sou · GTB3108 · 2006-01-01 00:00:00 — Efter att anmälan gjorts är utgivaren skyldig att vidta alla åtgärder som är skäliga och möjliga för att förhindra fortsatt användning av det elektroniska betalningsmedlet, även om innehavaren skulle ha gjort sig skyldig till allvarlig försumlighet eller bedrägeri. Enligt artikel 10 uppmanas medlemsstaterna att se till att det finns lämpliga och effektiva förfaranden för att lösa tvister mellan innehavaren och utgivaren. 4.4Betänkandet SOU 2000:29 Starka konsumenter i en gränslös värld 2000 tog i sitt slutbetänkande Starka konsumenter i en gränslös värld upp frågan om en konto- havares betalningsansvar vid obehörig användning av kontokort och andra legitimationsmedel.15 Kommittén diskuterade frågan utifrån de förslag som lämnat, och kom fram till att dessa förslag bör genomföras. Inte heller kommitténs förslag kom i denna del att leda till lagstiftning. Kommittén anförde härvid i huvudsak följande. Att en reformering av bestämmelserna kring betalningsansvar vid förlust av kontokort m.m. behövs har stått klart . Betaltjänstutred- ningen konstaterade i sitt slutbetänkande att den grova oaktsamhet som avses i konsumentkreditlagen i själva verket innefattar situationer som i andra delar av lagstiftningen närmast skulle betraktas som enkel oaktsamhet. Visserligen behöver man med hänsyn till den informationstekniska utvecklingen se över och uppdatera förslag, men enligt kommitténs mening är huvuddragen i den föreslagna regleringen alltjämt giltiga. Lagstiftningen bör därför justeras i enlighet med Betaltjänst- utredningens förslag. Konsumentskyddet på området bör således stärkas. Utgångspunkten bör enligt kommitténs mening vara att risken för ekonomisk förlust i första hand skall bäras av 15 SOU 2000:29, s. 146 ff. Konsumenten bör kunna göras ansvarig endast vid medvetet risktagande och grov oaktsamhet. Enligt kommittén föranleds förslaget av behovet att stärka konsumentskyddet och få klarhet i rättsläget på området. Det är enligt kommittén därför inte möjligt att på detta stadium bedöma om förslaget kommer att få några negativa konsekvenser för kreditgivarna. Kommittén ansåg att de av föreslagna bestämmelserna angående obehörig användning av kontokort och andra legitimationsmedel (2 kap. 12–20 §§) inte skulle läggas i en ny lag, utan i stället föras in i konsumentkreditlagen. Kommittén föreslog att nuvarande 34 § konsumentkreditlagen upphävs och ersätts med en ny bestämmelse samt att härutöver åtta nya paragrafer införs (34 a–34 h §§). Författningskommentaren till kommitténs lagförslag hämtades i denna del direkt från för- fattningskommentaren till motsvarande bestämmelser i utredningens förslag. Kommitténs slutbetänkande remissbehandlades. Nedan följer en översiktlig sammanställning av remissutfallet i de delar som avser en kontohavares betalningsansvar vid obehörig användning av kontokort och andra legitimationsmedel. När det gäller de remissinstanser som även yttrade sig över förslag återges inte synpunkter som överensstämmer med vad som då anfördes och som har redovisats i det föregående. Hovrätten delar kommitténs uppfattning att den senaste tidens utveckling – inte minst på det tekniska området – när det gället användningen av kontokort motiverar en översyn av bestämmel- serna om betalningsansvar vid bl.a. kortförlust. Detta är motiverat inte minst till förebyggande av olika tvister mellan den betaltjänst- ansvarige och kontohavaren. Hovrätten tillstyrker att särskilda regler för betalningsansvar vid bl.a. förlust av kontokort införs i lag i huvudsak på sätt som föreslagits i betänkandet. Hovrätten har dock ingen bestämd uppfattning om beloppsgränserna bör bestämmas till just de i betänkandet föreslagna beloppen och . Det i förslaget lämnade författningsförslaget är i behov av överarbetning. Härvid bör övervägas bl.a. om reglerna, eftersom de avser även andra kort än kreditkort, verkligen bör införas i konsumentkreditlagen och om de inte snarare bör tas upp i