sou · GTB354d4 · 2006-01-01 00:00:00 — Detta behöver dock inte innebära att skötsamhetskraven saknar betydelse. De lagstadgade kraven innebär riktlinjer till den dömde om hur han eller hon bör bete sig. Även utan kontroll och påföljder bör möjligheten att genom lagbestämmelsen styra beteendet inte underskattas. Dessutom kan bestämmelserna vid misskötsamhet få betydelse för övervakningens innehåll. Kommittén anser därför att det inte finns skäl att ta bort kraven. Kommitténs förslag: Skyddstillsyn skall även i fortsättningen enligt lag vara förenad med övervakning. Kriminalvården skall före villkorlig frigivning pröva om den intagne efter frigivningen skall vara ställd under övervakning. Beslut om övervakning skall fattas om det vid prövningen eller senare framkommer att övervakning behövs för att minska risken att den dömde i frihet kommer att begå nya brott. Obligatorisk övervakning vid skyddstillsyn En dom till skyddstillsyn är enligt alltid förenad med övervakning. Det finns inte skäl för kommittén att föreslå någon ändring av dessa bestämmelser. Skyddstillsyn skall således även fortsättningsvis vara förenad med övervakning. Här kan erinras om att domstolen kan välja villkorlig dom som påföljd om det inte finns behov av stöd och hjälp samt kontroll för att förebygga brott, dvs. om det inte finns något behov av övervakning. Beslut om övervakning efter villkorlig frigivning Enligt den ursprungliga bestämmelsen i skulle övervakning alltid äga rum efter villkorlig frigivning. kunde dock medge att övervakning inte skulle äga rum om övervakning för villkorlig frigivning inte bedömdes vara nödvändig. Detta innebar att nästan alla som villkorlig frigavs ställdes under övervakning. ansågs detta inte nödvändigt och lagregeln ändrades till sin nuvarande lydelse. För att övervakning skall bli aktuell efter villkorlig frigivning krävs enligt nuvarande lagregel att den lokala kriminalvårds- myndigheten fattar särskilt beslut om detta. Sådant beslut kan fattas när myndigheten bedömer det som påkallat. Möjligheten är i lagtexten uttryckt som en fakultativ möjlighet för myndigheten och innefattar således inte någon lagstadgad skyldighet att fatta beslut om övervakning när det bedöms som påkallat. I förarbetena (prop. 1982/83:85) anfördes att övervakning borde användas endast när den kan förväntas fylla någon positiv funktion och att frivårdens resurser borde koncentreras till fall där övervakningen kan fylla ett behov. Behovet skulle bedömas utifrån såväl övervakningens stöd- och hjälpfunktion som kontroll- funktion. Därvid kunde förutom den frigivnes behov av hjälp och stöd även beaktas de förhållanden som väntar den intagne efter frigivningen. Det ansågs också naturligt att låta straffets längd påverka bedömningen. Som exempel nämndes att övervakning som regel kunde underlåtas vid villkorlig frigivning från fängelse . KVS har utvecklat egna riktlinjer för bedömningen av övervakningsbehovet. Enligt KVS föreskrifter skall som grund för bedömningen ligga den risk- och behovsbedömning som gjorts i samband med verkställighetsplaneringen i anstalt. Om risken för återfall i brott bedöms som medelhög eller hög bör detta normalt leda till övervakning. Den som är dömd till fängelse bör dock ställas under övervakning endast om risken är hög. Den som är bör ställas under övervakning även om återfallsrisken är låg. För dömda mellan och talar narkotika-, vålds- eller egendomsbrottslighet för att övervakningsbehov finns liksom att den intagne har missbruks- problem. För intagna med strafftider eller däröver bör övervakning beslutas om inte starka skäl talar mot det. Andelen övervakade har varit mellan 67–av de villkorligt frigivna. Kommittén anser, i enlighet med vad som gäller , att det inte kan anses nödvändigt att ställa samtliga villkorligt frigivna under övervakning. Det allmänna skötsamhetskrav som gäller och risken att få den villkorligt medgivna friheten förverkad vid återfall i brott måste i många fall kunna anses utgöra ett tillräckligt