättat att visitationer av de intagnas bostadsrum inte alltid genomförs enligt gällande regelverk. Brist på tid och personal gör enligt uppgift att man inte hinner med visita- tioner i den omfattning som föreskrivs. Anställda har med en öppen- het som förvånar upplyst mig om att det fuskas med protokoll i samband med visitationer och att personal exempelvis redan kvällen före en visitation skall genomföras i förväg upprättar protokoll för att därefter underlåta att genomföra visitationen. Såväl frånvaron av föreskrivna kontroller som den attityd till arbetsuppgiften som age- randet visar är ägnat att förvåna och oroa. Frågan aktualiserar behovet av den typ av säkerhetssystem som jag beskrivit ovan (avsnitt 7.2.5) och som innebär att flera parallella system verkar . Vad gäller visitationer av bostadsrummen skulle exempelvis, som ett komplement till en förändrad attityd till säkerhetsarbetet bland de anställda, med teknikens hjälp situatio- nen kunna förbättras genom att en rumsvisitation registreras som genomförd först när tjänstemannen på plats i ett bostadsrum identi- fierar sig med en personlig kod. Förslag: Kriminalvårdens taktik vid gisslandramer och andra all- varliga händelser måste klarläggas och göras enhetlig. Erfarenhe- ter från utlandet skall beaktas. Kriminalvården måste frångå prin- cipen att automatiskt tillmötesgå krav från en gisslantagare. Stra- tegin skall vara känd av alla. och bör ges i uppdrag att i samråd utforma en strategi för gisslansituationer och andra allvarliga incidenter. Jag skall enligt mina direktiv, särskilt mot bakgrund av händelsen vid anstalten , överväga och föreslå åtgärder som kan vidtas för att förutse, förebygga och förhindra gisslantag- ningar samt vad som i övrigt kan göras för att förbättra personalens säkerhet. Det bör framhållas att direktiven i denna del inte är be- gränsade till den kategori av intagna som omfattas av mitt uppdrag i övrigt. Vad gäller möjligheten att förutse gisslantagningar kan hänvisas till vad jag anfört ovan angående underrättelseverksamhet och riskbe- dömningar. Det är självfallet av största betydelse för att kunna vid- ta rätt förebyggande åtgärder att skaffa sig kunskap om de intagna och deras benägenhet att bruka våld mot personal. Med den kun- skapen som grund kan den intagne placeras på en korrekt säker- hetsnivå och särskilda åtgärder vidtas. Bland sådana särskilda åtgär- der kan nämnas att det beträffande en enskild intagen kan beslutas att denne aldrig umgås ensam med endast en vårdare och att till- gången till farliga föremål minimeras. Vidare kan hänvisas till den redan beslutade inpasseringskontrol- len som ett medel att förhindra att farliga föremål som kan användas vid exempelvis gisslansituationer tas in på anstalterna. Händelsen vid anstalten utgör ett exempel där en sådan kontroll hade kunnat förhindra att de intagna inne på anstalten hade tillgång till vapen. Problemet är emellertid att även en rad vardagliga föremål kan komma att utnyttjas som vapen. Så kan t.ex. ett av- brutet skaft till en tandborste användas som stickvapen. Det är där- med knappast möjligt att på alla typer av anstalter helt undvika att intagna får tag i föremål som kan användas i en gisslansituation. Jag kunde emellertid vid mitt besök på säkerhetsanstalten i (avsnitt 6.7) konstatera att man lyckats minimera risken för att sådana föremål skall finnas tillgängliga för de intagna. Även om den typen av kontroll inte annat än undantagsvis skulle kunna tillämpas på befintliga svenska anstalter, bör åtgärder vidtas för att de intagna inte skall kunna få tillgång till färdiga vapen, t.ex. knivar och saxar. Att en intagen på Mariefredsanstalten lyckades genomföra ett gisslan- tagande beväpnad med en av anstaltens köksknivar är självfallet oacceptabelt. I stället måste finnas en beredskap för att ingripa i situationer där våld eller hot om våld förekommer. Det finns bl.a. inom polisen kunskap om hur man förebygger att gisslansituationer uppstår. Hur ett sådant arbete kan utformas lämpar sig inte för en redovisning i detta betänkande. Generellt rör det sig om kunskap om exempelvis lokalers utformning och sättet att arbeta med de intagna. Det är emellertid angeläget att även kriminalvården tillförs sådan kunskap. Bl.a. mot bakgrund av erfarenheterna från mitt besök i kan jag dra följande slutsatser beträffande hante- ringen av gisslansituationer: 1.Händelseförloppet måste fördröjas. 