sou · GTB317 · 2006-01-01 00:00:00 — Betydelsen härav är enligt vår uppfattning att om samerna skall anses ha rättigheter utöver vad rennäringslagen föreskriver – så- som i detta fall att det föreligger en ensamrätt för samerna till jakt- och fiske på (kronomarken) statligt ägd mark i fjällen – krävs att detta rättsläge har manifesterat sig genom en dom av Högsta dom- stolen eller genom ett otvetydigt rättsvetenskapligt forskningsre- sultat. Detta har inte skett. Däremot finns det vissa allmänna dom- stolsuttalanden som pekar på en längre gående rätt för samerna med avseende på jakt och fiske. Sålunda framgår av Skattefjällsmålet att ansåg att innehållet i det s.k. skattefjällsbrevet av 1841 och de därefter följande skattläggningsutslagen och inrym- ningsbesluten gav stöd för uppfattningen att samerna hade ensamrätt till fiske på skattefjällen. Rätten till jakt nämns inte i dokumenten och ansåg det osäkert vilka befogen- heter jakträtten innebar för samerna.17 Skattefjällsmålet indikerar att det på skattefjällen kan föreligga en längre gående rätt till fiske än vad som föreskrivs i rennäringslagen. Enligt vår uppfattning går det däremot inte att av målet dra några längre gående slutsatser i fråga om samernas rätt att ensamma jaga och fiska i fjällområdena. Det kan framhållas att frågan om samernas ensamrätt till jakt och fiske på renbetesfjällen var föremål för pröv- ning i målet. I samtliga instanser framförde samerna som alternativ- yrkande till sitt huvudyrkande om äganderätt att de hade ensamrätt till jakt och fiske. Staten bestred detta yrkande och såväl tingsrätten, hovrätten som ogillade yrkandet. Vi anser även att det förhållande att staten i vissa sammanhang tidigare – exempelvis i rättsfallet NJA 1942 s. 336 – hävdat att samerna haft en ensamrätt till jakten och fisket inte kan konstituera en sådan rätt, allra helst som staten då Skattefjällsmålet in- leddes och i tiden därefter frångått denna ståndpunkt. vill vi beröra frågan om det renbeteslag införda och alltjämt, genom bestämmelsen i 31 § rennäringslagen, gällande förbudet för sameby eller medlem i sameby att upplåta rättigheter 17 Högsta domstolens dom i mål T 324/76 s. 127 Jakt- och fiskerätt på kronomark som ingår i renskötselrätten, exempelvis jakt- och fiskerätt. Det är ostridigt att enskilda samer upplät jakt och fiske på de områden de tilldelats inom lappbyarna. Genom lag förbjöds uttryckligen sådana upplåtelser. Det måste särskilt noteras att det var ett medvetet politiskt beslut av den dåvarande . I Skattefjällsmålet berörde bl.a. den beslutade in- skränkningen från grundlagssynpunkt och kom fram till att regle- ringen inte inneburit något grundlagstridigt övergrepp. Vi vill därför framhålla att om man vill överväga att ta bort upplåtelseför- budet i 31 § rennäringslagen med avseende på jakt och fiske, är det sålunda inte ett juridiskt hållbart argument att göra detta med hän- visning till någon rätt som samerna av ålder haft. Ett eventuellt bort- tagande måste grundas på politiska överväganden. Våra sammanfattande ståndpunkter är följande. På all mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen före- ligger en dubbel rätt till jakt och fiske. Staten har, som varje annan markägare i området, jakt- och fiskerätt i egenskap av markägare och medlem i sameby får jaga och fiska, som en del av renskötselrätten, på alla fastigheter inom byns betesområde under tid som renskötsel är tillåten, oavsett vem som är mark- ägare. I vart fall har samerna inte haft rätt att ensamma förfoga över jakt och fiske på den statligt ägda marken ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Det torde vara ställt utom all tvivel att den dominerande delen av jakten på ifrågavarande marker utövats av den bofasta befolkningen i fjäll- bygderna och inte av renskötande samer. Skattefjällsmålet indikerar att det på skattefjällen kan föreligga en längre gående rätt till fiske än vad som föreskrivs i rennärings- lagen. Härutöver finns det inte – vare sig på grundval av