påverkansmedel för skötsamhet och minskad återfallsrisk. Det är, som uttalades lagstiftningsärende, då naturligt att sätta in kriminalvårdens resurser där de bättre behövs. Övervakning efter villkorlig frigivning bör således även i fortsättningen förutsätta att kriminalvården fattar särskilt beslut om detta. Med hänsyn till att den nya kriminalvårdslagen skall vara organisationsoberoende bör inte anges vem inom kriminalvården som bör fatta beslutet. Avgörande för beslut om övervakning bör vara om den dömde behöver hjälp och stöd samt stå under kontroll för att risken att den dömde på fri fot kommer att utöva brottslig verksamhet skall minska. Det bör komma till klart uttryck i lagstiftningen att kriminalvården skall fatta beslut om övervakning när så är fallet. Bedömningen bör vara individuell och grundas på den behovs- och riskutredning som utförts i samband med upprättande av verkställighetsplanen och vad som har förekommit under verk- ställigheten. Detta innebär att omständigheter hänförliga till den intagnes person, såsom missbruk, psykiska besvär och levnads- förhållandena efter frigivningen, måste beaktas liksom den intagnes beteende under verkställigheten. Särskilda omständigheter av betydelse är också brottslighetens art, omfattning och karaktär, fängelsestraffets längd och även i vilken utsträckning som den dömde tidigare gjort sig skyldig till brott. Många intagna som vistats i anstalt behöver det stöd och den hjälp samt kontroll som kriminalvården kan erbjuda efter den villkorliga frigivningen för att kunna klara av att leva ett samhällsanpassat liv i frihet utan kriminalitet. Detta behov av en successiv och kontrollerad utslussning från anstalt till frihet är mindre framträdande för intagna med en mycket kort tids vistelse i anstalt. Det är därför naturligt att intagna med långa strafftider i större utsträckning blir föremål för övervakning än intagna med kortare strafftider. Risken för ny och allvarlig brottslighet kan emellertid vara minst lika påtaglig för intagna med ett kort fängelsestraff att avtjäna. Det gäller inte minst den som har avtjänat många fängelsestraff. Sådana intagna, som inte sällan har missbruksproblem och psykiska besvär, kan vara i mycket stort behov av hjälp och stöd samt kontroll för att kunna leva ett mer samhällsanpassat liv utan kriminalitet. Med hänsyn till att många korttidsdömda är tillräckligt skötsamma för att få avtjäna fängelsestraff utanför anstalt genom korttidsboja kan det antas att andelen korttidsdömda i anstalt med hög återfallsrisk ökar. är det inte alla långtidsdömda som behöver övervakning. Vissa mycket allvarliga gärningar som renderat långa fängelsestraff kan ibland framstå som engångs- företeelser. Sådana intagna kan ha skött tillfälliga vistelser utanför anstalt och verkställigheten i övrigt exemplariskt samt visat mycket stor förändringsvilja. I sådana fall kan det inte anses finnas behov av övervakning. Det kan i något fall hända att den intagne är i stort behov av hjälp och stöd men att återfallsrisken måste anses vara låg. I sådana fall bör beslut om övervakning inte fattas. Istället bör kriminalvården se till att den dömde före den villkorliga frigivningen får kontakt med de ordinarie samhällsorgan som kan svara för det stöd som den frigivne kan behöva. Det är inte uteslutet att beslut om övervakning kan behöva fattas beträffande någon som verkställer fängelsestraff utanför anstalt genom korttidsboja. torde det dock föreligga en så låg återfallsrisk beträffande de som verkställer kortare fängelsestraff genom korttidsboja att det mera sällan kan anses påkallat med övervakning. Har den dömde förts till anstalt på grund av Övervakning m.m. SOU 2005:54 misskötsamhet kan omständigheterna dock vara sådana att övervakning bör äga rum efter frigivningen. Som tidigare framgått ställs fortfarande en övervägande del av de som verkställer fängelsestraff i anstalt under övervakning efter villkorlig frigivning. Kommittén har inte grund för någon annan bedömning