2.Det skall inte vara tekniskt möjligt för en individ att ensam och snabbt avaktivera alla säkerhetssystem. 3.Strategin som tillämpas skall vara klar och tydlig och vara känd av alla. 4.I förebyggande syfte bör vårdare i den dagliga verksamheten vara i numerärt överläge i förhållande till de intagna. 5.Tillgången till farliga föremål måste begränsas och omgärdas av en hög säkerhet. 6.Insatser vid gisslansituationer måste övas kontinuerligt tillsam- mans med polis. En tydligare taktik vid gisslansituationer En gisslansituation innefattar brott och är i enlighet med vad som anförs nedan en uppgift för polisen. En första åtgärd då någon har tagits som gisslan på en anstalt är för kriminalvårdens del därmed att tillkalla polis. Till dess polis kommer till platsen måste dock krimi- nalvården självfallet agera. Kriminalvården måste för denna uppgift ha en klar och tydlig strategi för sitt agerande. En sådan strategi kan utformas på olika sätt och kan innebära exempelvis att, för att nämna en ytterlighet, den som har tagit gisslan skall få sina krav tillgodosedda utan dröjs- mål. En annan ytterlighet skulle vara att inga krav från intagna som tagit gisslan tillgodoses under några omständigheter, utan att man från kriminalvårdens sida avvaktar att polisen kommer till platsen. Efter vad jag under min granskning har erfarit saknas en klar och tydlig strategi. De lokala myndigheterna lägger fast sina egna åtgärdsplaner med anledning av exempelvis gisslantagningar (se avsnitt 2.4.2) och dessa skiljer sig åt från myndighet till myndighet. Det är min uppfattning att det i stället bör råda en samsyn inom kriminalvården i dessa frågor. har i sin inci- dentrapport efter gisslantagningen i Mariefredsanstalten uppgett att man nu arbetar med att skapa en för kriminalvården gemensam stra- tegi (se avsnitt 4.4.3). Det är min uppfattning att enbart det faktum att en intagen hotar att bruka våld mot personal eller en medintagen inte skall medföra att den intagnes krav skall tillgodoses. En sådan taktik kan leda till att gisslansituationer bedöms som ett tämligen enkelt sätt att ta sig ut från anstalten och att det därtill är en metod som i praktiken har visat sig framgångsrik. En sådan inställning bland de intagna torde leda till allt fler gisslansituationer och skapar på det sättet en otrygghet för personal och intagna. Händelsen vid an- stalten visade dessutom på att det för- hållandet av den intagnes önskemål om att bli utsläppt tillgodosågs medförde att gisslan utsattes för en stor risk då han tvingades följa med gisslantagaren vid flykten från anstalten. Detta resonemang blir än mer aktuellt i takt med att anstalterna görs säkrare såvitt av- ser risken för rymningar och fritagningar. Självfallet måste dock varje fall bedömas för sig och jag inser att det finns situationer där exempelvis typen av vapen som används eller gisslantagarens person- liga egenskaper gör att vissa av de krav som gisslantagaren ställer måste tillgodoses. En grundläggande taktik bör vara att kriminalvårdens huvudsak- liga uppgift med anledning av en gisslantagning är att fördröja hän- delseförloppet till dess polis kommer till platsen. Målet med krimi- nalvårdens åtgärder bör således vara att kunna lämna över ansvaret för en pågående gisslantagning till polis. I arbetet med att fördröja händelseförloppet bör utnyttjas tekniska lösningar, insatsgrupper och förhandlare. Vad