sou · GTB343d3 · 2006-01-01 00:00:00 — Enligt 7 kap. 1 och 4 §§ sekretesslagen (1980:100) gäller som huvud- regel sekretess inom hälso- och sjukvården samt inom för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider men. Gäller enligt sekretess- lagen sekretess för uppgift som förekommer hos en viss myndig- het, får uppgiften enligt 1 kap. 3 § sekretesslagen inte röjas för annan myndighet i andra fall än som anges i sekretesslagen eller i lag eller annan förordning till vilken sekretesslagen hänvisar. Någon sekretessbrytande regel, för uppgifter inom hälso- och sjukvården och uppgifter från en annan kommun/stadsdelsnämnd, finns inte när det gäller genomförande av vårdnadsutredningar enligt 6 kap. 19 § FB. I stället gäller de allmänna sekretessreglerna. Olika kommuners socialtjänst betraktas som egna myndigheter i detta sammanhang och detsamma gäller för olika stadsdelsnämnder inom en och samma kommun. Sekretessreglerna förhindrar alltså att upp- gifter om den enskilde som finns i en kommun eller en stadsdels- Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag nämnd lämnas ut till en annan kommun eller stadsdelsnämnd. Där- emot gäller inte sekretess för uppgifter som finns inom den egna myndigheten. Det innebär att en vårdnadsutredare kan ta del av de uppgifter som kan finnas om föräldrarna och barnet inom den egna myndigheten, t.ex. uppgifter från en barnavårdsutredning, men alltså inte motsvarande uppgifter från en annan kommun/stadsdelsnämnd, om inte föräldern lämnar sitt samtycke till att uppgifterna lämnas ut. Genom vårdnadsreform infördes en lagstadgad skyldig- het för en socialnämnd, som har tillgång till upplysningar av bety- delse, att – utan hinder av sekretess enligt 7 kap. 4 § första stycket sekretesslagen – på begäran lämna ut sådana uppgifter som kan vara av betydelse till en annan socialnämnd som har att pröva föräldrars avtal om vårdnad m.m. (6 kap. 17 a § tredje stycket FB). Bestäm- melsen motiverades med att socialnämnden bör ha samma möjlig- het och skyldighet att inhämta upplysningar vid sin prövning av föräldrars avtal som domstolen har vid sin prövning av sådana frågor. Som exempel nämndes att det kunde bli aktuellt om barnet flyttat till kommunen eller om en av föräldrarna är bosatt i en annan kommun (prop. 1997/98:7 s. 87, bet. LU12, rskr. 229–230). Bestämmelsen innebär att socialtjänstsekretessen inte hindrar att uppgifter lämnas. Däremot bryts inte familjerådgivningssekretessen (7 kap. 4 § andra stycket sekretesslagen) igenom av upplysnings- skyldigheten. Någon motsvarande regel, som den i 6 kap. 17 a § FB, när det gäller utlämnande av uppgifter till den som handlägger en vård- nadsutredning finns inte. För att en socialnämnd/stadsdelsnämnd i ett sådant fall skall kunna lämna ut uppgifter som omfattas av sekretess till en utredare som inte är kopplad till denna nämnd måste därför i princip den personen som uppgifterna gäller lämna sitt samtycke till detta (jfr JO:s ämbetsberättelse 2000/2001 s. 317 och 332 samt RÅ 1986 not. Inte heller är det möjligt för en utredare att utan samtycke från den berörda personen få tillgång till uppgifter om den personen från hälso- och sjukvården (jfr JO:s beslut , dnr 2435–2000). har dock rätt att ta del av information i belast- ningsregistret samt misstankeregistret, även om en förälder mot- sätter sig detta (11 § 8 förordningen [1999:1134] om belastnings- register och 4 § 10 förordningen [1999:1135] om misstankeregis- ter). Uppgifter ur registren om brott som lett till annan påföljd än penningböter resp. för vilka åtal väckts, skall lämnas ut om det begärs Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag av socialnämnd i ärenden om vårdnad, boende och/eller umgänge. Enligt JO bör sådan information emellertid inte begäras rutin- mässigt (JO:s ämbetsberättelse 1983/84 s. 186). skrivelse angående handläggning av frågor om vårdnad, boende och umgänge I skrivelse till regeringen, som överlämnats till kommittén, påpekas