en särskild lag eller i annan författning. Enligt tingsrättens mening förefaller de föreslagna reglerna om begränsning av konsumentens ansvar för vårdslöshet med kort vara väl avvägda. I den föreslagna bestämmelsen i 34 a § har beloppsgränser föreslagits i form av fasta belopp och inte andel av basbeloppet. Detta torde medföra behov av ständiga författningsändringar och avstyrks därför. Verket tillstyrkte kommitténs förslag att konsumentkreditlagen i denna del ändras med utgångspunkt i förslag. Verket hänvisade i allt väsentligt till de skäl som anförts i verkets remissyttrande över slutbe- tänkande. Nämnden instämde i kommitténs förslag, i huvudsak med hänvisning till de skäl som anförts i nämndens remissyttrande över slutbetänkande. Ett viktigt ämne är obehörigt bruk av konton. Vad gäller förslaget till komplettering av 34 § konsumentkreditlagen tillstyrker nämnden en reglering av betalningsansvaret vid obehörigt ut- nyttjande av kontokort eller konto i annan form, i linje med vad föreslog och som kommittén nu gjort till sitt förslag. Detta kan dock inte genomföras på det sätt som föreslås utan en överarbetning krävs. Det kan bl.a. påpekas att 34 § och 34 a–34 h §§ i föreslagen lydelse tagits direkt ur sitt tidigare sammanhang. I den nya 34 § och följande paragrafer används beteckningarna kontohavaren, kontot, den betaltjänstan- svarige och kontokort, såsom om dessa vore legaldefinierade eller i vart fall självklara termer som inte behöver närmare precisering. Så är dock inte fallet, men trots detta ges inga ledtrådar angående innebörden i kommitténs betänkande. Vem som åsyftas med den betaltjänstansvarige är onekligen inte så lätt att avgöra om man nu inte studerat arbete . I vart fall förekommer denna figur inte i konsumentkreditlagen i övrigt och, veterligen, inte i annan lagstiftning heller. Det sagda innebär att nämnden inte kan tillstyrka den föreslagna kompletteringen till konsumentkreditlagen i det skick den presen- teras i betänkandet. Eftersom en generell överarbetning krävs för att reglerna skall passa in i konsumentkreditlagen, finner nämnden det inte meningsfullt att nu kommentera varje enskild regel. Kommunstyrelsen menar att kommitténs förslag inte tillräckligt stärker konsumentens ställning och avstyrker förslaget i dess nuvarande form. I dagens läge är det inte möjligt att på ett insynsfritt sätt ta ut pengar från en uttagsautomat. Det före- kommer en organiserad brottslighet där brottslingen tittar över axeln för att läsa koden och sedan stjäl kortet. Brottslingen gör sedan uttag med hjälp av koden och det blir svårt för kontohavaren att bevisa att man inte varit oaktsam med koden. Så länge bankerna inte kan erbjuda fullgod säkerhet vid kortuttag är det inte rimligt att införa en betalningsskyldighet för konto- havaren på belopp respektive vid oaktsamhet eller då en personlig kod använts. Kommunstyrelsen föreslår också att bankerna får en mycket tydlig informations- skyldighet gällande bestämmelser för handhavande av kortet och vad rättspraxis för grov oaktsamhet innebär för kortinnehavaren. vidhöll vad man anfört i sitt yttrande över slutbetänkande. Föreningen vidhöll i huvudsak vad man anfört i remissyttrandet över slutbetänkande, med i huvudsak följande tillägg och preciseringar. Föreningen anser att det är lämpligt att regler införs om skyldighet att spärranmäla ett förlorat kort och att kontohavaren i normalfallet inte skall behöva svara för belopp som belastas kontot efter det att spärranmälan gjorts. Här finns dock en gråzon. Det är för mycket begärt att kortutgivaren efter det att spärranmälan mottagits skall svara för belastningar som upp- kommit genom att kortet använts av någon obehörig. I stället framstår det som rimligt att kortutgivaren får någon tid på sig att blockera kortets vidare användning. Kortutgivaren har inte någon praktisk möjlighet att kontrollera hur kortinnehavaren förvarar kortet och hanterar andra legitima- tionsmedel. En slutsats därav är – förutom