gäller tekniska lösningar bör t.ex. anstalter utformas på ett sådant sätt att en intagen med gisslan normalt har att passera flera hinder, dvs. låsta dörrar och stängsel, innan man kan lämna anstaltsområdet. Varje sådan passage fördröjer processen. Händelsen vid Mariefredsanstalten visar på att den byggnadstekniska lösningen gjort det alltför lätt för de intagna att relativt snabbt ta sig ut från anstalten. Insatsgruppernas främst uppgift bör vara att isolera händelsen, dvs. att se till att ingen intagen eller personal riskerar direkt kontakt med gisslantagaren och bli en del av gisslan- situationen. Kriminalvårdens förhandlare bör därefter genom samtal med gisslantagaren inleda förhandlingar och bedöma de krav som denne framför. Kriminalvårdens personal, företrädesvis insatsgrup- perna, kan självfallet också om tillfälle ges använda våld mot en gisslantagare med stöd av 24 kap. 2 § för att återställa ordningen på anstalten alternativt med stöd av bestämmelserna om nödvärn i 24 kap. 1 § (se nedan). Vad jag nu anfört får stöd av de erfarenheter man har dragit i (se avsnitt 6.7). Situationen där kan jämföras med den vi i har . Antalet gisslandramer på anstalterna ökade då och den allmänna inställningen inom kriminal- vården var att man utan diskussioner skulle tillmötesgå en gisslan- tagares krav. Efter att ha skiftat inställning och därvid slutat för- handla med gisslantagare en policy som man också klargjort för alla intagna har ingen allvarlig gisslansituation inträffat under . Ett sådant arbetssätt kräver kunskap hos kriminalvårdens perso- nal, såväl i förhandlingsteknik som om gisslantagares sätt att tänka och agera. De är viktigt att kriminalvården tillförs sådan kunskap. Det får anses falla utanför mitt uppdrag att bedöma polisens be- redskap och åtgärder med anledning av incidenter inne på en an- stalt. Det måste emellertid ställas tydliga krav på polisen när det gäller beredskapen för allvarliga incidenter på kriminalvårdens an- stalter. Som framgår närmare nedan varken bör eller kan kriminal- vården ensam lösa alla typer av incidenter som kan inträffa och är därför beroende av att rätt utbildad och utrustad polis snabbt kan infinna sig för att antingen bistå kriminalvården vid en ren ordnings- störning eller för att ingripa med anledning av ett pågående brott. Som jag tidigare anfört (avsnitt 7.3.3) finns skäl för kriminalvården att förvissa sig om att en sådan beredskap finns på de platser där de nya säkerhetsavdelningarna skall byggas. Som har redovisats tidigare (avsnitt 3.1.3) har efter Tidaholmsupp- roret åtgärder vidtagits inom kriminalvården för att bättre kunna ingripa mot intagna som använder våld eller som annars stör ordningen på anstalten. Särskilt utbildade och utrustade insatsgrup- per finns vid alla de större anstalterna och kriminalvården har egna förhandlare. När det gäller att ingripa vid en gisslantagning eller en annan allvarlig incident måste dock först ställas frågan om det är polis eller kriminalvård som kan eller bör agera med anledning av det inträffade. Polisens uppgift är enligt 2 § polislagen (1984:387) bl.a. att före- bygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen och säkerheten. Polisen skall vidare övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav och ingripa när sådana har inträffat. En ordningsstörning inne på en anstalt, dvs. att intagna vägrar att rätta sig efter föreskrifter och beslut som de har att följa, torde därmed knappast vara en fråga för polisen, dvs. det rör inte allmän ordning och säkerhet (jfr /, Polislagen – en kommentar, 4 uppl. s. 27 ff). En sådan ordningsstörning är därmed i första hand en fråga för kriminalvården som också enligt 24 kap. 2 § har rätt att bruka våld för att upprätthålla ordningen. Polisen kan i ett så- dant fall biträda kriminalvården och har då enligt 24 kap. 5 § brotts- balken samma rätt som kriminalvården att bruka våld.