än att det under nuvarande förhållanden är påkallat med övervakning i dessa fall. För detta talar för övrigt de allt längre strafftiderna och de fängelsedömdas allt sämre levnadsförhållanden. Kommitténs förslag syftar inte till att ställa ett färre eller större antal intagna under övervakning efter villkorlig frigivning. De utökade möjligheter till utslussningsåtgärder och andra incitament till skötsamhet som kommittén föreslår bör dock medföra att återfallsrisken generellt sett minskar. Kommitténs förslag bör därför leda till att antalet beslut om övervakning minskar något. Tidpunkten för prövningen och beslutet om övervakning Enligt 13 § KvaF skall den lokala före villkorlig frigivning pröva om den intagne efter frigivningen skall stå under övervakning. Det är av stor vikt att så sker även då efter villkorlig frigivning från anstalt utgör en mycket kritisk tidpunkt ur återfallssynpunkt och det behövs tid att planera för eventuella stödåtgärder. Även när övervakning inte blir aktuell är det av väsentlig betydelse för den dömde att kunna få besked för att förutse och planera sin framtid. Med hänsyn till detta bör prövningen ske före villkorlig frigivning. Prövningen bör äga rum i samband med en översyn av verkställighetsplanen, som ju skall omfatta även tiden efter villkorlig frigivning. Det kan efter prövningen visa sig att ett beslut om att övervakning inte skall äga rum visar sig felaktigt. Sådana omständigheter kan framkomma både före och efter villkorlig frigivning. Under förutsättning att det sker i tillräcklig tid före prövotidens utgång bör kriminalvården som kunna fatta beslut om övervakning. Som kommer att framgå i följande avsnitt bör det också finnas möjlighet att upphäva ett beslut om övervakning för det fall att den inte längre behövs. Kommitténs förslag: Övervakningstiden bör även i fortsättningen vara . Kriminalvården får besluta att övervakningen efter villkorlig frigivning skall upphöra om övervakning inte längre behövs. Kriminalvården får besluta om förlängd övervakning om den dömde inte följer sina skyldigheter under övervakningen. Övervakning skall som inte få pågå efter prövotidens utgång. Enligt gällande bestämmelser i upphör övervakningen såväl efter villkorlig frigivning som vid skyddstillsyn utan något särskilt beslut av prövotiden förflutit. Vid kontrakts- vård kan rätten dock förordna om längre övervakningstid. Tiden får i sådant fall inte sättas längre än vad som behövs för att behandlingen skall kunna slutföras och aldrig överstiga prövotiden. Särskilda regler finns också för det fall verkställigheten har avbrutits av högre rätt, men den tilltalade därefter ändå döms till skyddstillsyn. kan besluta att övervakningen efter villkorlig frigivning skall upphöra innan av prövotiden för- flutit om övervakning är påkallad. Motsvarande möjlighet finns inte vid skyddstillsyn. Både efter villkorlig frigivning och vid skyddstillsyn kan övervakningstiden förlängas. Så kan ske om den dömde missköter sig. Förlängning kan också beslutas om den dömde behöver stå under övervakning till dess samhällstjänsten fullgjorts. Som en yttersta gräns gäller att övervakning inte får pågå efter prövotidens utgång. Har övervakningen förlängts kan den upphävas såväl efter villkorlig frigivning som vid skyddstillsyn. Från början gällde att tillsynen över villkorligt frigivna och skyddstillsynsdömda (villkorligt dömda) ägde rum som prövotiden. Det ansågs dock onödigt och olämpligt att övervakningen pågår som prövotiden kan löpa. Kommittén instämmer i denna bedömning. Den största risken för att den dömde begår nya brott infinner sig ofta i början av prövotiden. Behovet av olika insatser är också som regel större under början av prövotiden. Har det visat sig att den dömde klarat av kraven under övervakningen och inte begått nya brott finns det som regel inte skäl att låta övervakningen fortsätta. Den tid som återstår av prövotiden kan istället vara förenad med ett allmänt skötsamhetskrav. Med en kortare övervakningstid