en del oklarheter/brister rörande handlägg- ningen av vårdnadsutredningar. anser bl.a. att den möjlighet som en socialnämnd har att inhämta upplysningar från socialnämnden i en annan kom- mun när den skall pröva ett avtal enligt 6 kap. 17 a § FB också bör finnas för en vårdnadsutredning enligt 6 kap. 19 § FB. Socialstyrel- sen anser vidare att det finns anledning att överväga en uppgifts- skyldighet även för hälso- och sjukvården och andra myndigheter som kan lämna uppgifter av betydelse för utredningen. Förslag från Offentlighets- och sekretesskommittén (OSEK) OSEK (SOU 2003:99) har bl.a. haft i uppdrag att utreda förutsätt- ningarna för att öka möjligheterna att lämna sekretessbelagda upp- gifter mellan och inom myndigheterna i syfte att förbättra förut- sättningarna för deras samverkan. OSEK har gjort den bedömningen att det fortfarande bör finnas sekretessgränser mellan och inom myndigheter. Enligt OSEK för- utsätter kravet på ett gott integritetsskydd för den enskilde att sek- retess råder, inte bara i förhållande till enskilda, utan även mellan olika myndigheter. Utan sekretess mellan myndigheter skulle, me- nar OSEK, uppgifter kunna spridas i allt för stor utsträckning utan- för det sammanhang där de ursprungligen förekommer. Även inom myndigheter bör det enligt OSEK finnas bestämmelser som hind- rar att uppgifter som lämnas för ett visst ändamål används av myn- digheten i ett annat sammanhang och att uppgifter som rör känsliga personliga förhållanden blir kända i en onödigt stor personkrets. OSEK påpekar också att sekretess mellan och inom myndigheter är en relativt fast inrotad princip hos de personer som skall tillämpa sekretesslagen. Domstolars och socialnämnders beslutsunderlag OSEK föreslår att det inte skall finnas någon sekretessgräns mellan nämnderna inom en kommun eller ett landsting till den del verksamheten är av samma slag. Med verksamheter av olika slag av- ser OSEK verksamheter som rör olika förhållanden eller har olika inriktning. Enligt OSEK bör således en uppdelning i kommundels- nämnder, stadsdelsnämnder, gemensamma nämnder eller distrikts- nämnder inte påverka sekretessgränserna. Förslaget innebär bl.a. att sekretess inte längre kommer att råda inom t.ex. kommunens socialtjänst, även om verksamheten är uppdelad på olika kommun- delsnämnder. OSEK har gjort den bedömningen att familjerådgivning inte skall anses som socialtjänst, utan som en egen verksamhet. Sekretess skall enligt förslaget fortfarande gälla mellan nämnderna i verksamheter av olika slag. 8.4Hörande av barnet inför domstol Om föräldrar tvistar om vårdnad m.m. skall barnets synpunkter normalt komma fram under vårdnadsutredningen. Detta förfarande är i allmänhet det lämpligaste och mest skonsammaste för barnet. Undantagsvis kan det dock finnas situationer där det kan vara rim- ligt och lämpligt att barnets hörs inför domstolen, t.ex. om barnet självt begär det eller det annars finns särskilda skäl som talar för det. Enligt förarbetena måste dock en förutsättning vara att det är uppenbart att barnet inte, genom att försättas i en svår eller ohåll- bar situation, tar skada av det. Ett krav är också under alla för- hållanden att barnet själv går med på att höras inför domstolen. Det är domstolen som i det enskilda fallet tar ställning till om det framstår som uppenbart att barnet inte kan ta skada av att höras. Domstolen bör tillämpa regeln med stor återhållsamhet även om det står klart att ett förhör inte är ägnat att bli direkt skadligt för barnet (prop. 1981/82:68 s. 56–57, 78 och 89, bet. 1982/83:LU17 s. 28–29, rskr. Hörande av barnet inför domstol behandlas närmare i avsnitt 6.5.5. 