att kortinnehavaren bör bära ansvaret för obehöriga uttag innan spärranmälan skett – att tidpunkten för upptäckt av att kortet förlorats bör vara irrelevant för ansvaret för obehöriga uttag. Om en ny lagregel inte följer föreningens syn enligt ovan genom att göra effekten av spärranmälan oberoende av tidpunkten för kontohavarens upptäckt av förlusten av kontokortet, anser föreningen därför i andra hand att kontohavaren i vart fall bör svara för allt obehörigt utnyttjande av kontokortet som skett innan spärranmälan gjordes. Föreningen bedömer vidare att begränsningen av kortinne- havarens ansvar för obehörigt utnyttjande av kontokort till är alltför sträng mot kortutgivaren. Enligt föreningens uppfattning saknas anledning att införa annan gräns än det belopp kontohavaren själv behörigen kunnat disponera över. Om konsu- menten genom svek eller på annat sätt medverkat till att denna gräns överskridits bör konsumenten kunna hållas ansvarig för fulla beloppet. Föreningen välkomnar förslaget att kortinnehavaren alltid skall bära ett visst ansvar för obehörigt utnyttjande som möjliggjorts genom att en personlig kod har använts. Föreningen anser dock att gränsen för detta ansvar bör vara i stället för föreslagna , eftersom är ett vanligt förekommande maximibelopp för engångsuttag i automat. Än mer väsentligt är dock att detta belopp följer penningvärdet och utvecklingen på marknaden för betaltjänster. Beloppet skulle därför förslagsvis kunna bestämmas till av basbeloppet. Föreningen välkomnar också föreskriften som ålägger kortut- givare att lämna skriftlig bekräftelse om spärranmälan med uppgift om datum och tidpunkt. Det är dock viktigt att fastslå att kortinnehavaren inte skall undgå ansvar för obehöriga uttag endast av det skälet att han eller hon inte nåtts av sådan bekräftelse. Dessa regler gäller uttryckligen endast kontokrediter. Föreningen anser att det vore att föredra att reglerna uttryckligen gäller för alla typer av konto- och betalkort, inklusive för konton med tillgodohavande. Detta skulle kunna åstadkommas genom att flytta bestämmelserna ur konsumentkreditlagen till någon annan lag. Därvid framstår en särskild lag, en betaltjänstlag och konsumenttjänstlagen som tre tänkbara alternativ. Näringslivet Delegation för Marknadsrätt (NDM) NDM avstår från att nu ta bestämd ställning, men konstaterar att förslaget inte kan tillämpas vid Internetförsäljningar med användande av kortnummer och kod. Betalsystemen har utvecklats mycket sedan förslag lämnades . Försäljning och betalning över Internet har t.ex. tillkommit. förslag måste därför ses över i belysning av den nya tekniken. vidhöll i huvudsak vad man anfört i sitt remiss- yttrande över förslag, med vissa tillägg och preciseringar samt någon justering. Föreningen avstyrker att de föreslagna bestämmelserna görs tillämpliga på transaktioner som utförs på annat sätt än genom användning av kontokort och PIN-koder, t.ex. via bankernas Internettjänster och liknande självbetjäningstjänster. När det gäller frågan om reglernas räckvidd utanför kontokort- området har föreningen i grunden samma inställning i denna del som den som kom till uttryck i remissvaret över Betaltjänst- utredningens slutbetänkande. ambition var att de tvingande reglerna skulle gälla likformigt för såväl kontokorttransaktioner som elektroniska betalningar utan kort, däribland homebanking-betalningar. Föreningen har som då ingen invändning emot att tvingande regler tillämpas på betaltjänster som är välkända och där konsekvenserna av en tvingande reglering kan överblickas och därvid framstår som rimliga, dvs. Däremot vänder sig föreningen fortfarande bestämt emot att tvingande regler införs på homebanking-området, som bara står i början av sin utveckling och där stora förändringar fortfarande kan väntas både avseende tjänsteutbudets framtida art och dess omfattning. Det måste t.ex. ifrågasättas om det är möjligt att tillämpa ansvarsreglerna i kommitténs förslag till den nya bestämmelsen