kan kriminalvårdens resurser intensifieras och användas på ett mer effektivt sätt. Det har inte framkommit annat än att en övervakningstid har visat sig fungera förhållandevis väl. I normalfallet bör därför övervakningen även i fortsättningen pågå . Vid övervakning efter villkorlig frigivning bör det i likhet med vad som gäller finnas möjlighet att förkorta övervaknings- tiden. Den villkorligt frigivne har varit föremål för insatser och kontrollåtgärder i anstalt, kanske . Den allra efter villkorlig frigivning är mest känslig ur återfallssynpunkt och det behövs kanske endast övervakning under den tiden. Faller utslussningen väl ut bör övervakningen kunna upphöra även om inte av prövotiden har löpt. Övervakning efter villkorlig frigivning bör således kunna upphöra om den dömde visat sig uppfylla sina åtaganden i verkställighetsplanen och det inte längre finns risk för fortsatt brottslig verksamhet. Vad däremot gäller skyddstillsyn är övervakningen en väsentlig del i påföljdsinnehållet. Kommittén finner därför att det inte finns anledning att införa möjlighet att förkorta övervakningstiden vid skyddstillsyn. Det är för övrigt tveksamt om detta faller inom ramen för kommitténs uppdrag. Det kan framhållas att om den dömde sköter sig väl och risken för nya brott bedöms som låg kan kontaktfrekvensen minska och kontrollnivån bli lägre. Någon förändring föreslås inte heller vad gäller möjligheten att förlänga övervakningstiden. Sådant beslut får fattas om den dömde inte följt sina skyldigheter. Det är av väsentlig betydelse att kriminalvården sätter in åtgärder där de bäst behövs och att risken för brott minimeras . När förutsättningar föreligger bör därför finnas en skyldighet att fatta beslut om upphörande av övervakningen liksom förlängd övervakning. Beslut om upphörande och om förlängd övervakning bör enligt kommitténs mening kunna fattas av kriminalvården. För att undvika risken för påtryckningar och otillbörlig påverkan samt för att främja en enhetlig praxis bör sådana beslut fattas i särskild ordning, t.ex. i kollegium eller av högre tjänstemän. ankomma på regeringen eller kriminalvården att meddela närmare bestämmelser om beslutsordningen. Det är av stor vikt att kriminalvården vid beslut om upphörande av övervakning eller om fortsatt övervakning beaktar intresset av samhällsskydd och enskildas rättstrygghet. Det behövs därför tillsyn över tillämpningen och en utveckling av kriminalvårdens egen styrning av verksamheten inom frivården. För att underlätta uppföljningen och styrningen bör det finnas redovisning om i vilken utsträckning som beslut om upphörande av övervakning och förlängd övervakning fattas, såväl av enskilda beslutsfattare som i olika delar av landet. För att kunna göra jämförelser och mellan olika delar av landet bör också mätas i vilken omfattning som återfall i brott sker efter bl.a. beslut om upphörande av övervakning . Några detaljerade föreskrifter i lag om uppföljningen bör inte ges, utan detta får istället ske inom ramen för regeringens och kriminalvårdens egen styrning samt t.ex. BRÅ:s verksamhet. Ett beslut av kriminalvården om upphörande av övervakning får anses vara till fördel för den övervakade och bör därför inte kunna överklagas av denne. Om beslutet visar sig felaktigt, t.ex. på grund av att vissa omständigheter inte beaktats eller felaktig rättstillämpning, bör kriminalvården kunna ändra beslutet och på nytt ställa den dömde under övervakning. Detsamma bör gälla om nya omständigheter framkommit. Sådana beslut bör i likhet med beslut om fortsatt övervakning kunna överklagas av den övervakade. Beslutet skall dock gälla om inte något annat förordnas. Det ankommer inte på kommittén att gå in på frågan om domstols möjligheter att besluta om förlängd övervakning. Den möjligheten kommer således finnas kvar. har möjlighet att förkorta övervakningstiden om domstolen inom ramen för en dom till fortsatt skyddstillsyn beslutat att förlänga övervakningstiden. Enligt kommitténs mening bör