domstolsuttalanden eller vad som framkommit genom rätts- vetenskaplig forskning – stöd för att dra några längre gående slutsatser huruvida de renskötande samernas rätt att jaga och fiska i fjällområdena är en exklusiv/ensamrätt. Det råder förbud för sameby eller medlem i sameby att upp- låta rättigheter som ingår i renskötselrätten, däribland jakt- och fiskerätt. Ett eventuellt upphävande av detta förbud måste ske Jakt- och fiskerätt på kronomark efter politiska överväganden. Det föreligger inget juridiskt hinder mot införande av en ordning som innebär att markägare upplå- ter sin jakt- och fiskerätt och att samer upplåter sin på renskötsel- rätt grundade jakt- och fiskerätt. Ur administrativ synpunkt torde emellertid ett sådant system bli tungrott med åtskilliga praktiska problem både ur jakt och viltvårdssynpunkt. Jakt- och fiskerätten i renskötsel- området Direktivens särskilde utredare skall bl.a. så långt det är möjligt klar- lägga grunderna för och omfattningen av samebymedlemmars och markägares rätt till jakt och fiske inom lappmarkerna och renbetes- fjällen. En delfråga inom detta problemområde är om det inom renskötsel- området eller någon del av det finns ensamrätt för samerna till jakt eller fiske. Att besvara denna fråga är huvudsaken med detta utlå- tande. Därutöver skall jag, om det visar sig att även staten har en jakt- och fiskerätt ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen, ut- tala mig om hur denna rätt utövats eller tagits i anspråk . Slutligen skall här behandlas innebörden av det i olika författnings- texter förekommande uttrycket områden som blivit anvisade till lapparnas uteslutande begagnande. När det gäller rätten till jakt och fiske (i enskilt vatten) bygger den svenska rätten på principen att rättigheten tillhör markägaren; se 10 § jaktlagen (1987:259) och 9 § fiskelagen (1993:787). Dessa lagar bildar också utgångspunkten för rätten till jakt och fiske inom ren- skötselns områden men överlåter den närmare regleringen till den särskilda lagstiftningen om rennäringen; se 3 § 3 st. fiskelagen och 10 § 3 st. jaktlagen. Det sistnämnda lyder: Om samernas rätt att jaga finns särskilda bestämmelser. Det upptas i ett avsnitt med ru- briken: Vem som har jakträtten. Jag har inte kunnat finna att jakt- lagens ordval på denna punkt, dvs. rätt att jaga – och inte jakträtt – har någon självständig betydelse för de frågor som här behandlas.1 1 Den här beskrivna metoden att i lagstiftningssammanhang hantera samernas särskilda rätt till jakt och fiske har lång tradition; se 13 § lagen (1896:42 s.1) om rätt till fiske, NJA II 1897 Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet I förhållande till jaktlagen och fiskelagen är rennäringslagen (1971:437) att se som en speciallag. Vid konflikt mellan en sådan lag och allmän lag råder speciallagen. I sammanhanget erinras också om den princip som säger att vid konflikt mellan författningar en lag har företräde framför en administrativ förordning och att grundlag har företräde framför övriga författningar. I vissa situationer gäller dess- utom att EU-direktiv gäller framför svensk rätt.2 Den i detta sammanhang viktigaste bestämmelsen är 25 § 1 st. rennäringslagen som lyder. Medlem i sameby får jaga och fiska på utmark inom de delar av byns betesområde som hör till renbetesfjällen eller lappmarkerna, när ren- skötsel är tillåten där. Av 2 st. i samma paragraf framgår att rätt att jaga och fiska under vissa förutsättningar också finns inom annan samebys område än den egna dock med tillägget endast för sitt uppehälle. Med tillämpning av gängse svensk lagskrivningsteknik innebär detta att huvudregeln (i 1 st.) är att fiskerätten inte är begränsad till husbehovet utan även omfattar t.ex. fiske för försäljning. – Den citerade bestämmelsen i rennäringslagen återfinns under rubriken Rennäringslagen behandlar inte sådana samiska rättigheter – t.ex. jakt och fiske – som kan tänkas tillhöra icke-medlemmar, se 1 § 3 st. och undantagsbestämmelsen i 31 § 2 st. Denna speciella