i 34 § på sådana transaktioner, när både vanliga betalningar och värdepappersaffärer numera ingår i bankernas utbud av tjänster på Internet. Det finns en uppenbar risk för att kreditgivare och andra drar sig för att utveckla nya tjänster om de kan komma att dra på sig de risker som en sådan reglering skulle innebära. Detta är knappast önskvärt, allra minst ur konsumentsynvinkel. Ett annat viktigt skäl att inte reglera mer än vad som just nu framstår som absolut nödvändigt, dvs. kontokortfrågorna, är att auktorisationer av betalningar via Internet i vissa fall sker med användning av den typ av signaturteknik som avses i det avlämnade förslaget till lag om kvalificerade elektroniska signaturer m.m. (prop. 1999/2000:117). Problemen med obehörig användning av en kvalificerad elektronisk signatur uppvisar vissa likheter med frågan om ansvar för obehörig användning av kontokort. Man bör enligt föreningens mening ta ett helhetsgrepp på frågan om ansvaret för obehöriga transaktioner via t.ex. Internet. Förslaget bör således begränsas till att avse användningen av kort tillsammans med kod, så att användningen av andra legitimationsmedel inte omfattas. Föreningen godtar den nya innebörden av begreppet grov oaktsamhet under förutsättning att lagstiftaren motivledes uttalar att det normalt får anses grovt oaktsamt att förvara den personliga koden tillsammans med kortet. Att lämna ett kontokort kvar i en bil som inte står under uppsikt är enligt föreningens mening ett annat exempel på en omständighet som bör kvalificera oaktsamheten som grov. Föreningen anser att det av tydlighetsskäl bör övervägas om inte reglerna uttryckligen bör göras tillämpliga även på andra kontokort än sådana som är förenade med kredit, vilket skulle bli en kodifiering av gällande tillämpning av bestämmelserna. Föreningen tillstyrker att en bestämmelse införs av innebörd att kontohavarens ansvar för oaktsamhet begränsas enligt förslaget. Beloppet bör dock höjas, förslagsvis till . Ett skäl för att höja beloppet är de vidgade möjligheter som finns att ta ut stora belopp i uttagsautomater samt att det förflutit relativt sedan , som föreslog , presenterade sitt förslag. Föreningen anser att det är välmotiverat att införa en självrisk. I förslaget är självrisken kopplad till villkoret att en personlig kod som hör till kontot använts. Om bestämmelsen skulle kunna främja kontohavarens eget ansvarskännande bör ansvaret dock kunna göras gällande oavsett om personlig kod använts eller inte. Det skall påpekas att PIN-kod sällan används utomlands vid köp och betalningar. Även i förekommer det i ökad utsträckning att PIN-kod inte krävs. Ett färskt exempel härpå utgör transaktioner i Öresundskonsortiets BroBizz. Föreningen vill understryka vikten av att det föreslagna undantaget från självriskansvaret till fall när det skulle vara uppenbart oskäligt att utkräva självrisken verkligen begränsas till mycket särpräglade fall. Annars kommer den allmänpreventiva betydelsen av denna bestämmelse att minska väsentligt. har tolkat bestämmelsen i 34 § konsumentkreditlagen så att konsumenten bara behöver svara för sådana obehöriga uttag före förlustanmälan som hade kunnat förhindras om förlustanmälan skett i rätt tid. Föreningen anser att kontohavaren i dessa situationer av allmänpreventiva skäl bör svara för alla uttag som skett före en för sen spärranmälan, oavsett om de hade kunnat förhindras eller inte. Rättsläget bör i alla händelser klargöras i samband med en kommande reglering. Enligt kommitténs förslag skall kortutgivaren vid uttag som möjliggjorts genom brist i säkerheten i systemet visa att risken för manipulation av systemet har varit oväsentlig och att rutinerna följts vid den aktuella transaktionen. En bevisregel av detta slag kan lätt leda till att kortutgivaren åläggs en orimligt stor bevisbörda. Det finns en risk för att kortutgivaren för att freda sig tvingas avslöja detaljer i sina säkerhetslösningar, vilket givetvis vore olyckligt. Föreningen