9.1Långvariga och upprepade domstolsprocesser Domstolsavgöranden i mål och ärenden om vårdnad, boende och umgänge (vårdnadsmål) och mål om verkställighet eller överflytt- ning (verkställighetsmål) kan, så länge de inte har vunnit laga kraft, överklagas till högre instans. Interimistiska beslut om vårdnad, boen- de eller umgänge får dock inte överklagas till (20 kap. 12 § FB). Det är möjligt att jämsides driva både en vård- nadsprocess och en process om verkställighet. I undantagsfall kan detta leda till att ett slutligt avgörande kan dröja till dess sex olika domstolar har uttalat sig. i vårdnadsmål vinner dessutom inte rättskraft på vanligt sätt. Detta innebär att en part direkt efter en lagakraftvunnen dom är oförhindrad att väcka talan om saken på nytt. Enligt gällande rätt krävs inte prövningstillstånd i vårdnadsmål vid överklagande från tingsrätt till hovrätt för att hovrätten skall ta upp målet eller ärendet i sak. Prövningstillstånd krävs inte heller i verkställighetsmål vid överklagande från länsrätt till kammarrätt för att kammarrätten skall ta upp målet i sak. Strävanden efter samförståndslösningar i domstol Vissa frågor om vårdnad samt frågor om boende och umgänge skall handläggas i den ordning som är föreskriven för tvistemål. Detta innebär att om stämning utfärdas i målet skall förberedelse äga rum (42 kap. 6 § RB). Förberedelsen kan vara muntlig eller skriftlig (42 kap. 9 § RB). Vårdnadsmål, vilka är indispositiva mål, är av den beskaffenheten att starka skäl talar för att förberedelsen i målet bör Normalt kallas parterna att inställa sig personligen vid sammanträdet. I dispositiva tvistemål skall domstolen, i den mån det är lämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och övriga omstän- digheter, verka för att parterna förliks (42 kap. 17 § första stycket RB). Även i vårdnadsmål kan domstolen verka för att parterna skall nå en överenskommelse i de tvistiga frågorna. Försöken att få par- terna att komma överens och intensiteten i dessa försök varierar dock i hög grad från domare till domare. Ett gott exempel på hur domstolen, med gott resultat, kan agera i vårdnadsmål gavs vid våra diskussioner med domare. En av domarna uppgav att han mycket sällan håller huvudförhandling i vårdnads- mål, eftersom han för en aktiv processledning och därigenom ofta lyckas få parterna att komma överens. Domaren uppgav att han vid den första muntliga förberedelsen i målet, tillsammans med parterna, bokar in ett andra sammanträde. Vid varje sammanträde diskuteras olika lösningar på parternas problem angående t.ex. umgänget med barnet. Tiden mellan sammanträdena får parterna pröva den överens- kommelse de träffat. Enligt domaren förutsätter denna handläggning av målen ett stort engagemang hos domaren. I dispositiva tvistemål kan domstolen, om det med hänsyn till målets beskaffenhet är lämpligare att särskild medling än ett förlik- ningsförfarande inför domstolen äger rum, förelägga parterna att inställa sig till förlikningssammanträde inför medlare som förordnas av domstolen (42 kap. 17 § andra stycket RB). I verkställighetsmål får domstolen, innan den förordnar om verkställighet eller över- flyttning, uppdra åt lämplig person att verka för att den som har hand om barnet frivilligt skall fullgöra vad som åligger honom eller henne (21 kap. 2 § FB). Någon möjlighet att förordna om medlare i indispositiva tvistemål finns inte. Uppenbart ogrundad talan/överklagande Allmän domstol har vissa möjligheter att komma till rätta med upp- repade tvistemålsprocesser. Tingsrätten kan genast meddela dom i målet utan att stämning utfärdas, om kärandens framställning inte innefattar laga skäl för käromålet eller om det annars är uppenbart att detta är ogrundat (42 kap. 5 § första stycket andra meningen RB). HD konstaterade i rättsfallet NJA 1998 s. 278 (som rörde skadeståndsansvar) att såväl förarbeten som juridisk doktrin ger starkt stöd för att bestämmelsen bör tillämpas restriktivt. riktning talar enligt HD rättspraxis rörande såväl detta lagrum som det likartade stadgandet i 50 kap. 8 § andra stycket RB om uppen- bart ogrundat överklagande (se nedan). Eftersom bestämmelsen i 42 kap. RB innefattar en väsentlig avvikelse från ett normalt kontra- diktatoriskt rättegångsförfarande menade HD att