problematik behandlas inte här. Detsamma gäller om norska samers rättigheter i enligt konventionen med . Lagen ger ingen definition på utmark. Termen härrör från en äldre tids språkbruk. Med utmark avsågs i första hand den mark (och vattenområde) som inte skiftats mellan delägarna i byn. Men termen utmark användes också för att i största allmänhet beteckna motsat- sen till inägor. G. , som måste betecknas som en auktoritet på området, ger i Nordisk Familjebok, art. Inegor, 1910, följande definitioner. Inegor, den till ett eller flera hemman eller till en större gård hörande jord, som är belägen närmast byggnaderna och (åtminstone till väsentlig nr 1 s. 38; 7 och 30 §§ lagen (1912:289) om rätt till jakt, NJA II 1913 nr 3 s. 83, 110. Före sist- nämnda lags tillkomst fanns i lageditionen under 4 § jaktstadga en hänvisning till aktuella §§ i renbeteslagen. 2Jfr 11:14 RF och K.Å.Modéer, Rättsteknik, 1980, s. 62; A.Peczenik, Rätten och förnuftet, 2 uppl., 1988, s. 307, den senare med utförliga litteraturhänvisningar. 325 § 3 och 4 st. innehåller specialregler där dock utövningen är beroende av särskilt tillstånd. Eftersom reglerna är utan betydelse för här diskuterade frågor förbigås de i fortsättningen. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet del) uppodlad till åker och äng eller använd som tomtplats och trädgård. Motsatsen är u t e g o r eller u t m a r k. I samma betydelse används utmark exv. i regeringsrådet arbete Historisk utveckling af den svenska skifteslagstift- ningen, 1911, s. 71. gjorde under förarbetena till 1898 års ren- beteslag detta förtydligande (prop. 1898:56 s. 52).4 Lapparnas rätt till renbete omfattar ej inägor – till vilka räknats, jämte åker och äng, även utängsslåtter av viss beskaffenhet – utan endast vad man kallat egentlig utmark. En besläktad definitionsfråga är innebörden av det i direktiven och rennäringslagen använda uttrycket lappmarkerna. I enlighet med den definition som ges i Nordisk Familjebok, art. , 1911, (för- fattare: ) utgår jag från att lappmarkerna är identiska med landskapet , f.ö. det enda svenska landskap som allt- jämt har rättsligt bestående gränser. (svar på frågan är inte lika klargörande.) Samernas rätt att enligt rennäringslagen använda annans fasta egen- dom gäller både mot enskilda ägare och staten (kronomark).5 Som kommer att framgå gäller dock särskilda regler betr. kronomarken. På vinterbetesmarkerna, ibland kallade sedvanerättsmarker, gäller – som framgår av namnet – samernas rättigheter bara . Denna begränsning omfattar också jakt- och fiskerätten. Hur vintern räknas och var dessa marker finns framgår av 3 § 2 p. Rennärings- lagen. En ytterligare begränsning av just rätten till jakt och fiske gäller i så måtto att dessa rättigheter inte får utövas nedanför lapp- marksgränsen (utanför ) eller renbetesfjällen. Detta fram- går av en jämförelse mellan 3 § 2 p. och 25 §. Den geografiska ut- sträckningen av samernas rätt till jakt och fiske är således mindre än renskötselområdet. Till bilden av rätten till jakt och fiske hör också de bestämmelser i rennäringslagen som upptas under rubriken av mark och vatten m.m. (31–34 §§). Till en början slås där fast att samerna inte själva får upplåta någon av de rättigheter som ingår i renskötselrätten och således inte heller nyttjanderätt (eller servitut) till jakt eller fiske. (Visst undantag i 31 § 1 st.) 4Rennäringssakkunniga (SOU 1968:16) föreslog att utmark, som fanns i de tidigare ren- lagarna, skulle bytas ut mot förbud att utnyttja inägor, s. 17, 193. Förslaget godtogs inte. 5Överensstämmande: jaktlagspropositionen 1986/87:58 s. 45 och L. , Betänkande ang. vissa fiskerättsliga förhållanden inom lappmarkerna (SOU 1952:13) s. 183. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet På åretruntmarkerna får sådana upplåtelser göras av statlig myn- dighet (i regel ). I rennäringslagen uppställs en rad förut- sättningar för att en sådan upplåtelse, såvitt gäller jakt eller fiske, skall få ske. De återges här punktvis, till en början såvitt gäller . 