utgår från att praxis, liksom , på denna punkt skall få utformas utan alltför tyngande riktlinjer från myndigheternas sida. Föreningen avstyrker att en tvingande regel införs av innebörd att skadeståndsskyldigheten skall omfatta även indirekt skada. Föreningen anser vidare att det är rimligt att den betaltjänst- ansvarige åläggs att vid spärranmälan sända en bekräftelse till kontohavaren, men att detta bör kunna ske per e-post eller fax. SARF är överens med kommittén i deras behovs- och ansvars- analys. SARF ställer sig positiv till en reglering av hanteringen av PIN-koden. SARF ställer sig dock tveksam till om förslagen i dess nuvarande form verkligen ger ett förstärkt konsumentskydd. Som konstaterar i sitt slutbetänkande anser SARF att begreppet grov oaktsamhet i 34 § konsument- kreditlagen, som det kommit att tolkas av Allmänna reklamations- nämnden, har fått en helt annan innebörd än i andra situationer. Begreppet har kommit att omfatta fall som i andra delar av lagstiftningen närmast skulle betraktas som enkel oaktsamhet. Detta är inte tillfredsställande, varken ur konsumentskydds- synpunkt eller med hänsyn till en enhetlig rättstillämpning. SARF kan därför inte tillstyrka kommitténs förslag att införa förslag till nya regler utan att man först utreder frågan kring tolkningen av begreppet grov oaktsamhet. I detta avseende bör förslag göras om så att vad som skall konstituera grov oaktsamhet utgörs av samma kriterier som inom andra rättsområden. 4.5Genomförandet av EG:s direktiv om distansavtal och rådet direktiv /7/EG av om konsumentskydd vid distansavtal16 (distansavtalsdirek- tivet) genomfördes i svensk rätt genom lagen (2000:274) om konsumentskydd vid distansavtal och hemförsäljningsavtal (distansavtalslagen). Lagen trädde i kraft . Av artikel 8 i distansavtalsdirektivet följer att medlemsstaterna skall säkerställa att det finns lämpliga åtgärder som gör det möjligt för en konsument att begära annullering av en betalning vid bedräglig användning av hans eller hennes betalkort inom ramen för ett distansavtal som omfattas av direktivet. Vidare föreskrivs i artikeln att medlemsstaterna skall säkerställa att det finns lämpliga åtgärder som gör det möjligt för en konsument att vid bedräglig användning återkrediteras de utbetalda beloppen eller får dem återbetalade. Departementspromemorian Ds 1999:45 Distansavtalslag I den promemoria som låg till grund för införandet av distansavtalslagen gjordes bedömningen att svensk uppfyller artikel 8 och att någon särskild lagregel därför inte var nödvändig.17 De flesta remissinstanser delade i denna fråga promemorians bedömning eller lämnade den utan invändning. ansåg dock att det i distansavtalslagen bör tas in bestämmelser som klargör ansvarsförhållandet vad avser otillbörlig användning av kort vid betalning i samband med distansavtal. 16EGT L 144, s. 19–27. 17Departementspromemorian Distansavtalslag, Ds 1999:45, s. 70 ff. Lagrådet noterade att det inte föreslagits någon reglering av artikel 8 i direktivet angående betalning med kort som inte är kreditkort, med hänvisning till att en analog tillämpning av 34 § konsumentkreditlagen torde vara möjlig. Lagrådet anförde att det är osäkert om en sådan laganalogi uppfyller direktivets krav.18 Regeringen anförde i propositionen till distansavtalslagen beträffande artikel 8 i huvudsak följande.19 Direktivet ställer endast krav på att det skall finnas lämpliga åtgärder. Något absolut krav på att konsumenten alltid skall ha rätt att få tillbaka pengarna av kortutgivaren uppställs alltså inte. Direktivet säger vidare inget om vad som skall gälla med avseende på avtalsvillkor som går ut på att konsumenten skall svara för de felaktigt utbetalade beloppen. Av grundläggande avtalsrättsliga principer följer att en konsument allmänt sett inte ansvarar för belopp som har påförts hans eller hennes konto genom att kortet har använts på ett obehörigt sätt. Ett sådant ansvar kan dock uppkomma om parterna har avtalat om det. Sådana