även artikel 6.1 i bör beaktas vid tolkningen av bestämmelsen. Enligt artikel 6.1 skall envar ha rätt till en rättvis rättegång med av- seende på tvister om hans civila rättigheter, och ett kontradiktato- riskt förfarande är ett viktigt element i vad som här avses med en rättvis rättegång. Enligt HD anses det föreligga en klar presumtion för att tvister om civila rättigheter och skyldigheter är reella och seriösa och att artikel 6.1 således är tillämplig på dem. I ett överklagat tvistemål får hovrätten, om det är uppenbart att överklagandet är ogrundat, genast meddela dom utan att överkla- gandet har delgetts motparten med föreläggande att inkomma med svarsskrivelse (50 kap. 8 § andra stycket RB). HD har i ett rättsfall uttalat att det av förarbetena till de bestämmelser som ger hovrätten möjlighet att vid uppenbart ogrundat överklagande avgöra ett mål genast eller åtminstone utan huvudförhandling framgår att därmed avses främst sådana mål i vilka talan fullföljts endast för att fördröja domens verkställande eller i annat obefogat syfte. Enligt HD har det ansetts att möjligheten bör utnyttjas endast när riktigheten av tings- rättens dom kan anses höjd över diskussion. HD konstaterade att tillämpningen således bör vara restriktiv och att det får vägas in att artikel 6 i i princip ger en part rätt till muntlig förhandling vid prövning av tvist om civila rättigheter och skyldig- heter (HD:s beslut i mål nr T 3972–03). I ett annat mål uttalade HD att utrymmet för att tillämpa bestämmelsen i mål om vårdnad och umgänge fick anses vara litet (HD:s beslut i mål nr Ö 4681–01, se även NJA 1998 C 32). Ett sätt att komma till rätta med upprepade tvistemålsprocesser kan vara att ålägga en part att stå för motpartens rättegångskostnader. I vårdnadsmål är huvudregeln att vardera parten skall bära sin rätte- gångskostnad. Emellertid får domstolen ålägga en part att helt eller delvis ersätta motparten dennes rättegångskostnader bl.a. om parten har inlett rättegång utan anledning eller om det annars finns särskilda skäl (6 kap. 22 § FB). Särskilda skäl kan t.ex. föreligga om en förälder som inte har vårdnaden gång på gång utan framgång ansöker om att få vårdnaden överflyttad på sig (prop. 1975/76:170 s. 183). Bestäm- melsen tillämpas med mycket stor restriktivitet. Domstolen kan i vissa fall komma till rätta med upprepade proces- ser genom att inte bevilja en part rättshjälp. I en angelägenhet som rör äktenskapsskillnad och därmed samman- hängande frågor (t.ex. frågor om vårdnad, boende och umgänge) får rättshjälp beviljas endast när det finns särskilda skäl (11 § rättshjälps- lagen [1996:1619]). Särskilda skäl anses föreligga när förhållandena är mer komplicerade än normalt och kräver en mer omfattande juri- disk hjälp. Om målet är tvistigt och kräver en mer omfattande biträ- desinsats kan rättshjälp som regel beviljas. En hållpunkt vid bedöm- ningen av om insatsen skall anses vara mer omfattande är om det är fråga om en biträdesinsats på mer än någon eller utöver två timmars rådgivning (prop. 1996/97:9 s. 211, bet. JuU3, rskr. Härutöver skall dessutom alltid en prövning göras av om det är rimligt att staten bidrar till kostnaderna i det enskilda fallet. En all- män förutsättning för rättshjälp är således att sådan får beviljas en- dast om det med hänsyn till angelägenhetens art och betydelse, tviste- föremålets värde och omständigheterna i övrigt är rimligt att staten bidrar till kostnaderna (8 § rättshjälpslagen). I förarbetena till be- stämmelsen anfördes bl.a. följande (prop. 1996/97:9 s. 123). Det bör vidare normalt vara uteslutet att rättshjälp beviljas för en ange- lägenhet som redan varit föremål för rättslig prövning. Undantag kan dock finnas, exempelvis när nya väsentliga omständigheter helt har för- ändrat förutsättningarna för det tidigare avgörandet. Detta kan före- komma främst i tvister om vårdnad och umgänge då ny rättshjälp i vissa fall kan vara motiverad. Men det händer också