1.Marken skall ligga ovan odlingsgränsen. (Av 3 § p. 1 framgår att delar av åretruntmarkerna ligger mellan odlingsgränsen och lapp- marksgränsen. Mera om detta i avsnitt 4.) 2.Marken skall ägas av staten och stå under dess omedelbara dispo- sition. (Den inte får alltså inte vara utarrenderad.) 3.Upplåtelse får ske endast om avsevärd olägenhet ej inträder för renskötseln. 4.Upplåtelsen får ej innebära besvärande intrång i den jakt- och fiskerätt som samerna har enligt 25 §. 5.Upplåtelsen skall vara förenlig med god viltvård eller fiskevård. 6.Samebyn måste lämna samtycke, om upplåtelsen avser hela fisket i visst vatten. I finns ingen odlingsgräns. Där gäller motsvarande reg- ler i stället beträffande renbetesfjällen.6 Upplåtelse av jakt eller fiske som gör skall enligt huvudregeln ske mot avgift. Den tillfaller samerna på så sätt att den delas mellan Samefonden och berörd sameby. Här finns anledning att erinra om den märkliga bestämmelse i jordabalken (7:5:3 JB) som ger möjlighet för statliga myndigheter att upplåta nyttjanderätt för obegränsad tid. Förbudet för samerna att upplåta (med angivet undantag i 31 § 2 st.) är generellt och gäller således även mark med enskild ägare. Både detta förbud och samernas rätt att jaga och fiska har gammal hävd och har – med i huvudsak samma sakliga innehåll – funnits i lagen ända sedan den första renbeteslagen (1886:38, 21, 22 §§). Det- samma gäller också om regeln att inflytande avgifter skall tillföras samerna. Deras rätt att jaga och fiska är dock, som kommer att framgå i nästa avsnitt, ännu äldre. Frågor som lagen inte uttryckligen tar ställning till är om utmar- kens ägare – staten eller annan – har rätt att dels själv jaga och fiska dels – i vidare mån än berörts – upplåta sådan rätt. 6 I och har samerna utanför renbetesfjällen en begränsad rätt till jakt och fiske på vissa i lagen angivna områden; 25 § sista st. rennäringslagen. För dessa marker gäller inte upplåtelsebestämmelserna i 32–34 §§. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet Dessa frågor behandlas här till en början i fråga om enskildas fastigheter. Därmed avses i detta sammanhang all fast egendom som inte tillhör staten. Som sagts gäller samernas jakt- och fiske- rätt enligt 25 § även på enskildas fastigheter. Samebymedlem är även där oförhindrad att bedriva fiske för avsalu. Omfattningen av de en- skilda ägarnas rätt till jakt och fiske torde i regel ha behandlats vid den fastighetsbildning som föregått fastigheternas tillkomst, eventu- ellt . I den mån sådana rättigheter tillagts fastigheten gäller de alltjämt, dock – i fråga om utmark – med den begränsning till samer- nas fördel som framgår av 25 §. Har rätten på utmark till jakt och fiske inte behandlats vid försäljning eller fastighetsbildning, kan det ifrågasättas om sådan rätt över huvud taget tillkommer fastighetens ägare, i varje fall om fastigheten bildats (för ). (Den första renbeteslagen trädde i kraft , resp. De särskilda reglerna i rennäringslagen om länsstyrelsernas upplåtel- ser av jakt och fiske (32–34 §§) har ingen motsvarighet när det gäller enskilda fastigheter. Därav följer att rennäringslagstiftningen inte uppställer något hinder för enskilda fastighetsägare att upplåta rätt till jakt eller fiske.7,8 Här som eljest gäller dock att nyttjanderättshavaren aldrig för- värvar en bättre rätt än den upplåtaren har.9 När det sedan gäller motsvarande rättigheter (dvs. utövande eller upplåtelse) på statens mark är det tydligt att de berörda bestäm- melserna i 32–34 §§ rennäringslagen har karaktär av undantag från eljest gällande regler på området. (Huvudregeln är att markägaren förfogar över fastighetens jakt och fiske.) Härav följer att staten, när det gäller områden nedom odlingsgränsen, visserligen måste respek- tera samernas rätt enligt 25 § men i övrigt är oförhindrad att i egen regi utnyttja rättigheten eller upplåta den. 7Överensstämmande: Rennäringssakkunniga SOU 1968:16 s. 210 och G. i och , Studier i renbeteslagstiftningen, 1970, s. 73. 