avtalsvillkor får dock endast göras gällande om vissa i 34 § konsument- kreditlagen angivna förutsättningar är uppfyllda. Betalning med kort i en distansavtalssituation går ofta till på det sättet att konsumenten lämnar ut uppgift om bl.a. sitt kortnummer men behåller kortet. Det torde därför sällan finnas förutsättningar enligt 34 § konsumentkreditlagen att göra gällande avtalsvillkor om betalnings- skyldighet för obehörig användning. Bestämmelsen i 34 § konsumentkreditlagen är direkt tillämplig endast på avtalsvillkor för kontokort som är knutna till krediter. Den torde dock kunna tillämpas analogt även på avtalsvillkor för andra kontokort, dvs. Sådana avtalsvillkor kan också angripas med stöd av jämkningsregeln i 36 § avtalslagen. Lagrådet har uttalat att det är osäkert om en laganalogi uppfyller direktivets krav. Regeringen gör dock bedömningen att de allmänt hållna reglerna i artikel 8 inte kräver en uttrycklig lagreglering i svensk rätt av betalning med kort som inte är kreditkort. Det bör tilläggas att tillämpar bestämmelserna i 34 § konsumentkreditlagen analogt på rena betalkort. Med hänvisning till det anförda instämmer regeringen alltså i promemorians bedömning att svensk rätt uppfyller de krav som direktivet kan anses ställa. Någon ytterligare lagregel är således inte nödvändig, och någon särskild reglering bör inte införas i distansavtalslagen med anledning av direktivet. 1999/2000:89, bilaga 6, s. 134 f. 1999/2000:89, s. 65 f. 4.5.2Direktivet om distansförsäljning av finansiella tjänster och rådets direktiv /65/EG av om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter och om ändring av rådets direktiv /619/EEG samt direktiven /7/EG och 98/27/EG trädde i kraft den 9 oktober 2002.20 I artikel 8 i direktivet finns en bestämmelse om ansvar för obehöriga kortbetalningar, vilken i sak överensstämmer med artikel 8 i distansavtalsdirektivet. Enligt artikel 18 i direktivet om finansiella tjänster skall distansavtalsdirektivet ändras på så vis att det inte skall tillämpas på en finansiell tjänst som omfattas av direktivet om finansiella tjänster. Det är alltså bestämmelsen i direktivet om finansiella tjänster som är tillämplig på obehöriga distansbetalningar med kort. Direktivet om finansiella tjänster genomfördes i svensk rätt i huvudsak genom att distansavtalslagen upphävdes och ersattes med distans- och hemförsäljningslagen (2005:59). Lagen trädde i kraft . I den proposition som låg till grund för införandet av lagen gjorde regeringen – liksom vid genomförandet av distansavtals- direktivet – bedömningen att svensk rätt i detta avseende uppfyller de krav som direktivet kan anses ställa.21 Någon ytterligare lagregel var således enligt regeringen inte nödvändig, och någon särskild reglering borde inte införas i den nya lagen med anledning av direktivet. Även departementen i de övriga nordiska länderna delade enligt regeringen denna uppfattning. 4.6Betänkandet SOU 2004:112 Frågor om förmyndare och ställföreträdare för vuxna Utredningen om förmyndare, gode män och förvaltare tog i sitt slutbetänkande Frågor om förmyndare och ställföreträdare för vuxna upp vissa frågor som rör en förordnad ställföreträdares åtgärder med bl.a. huvudmannens kontokort och Internetan- slutning. Utredningen anförde beträffande detta inledningsvis bl.a. följande. 20EGT L 271, 9.10.2002, s. 16–24. 2004/05:13 s. 73. 22SOU 2004:112 s. 276 ff. Den problematik som moderna betalningsmedel innebär blir särskilt påtaglig när bankkunden har en god man som har tillgång till huvud- mannens kontokort eller Internetanslutning. Om den gode mannen ges möjlighet att t.ex. använda huvudmannens kontokort måste banken räkna med att de rättshandlingar som den gode mannen företar inte blir gällande mot banken. Ett flertal banker har med hänsyn härtill förklarat att de är restriktiva med att låta gode män få ut kontokort som är kopplade till huvudmannens konto eller låta dem disponera Internetuppkopplingar till huvudmannens konto.