att talan i sådana mål in- leds på nytt inom utan att förhållandena har ändrats i nämnvärd utsträckning. Det kan i ett sådant fall knappast anses rim- ligt att staten åter går in med rättshjälp. Under alla förhållanden bör krävas att nya omständigheter av betydelse för en ny sakprövning till- kommit för att rättshjälp skall beviljas. Det skall som regel inte vara tillräckligt att hänvisa till enstaka s.k. umgängessabotage. Ju som förflutit sedan rättshjälp tidigare beviljats desto mindre sträng bör bedömningen kunna vara. HD har tagit ställning till om det är rimligt att staten bidrar till kostnaderna för rättshjälp till svarande i vårdnadsmål i fall där vård- nadsfrågan tidigare varit föremål för rättslig prövning. HD fastställde hovrättens beslut, som innebar att svaranden beviljades rättshjälp i målet. Hovrätten fann att principen om att rättshjälp normalt inte bör beviljas i en angelägenhet som varit föremål för rättslig prövning i första hand bör tillämpas på den part som väcker talan i det nya målet. Enligt hovrätten hindrar detta dock inte att i fall som avses särskild restriktivitet iakttas även när det gäller svarande- partens rätt till rättshjälp. Hovrätten menade att en förnyad pröv- ning av frågorna i målet ofta kan vara mindre komplicerad än den prövning som skett vid det första tillfället. En fråga som särskilt bör beaktas vid prövningen av svarandepartens ansökan om rättshjälp är, enligt hovrätten, om motparten företräds av ett ombud, vilket var fallet i det aktuella målet. Hovrätten ansåg att, även om de nytill- komna omständigheterna syntes vara av begränsad omfattning, för- hållandena var sådana att svarandeparten borde beviljas rättshjälp i målet (HD:s beslut i mål nr Ö 694–04). När rättshjälp har beviljats betalar staten kostnaderna för rätts- hjälpsbiträde. Förmånen av rättshjälpsbiträde omfattar ersättning för arbete i högst , om inte domstolen beslutar att rätts- hjälpen skall fortsätta (15 och 34 §§ rättshjälpslagen). HD har prövat frågan om förlängning av rättshjälpen i ett vårdnadsmål. HD fann att målet hade blivit omfattande främst på grund av motsättningar mellan parterna, men att målet därutöver inte innehöll sådana kom- plikationer som motiverade en biträdesinsats utöver det vanliga. HD anförde vidare att måltypen inte är sällsynt i domstolarna och att målet inte var ett sådant undantagsfall som ventilregeln borde tilläm- pas på. Enligt HD hade biträdet lagt ned så mycket arbete på målet i tingsrätten att 100-timmarsgränsen måste överskridas i avsevärd mån, om hon skulle kunna biträda klienten tills målet hade slutförts i hovrätten. Det kunde enligt HD inte komma i fråga att rättshjälpen skulle utsträckas så mycket som behövdes för att det skulle bli möj- ligt (NJA 2000 s. 390). 9.1.2Tidigare behandling av vissa frågor rättegångsutredning föreslog att domstolens ansvar för att parterna i möjlig och lämplig mån når fram till en samförståndslös- ning ytterligare skulle betonas. Enligt utredningens förslag skall domstolen verka för förlikning eller annan samförståndslösning, om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet och andra omständigheter (42 kap. 17 § RB). Således föreslogs dels att en pre- sumtion införs för att förlikningsfrågan skall tas upp, dels att skyl- digheten för domaren att försöka uppnå en samförståndslösning även i indispositiva mål tydliggörs (SOU 2001:103 s. 341). Bl.a. nämnda betänkande låg till grund för propositionen En modernare rättegång – reformering av processen i allmän domstol. I propositionen gör regeringen den bedömningen att nuvarande re- gel om skyldigheten att verka för förlikning bör behållas oförändrad. När det gäller förslaget om att domstolen skall ha en skyldighet att verka för att även parter i indispositiva tvistemål når en samförstånds- lösning anser regeringen att förslaget inte bör genomföras i det lag- stiftningsärendet. Regeringen hänvisar till att vårdnads- kommitté arbetar med att utreda bl.a. hur