kriminalvården även i dessa fall kunna besluta om upphörande . Med hänsyn till domstolens bedömning bör dock kriminalvården vara försiktig med att förkorta övervakningen i dessa fall, i synnerhet som det är fråga om återfall i brott under tid när den dömde stått under övervakning. Står det helt klart att övervakning inte längre behövs kan det dock inte finnas något hinder för att förordna om upphörande av övervakningen . Så kan exempelvis vara fallet när den dömde kommer att vara underkastad psykiatrisk tvångsvård eller att han eller hon har drabbats av något annat sjukdomstillstånd. Kommitténs förslag: En ny terminologi införs. Till övervakare skall utses en tjänsteman inom kriminalvården (motsvarande dagens tjänstemannaövervakare). En för uppdraget lämplig lekman skall utses som stödperson under övervakningen (mot- svarande nuvarande lekmannaövervakare) om det inte finns särskilda skäl. Kriminalvården övertar domstolens befogenhet att besluta om val av övervakare och stödperson. Kommitténs bedömning: I dom till skyddstillsyn skall anges vilket frivårdskontor som skall ansvara för övervakningen och hur den dömde kan komma i kontakt med tjänstemän vid kontoret. Enligt 15 § KvaF skall ansvaret för övervakning efter villkorlig frigivning ligga hos den lokala kriminalvårdsmyndighet med frivård som har sitt verksamhetsområde där den frigivne skall vara bosatt efter frigivningen eller om detta inte kan utrönas, där den frigivne kan antas komma att vistas närmast efter frigivningen. Enligt 4 kap 1 § frivårdsförordningen skall det i Kriminalvårds- nämndens eller övervakningsnämnds beslut om övervakning anges vilken lokal kriminalvårdsmyndighet som skall svara för över- vakningen. Om detta inte angetts ansvarar beslutande myndighet, om ansvaret inte flyttats över till någon annan lokal myndighet. I 4 kap. 4 § frivårdsförordningen anges att den lokala kriminal- vårdsmyndigheten skall hålla övervakaren underrättad om den dömdes förhållanden . Myndigheten skall se till att övervakaren besöker den dömde i anstalten i den utsträckning det behövs samt i övrigt verka för att den dömde håller kontakt med övervakaren . Enligt bestämmelserna i skall domstolen i en dom till skyddstillsyn förordna en särskild person som övervakare, om inte särskilda skäl talar emot det. Enligt 5 § andra stycket förordningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål m.m. skall den lokala i sitt yttrande till domstolen ha lämnat förslag på övervakare, om den funnit att det finns ett behov av övervakning. Av förordningen framgår vidare att den misstänkte skall få tillfälle att yttra sig över valet av övervakare och om möjligt sammanträffa med den som föreslås. Om det inte finns något förslag på övervakare anges i domen att den lokala förordnar övervakare. Enligt 2 kap. 3 § frivårdsförordningen skall en handläggande tjänsteman eller annan lämplig person förordnas som övervakare. Vidare framgår av 2 kap 1 § frivårdsförordningen att det i en dom på skyddstillsyn skall anges vilken lokal kriminalvårds- myndighet som skall ansvara för övervakningen av den dömde. I 5 kap. 1 § anges att den lokala skall se till att varje övervakningsuppdrag blir utfört på ett tillfredsställande sätt. Myndigheten skall ge övervakarna råd och riktlinjer om hur uppdragen skall utföras och fortlöpande lämna dem annat biträde. Den övervakare som förordnats skall informeras om bl.a. domen och särskilda föreskrifter. Ansvaret för övervakningen kan överflyttas till annan myndighet och annan övervakare kan under vissa förhållanden förordnas. I kriminalvårdens föreskrifter anges att lekmannaövervakare och/eller biträdande övervakare skall eftersträvas. Övervakning genom lekman sägs utgöra ett komplement till handläggande tjänsteman och ersätter inte handläggarens myndighetsansvar. Den dömde skall informeras om vad lekmannaövervakning innebär och hans möjligheter att själv föreslå övervakare. Den dömdes eget önskemål om lekmannaövervakare bör beaktas. Om den dömde inte själv kan