8Sveaskog AB:s fastigheter räknas i sammanhanget som enskilda. dock de genom lag- ändring 1992:785 gjorda tilläggen i 3 § rennäringslagen: [tillhör] eller vid utgången av tillhörde [staten]. 9Omfattningen av enskild jakträtt behandlas i rättsfallet NJA 1942 s. 336 under rubriken avvittrings inverkan å jakträtt som enligt nybyggesförfattningarna tillkommit en- skild jordägare på kronomark ovan odlingsgränsen. Se särskilt Kammarkollegiets yttrande (del- vis återgivet nedan under 3.2). Uppgifter om omfattningen av enskilt ägda fastigheter ovan odlingsgränsen finns i jaktlagspropositionen 1986/87:58 s. 45 och i SOU 1923:58 s. 74, 112 (Tillgodogörande av Kronans fiskevatten).– En möjlig komplikation i fråga om enskildas rätt följer av gällande regler om godtrosförvärv av fast egendom. Om samer tillerkänns äganderätt exv. till kronomark ovan odlingsgränsen, kan också beståndet av enskild rätt bli satt i fråga; jfr 18 kap. jordabalken (JB) med tillhörande övergångsbestämmelser i 57 § JP. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet Rennäringslagens bestämmelser om upplåtelse kompletteras av den i administrativ ordning tillkomna rennäringsförordningen (1993:384). Förordningens 2–8 a §§ behandlar Upplåtelse av statens mark ovan- för odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Bl.a. sägs (3 §) att rätt till småviltsjakt och handredskapsfiske, som inte bedrivs yrkesmässigt, skall upplåtas till den som är fast bosatt i . Därvid skall följan- de förutsättningar gälla. 1.Olägenhet av betydelse för rennäringen får ej uppkomma. 2.Hinder på grund av 32 § rennäringslagen får ej uppkomma. 3.Upplåtelsen får ej inverka menligt på miljön, turismen eller andra intressen. I rennäringsförordningens 7 § sägs att – förutom avgift enligt 34 § 1 st. rennäringslagen – som upplåtande myndighet får ta ut en avgift för administration, fiskevård, viltvård och bevakning. Sistnämnda avgift är maximerad till av den förstnämnda. På grundval av rennäringsförordningen har 30.7.1993 meddelat närmare Föreskrifter om upplåtelser av rätt till småviltjakt och fiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen (SJVFS nr 95). Bakgrunden till rennäringsförordning återfinns i prop. 1992/93:32 (småviltpropositionen) med förslag till ändringar i bl.a. rennäringslagen. I beskrivningen av propositionens huvudsakliga inne- håll uttalas bl.a. (s. 2): Möjligheterna till upplåtelse av rätt till jakt och fiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetes- fjällen utökas kraftigt. (De ändringar i rennäringslagen som skedde på grundval av propositionen hade inget samband med reglerna för jakt, fiske eller upplåtelse av sådan rätt.) Se även NJA II 1993 s. 589. – Kritiska synpunkter på här nämnda författningar åter- finns i avsnitt 5.2.4. I direktiven för Jakt- och fiskerättsutredningen (s. 3) sägs att det inom renskötselområdet finns områden med dubbel jakt- och fiske- rätt, dvs. rätt för både samer och markägare, utan att den närmare fördelningen är preciserad. Det har i olika sammanhang framhållits att detta skapar rättsosäkerhet och att frågan bör närmare klarläggas. Den i direktiven berörda rättsosäkerheten betr. jakt och fiske inom renskötselområdet togs – betr. jakt – upp i samband med till- komsten av jaktlag. 1986/87: 58 (jaktlagsproposi- tionen) säger föredragande departementschefen () i avsnitt 2.2.4Vården av älgstammen och under rubriken (s. 45 f). Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet Den jakträtt som tillkommer medlemmarna i en sameby ingår i den bruksrätt som renskötseln utgör. Emellertid har samerna inte ensamrätt till jakten. Markägaren har den jakträtt som följer med äganderätten till marken och samerna kan till stöd för sin jakträtt hänvisa till att den in- går i renskötselrätten. – – – Jag vill erinra om att för den som, enligt huvudregeln om jordägarens jakträtt – – – , har jakträtt inom renskötsel- området är den rätten mera begränsad än den jakträtt som tillkommer jordägare – – – i allmänhet. Uttalandena i jaktlagspropositionen ledde inte till någon ändring i den ordning som gällt, nämligen att jaktlagen hänvisar frågan om samernas rätt till jakt och fiske till rennärings- lagen. Och i den senare gjordes ingen ändring med anledning av till- komsten av jaktlag. De citerade uttalandena i jaktlagspropositionen kräver en kom- mentar. Som framgått är rennäringslagen såtillvida tydlig att någon jakt- och fiskerätt inte tillkommer samerna på den del av renskötsel- området som ligger utanför lappmarksgränsen resp. renbetesfjällen. (Visst undantag för och i 25 § sista st.) När det sedan gäller vinterbetesmarkerna (sedvanerättsområdena) i övrigt framgår redan av lagen att samerna inte har någon ensamrätt (25 § 1 st.: när renskötsel är tillåten där). Här kan såväl statliga som en- skilda ägare utöva och upplåta jakt och fiske utan någon redovisning till sameintressen. Men eftersom samerna har en i lag grundad rätt på områdena skall rätten givetvis respekteras. Huruvida behov förelig- ger att genom lag närmare reglera intressenternas inbördes förhål- landen är en praktisk-politisk fråga som inte skall närmare beröras här. En sådan lagstiftning kräver ändring i bl.a. lagarna (2000:592) om viltvårdsområden (se 2 §) och (1981:533) om fiskevårdsområ- den (se 2 §). Återstår så – när det gäller frågan om samernas ensamrätt – året- runtmarkerna. Det är här fråga om dels området ovan odlingsgränsen i de två nordligaste länen, dels – nedom denna gräns – skogsrensköt- selns områden i samma län enligt beskrivningen i 3 § 1 p., dels slut- ligen renbetesfjällen i . Av det citerade avsnittet av jaktlagspropositionen kan man få intrycket att samerna egentligen inte har någon ensamrätt inom någon del av renskötselområdet. Frå- gan belyses i nästa avsnitt. Jakt- och fiskerätten i renskötselområdet 3Ensamrätt för samerna eller inte? Vad säger de subsidiära rättskällorna? Frågan om samernas rätt till jakt och fiske på åretruntmarkerna är en ensamrätt eller en rätt som de delar med markägaren får inte något helt entydigt svar i de primära rättskällorna, dvs. gällande lag, i första hand rennäringslagen. Frågan är aktuell betr. dels statens mark, dels sådan enskild mark där jakten och fisket inte blivit utesluten vid fastighetsbildning eller eljest. Att staten äger huvuddelen av marken är oomtvistligt. Å andra sidan har detta förhållande ingen betydelse för den rättsliga bedömningen. Innan en sammanfattande analys av rättsläget kan ske (avsnitt 5) är det därför nödvändigt att undersöka vad förarbeten och andra subsidiära rättskällor innehåller. Kommittén (1883) som förberedde renbeteslag gör lika lite som lagen något klart uttalande i frågan om ensamrätt. Det kan noteras att kommitténs förslag såtillvida gick längre till förmån för samerna än lagen att jakt- och fiskerätten på vinterbetesmarkerna en- ligt förslaget gällde utan någon begränsning i tiden (s. 14). Sedan vid sin granskning påtalat förhållandet, skedde i propositionen (1886:1) till den begräsning som alltjämt gäller. Det särskilda utskott som behandlade propositionen gjorde i fråga om jakt och fiske följande uttalande (nr 1 s. 31). Ehuru lapparnas befogenhet att till underhåll för sig och sina renar be- tjäna sig av land och vatten å de trakter, där de äga att vistas, är grundad på deras naturliga rätt till de för deras existens nödiga förutsättningar, så är med avseende å dessas beskaffenhet denna rätt likväl icke ens inom de för lapparna avsatta land att anse såsom en äganderätt. Den är endast en nyttjanderätt till det omfång, som bestämmes av villkoren för renskötselns bedrivande (kurs. Vad därtill icke erfordras, bör således falla utom gränsen för denna rätt. Det bör därför icke ligga i lapparnas fria skön att, på sätt i vissa trakter av ägt rum, upplåta betes- eller slåtterlägenheter å skattefjällen åt bofasta, vilket givit anledning till in- rättande av fäbodar och därmed följaktig skogsförödelse. Utskottets (här kursiverade) uttalande föranledde ingen ändring i pro- positionens lagtext.