man kan komma till rätta med långvariga och upprepade processer och om reglerna bör ändras i något avseende för att det grundläggande syftet med vård- nadsreform skall uppnås. Enligt regeringen är frågan om samför- ståndslösningar av intresse i det sammanhanget. Frågor om hur pro- cessen i familjemål skall utformas för framtiden bör enligt regeringens mening behandlas i ett sammanhang (prop. 2004/05:131 s. 211–212). uppdrog regeringen åt () att göra en allmän översyn av den nya rättshjälpslagen och före- slå de författningsförändringar eller annat som borde göras. I en rap- port (2001:6) konstaterade DV att den nya rättshjälps- lagen i allt väsentligt fallit väl ut och inga ändringar i rättshjälpslagen föreslogs. När det gäller den rimlighetsbedömning som skall göras enligt 8 § rättshjälpslagen konstaterade DV att denna bestämmelse hade fallit väl ut. Enligt DV visade praxis på nyanserade bedömningar med ett helhetsperspektiv. DV hänvisade bl.a. till Rättshjälpsnämnd- ens beslut i ett ärende där rättshjälp inte beviljades i ett vårdnadsmål eftersom en förnyad prövning av angelägenheten inte ansågs motive- rad när dom meddelades och en ny ansökan om rättshjälp gavs in . Några nya omständigheter av betydelse för den rättsliga prövningen ansågs inte ha tillkommit (beslut , nr 677/1998). Enligt DV uppgav personal vid de dom- stolar som DV hade varit i kontakt med att rimlighetsregeln tillämpas När det gäller den särskilda bestämmelsen om rätts- hjälp i familjerättsliga angelägenheter (11 § rättshjälpslagen) var DV av den uppfattningen att praxis är generös i fråga om beviljande av rättshjälp om det råder tvist avseende vårdnaden om barn eller andra frågor som rör barnen i samband med äktenskapsskillnaden; sär- skilda skäl för rättshjälp har då normalt ansetts föreligga. Enligt DV beviljas praktiskt taget alltid rättshjälp i verkställighetsmål. DV ifråga- satte om det systematiskt är riktigt att anse att en tvist om vårdnad om barn utgör särskilda skäl för att bevilja rättshjälp för äktenskaps- skillnad m.m., men med hänsyn till att praxis är klar och tydlig an- såg DV att det inte fanns skäl till ändringar i lagtexten. När det gäller 100-timmarsregeln konstaterade DV att det är mycket sällan som arbetsinsatsen i en och samma angelägenhet uppgår . Enligt DV aktualiseras därför överskridanden inte särskilt ofta, men i de fall det varit aktuellt har det oftast varit i familjerättsliga mål. DV konstaterade att domstolarna, och varit restriktiva när det gäller att medge ett överskri- dande av 100-timmarsregeln. Bl.a. för att bedöma vilka åtgärder som borde vidtas med anledning av den reformerade rättshjälpslagstiftningen utarbetades i Justitie- departementet departementspromemorian Rättshjälp och ersättning till rättsliga biträden (Ds 2003:55). I promemorian gjordes den be- dömningen att en ny utvärdering av rättshjälpslagen bör göras i syfte bl.a. att skapa ett fylligare underlag för att ge svar på vilka effekter rättshjälpslagen har haft för enskilda. Denna bedöm- ning gjordes även i den efterföljande, av godkända, propo- sitionen Förbättrad kontroll av rättsliga biträdens ersättningsanspråk, m.m. (prop. 2004/05:41 bet. JuU10, rskr. Utredningen om barnens rätt föreslog att en bestämmelse skulle införas som begränsade rätten till omprövning av en vårdnads- fråga. Enligt utredningens förslag skulle inskränkningarna i ompröv- ningsrätten enbart gälla då vårdnaden, på grund av en lagakraftvun- nen dom, tillkom en av föräldrarna och den andra föräldern begärde att vårdnaden skulle flyttas över. Domstolen skulle i sådana fall under vissa förutsättningar få möjlighet att genast, utan att stämning utfär- dades, ogilla talan. Enligt utredningen skulle en förutsättning för att tillämpa bestämmelsen vara att mindre än hade förflutit sedan En annan förutsättning för att tillämpa be- stämmelsen skulle enligt utredningen vara att talan framstod som obefogad med hänsyn till det tidigare avgörandet.