ge något förslag bör frivården föreslå lämplig övervakare. I de fall den dömde lider av psykisk störning/sjukdom, har grava missbruksproblem, är våldsbenägen, eller genomgår behandling på institution bör tjänstemanna- övervakare väljas. Så bör också ske om ett alltför stort antal personer redan är inblandade i ärendet. Biträdande övervakare kan ibland förordnas, bl.a. när ärendet kräver stora insatser, den dömde har särskilda behov eller handläggande tjänsteman är förordnad som övervakare. Förutsättningarna för och behovet av lekmannaövervakare skall alltid prövas noggrant i samband med att verkställighetsplanen upprättas eller revideras. I föreskrifterna anges vidare att den viktigaste rekryteringsbasen för lekmannaövervakare är klientens nätverk, som bör kartläggas redan på personutredningsstadiet. Frivården ansvarar för prövningen av om föreslagen lekman är lämplig för uppdraget. Handläggande tjänsteman bör alltid sammanträffa med den tilltänkte övervakaren, såvida denne inte redan är väl känd av myndigheten. Referenser bör inhämtas. Om utdrag ur socialregistret är aktuellt krävs skriftligt tillstånd av den blivande övervakaren. Beträffande valet av övervakare sägs följande. Vid val av övervakare bör beaktas både dennes möjlighet att kontrollera den dömdes livsföring och förutsättningar att ge honom stöd och vägledning. Lekmannaövervakarens möjlighet att öka den dömdes sociala kontaktyta är viktig liksom den informella sociala kontroll som anknytning till närmiljön kan ge. Förtroendemannen har endast en stödjande roll. Vidare bör övervakaren/förtroendemannen inte stå i sådan relation till den dömde att beroendeförhållande kan uppstå, exempelvis är det mindre lämpligt med arbetsgivare, nära släktingar eller vänner. Personer som haft dokumenterade missbruksproblem bör inte förordnas förrän de levt drogfritt under . Kontroll mot misstankeregistret (MR) och belastningsregistret (BR) bör alltid ingå i lämplighetsbedömningen. Den tilltänkta övervakaren/förtroendemannen bör informeras om att kontrollen görs. Om en person förekommer i misstanke och/eller belastningsregistret måste en ingående prövning ske. Person som förekommer i misstanke och/eller belastningsregistret bör inte förordnas så länge brottsmisstanken kvarstår. Kriminalvården har endast behörighet avseende uppgift om misstanke om brott för vilket åtal väckts. Övrig information som kan finnas i MR skall inte beaktas. Om det rör sig om enstaka bötesbrott avseende t.ex. hastighets- överträdelse behöver detta i sig inte innebära att personen är olämplig som övervakare/förtroendeman. Bötesbrott kan emellertid inte gene- rellt undantas, eftersom det t ex kan avse sexuellt ofredande, vilket kan medföra att personen är olämplig. För den som dömts för brott bör minst följande tider förflyta innan övervakningsuppdrag kan komma ifråga: Villkorlig dom med samhällstjänst Fängelse (inkl iöv) utan övervakning Fängelse (inkl iöv) med övervakning år efter prövotidens utgång år efter det att samhälls- De angivna tiderna är att betrakta som minimitider. För personer som dömts för grov brottslighet eller vid upprepade tillfällen kan finnas skäl att förlänga tiden. En särskilt noggrann lämplighetsbedömning måste dock alltid göras när den avser en person som dömts till kriminalvårdspåföljd. Således kan fler referenser behövas för att konstatera att tidigare problematik inte längre finns kvar och därmed ge underlag för en helhetsbild. I det fall får kännedom om att en redan förordnad lekmannaövervakare misstänks eller döms för brott eller på annat sätt uppträder olämpligt, bör denne entledigas från sitt uppdrag. Frivården har svårt att leva upp till sitt mål att ha lekmannaövervakare. Andelen lekmannaövervakare har uppgått till i genomsnitt . I storstäderna är andelen lekmannaövervakare lägre. Anledningen till detta kan förutom rekryteringsproblem vara att det i storstäderna finns fler dömda som lider av psykisk störning/sjukdom, har grava miss- bruksproblem eller är våldsbenägna.