sou · GTB3113 · 2006-01-01 00:00:00 — Som förutsättning för att dispens skall kunna meddelas för två eller flera som bedriver eller avser att bedriva verksamhet och kommit överens om att vidta åtgärder för att förebygga eller motverka olägenheter för människors hälsa och miljön, anges i 16 kap. 8 § att möjligheterna att uppfylla miljökvali- tetsnormer enligt 5 kap. måste öka eller att fördelar från hälso- och miljösynpunkt uppnås på något annat sätt. I de fall dispensen avser föreskrifter i åtgärdsprogram kan dock sådant mervärde inte krävas eftersom detta kan komma att utgöra sådant förbättringsöverskott enligt 2 kap. 7 b § som verksamhetsutövare själv disponerar över. Jag föreslår därför att 16 kap. 8 § ändras så att det klargörs att dispens ändå är möjlig i dessa fall. Övriga förutsätt- ningar för att meddela dispenser som gäller enligt 16 kap. bör gälla även för dispenser från föreskrifter för åtgärdsområde. Dispens då samma resultat kan uppnås Mitt förslag innebär att dispens under vissa förutsättningar kan meddelas en enskild verksamhetsutövare. Möjligheten att meddela dispens skulle också kunna utnyttjas när flera personer genom avtal kommit överens om att vidta sådana åtgärder som medför motsvarande belastningsminskning som åtgärdsprogrammet. Ett sådant avtal kan vara en del i underlaget för att meddela dispens och efterlevelse av avtalet ett villkor för beslutet. Avtalet bör även kunna omfatta personer som inte träffas av föreskrifterna men som kan medverka till att förutsättningar för dispens uppfylls. Även en sådan person blir ansvarig för att dispensens villkor (och därmed avtalet) efterlevs. Dispens skulle t.ex. kunna meddelas om en grupp lantbrukare träffar avtal om att gemensamt bekosta anläggandet av en våtmark som dimensioneras för att ge minst samma reduktion av förorening som åtgärdsprogrammets krav på försiktighetsmått (t.ex. restriktioner mot gödsling eller brukningsmetoder). I ett sådant fall skulle tillsynsmyndigheten bedöma om samma resultat kan uppnås, hur detta kan kontrolleras och vilka villkor som kan Ett av villkoren bör gälla efterlevnad av avtalet, dvs. att åtgärden skall vidtas på visst sätt. Alternativt kan viss belastnings- minskning utgöra villkor för dispensen i den mån en sådan minskning kan kontrolleras. Förändrade situationer som uppkommer efter det att dispens givits, t.ex. att en av de avslutande parterna inte fullföljer avtalet kan medföra att dispensen inte längre gäller. För att i det läget undvika att övriga bryter mot givna före- skrifter bör ny ansökan inlämnas före förändringen så att tillsynsmyndigheten kan ta ställning till den nya situationen. Dispens på grund av synnerliga skäl Jag föreslår att dispens i exceptionella fall skall kunna meddelas även om dispensen kan medverka till större belastning än vad ett agerande enligt föreskrifterna skulle innebära. En sådan dispens bör få meddelas endast om det finns synnerliga skäl och utrymme har skapats genom åtgärdsprogram. Frågan om denna form av dispens bör regleras i en förordning. Synnerliga skäl kan t.ex. föreligga i en situation då åtgärdspro- grammet föreskriver att alla fastigheter måste ha en avloppsrening med en viss angiven reningsgrad och det medför att en äldre ensamstående person med liten belastning på sitt avloppssystem skulle tvingas att flytta på grund av de höga kostnaderna. Om det har skapats utrymme för denna typ av dispenser i åtgärdsprogram- met genom kollektivt finansierade åtgärder påverkar, så skall dispensbeslutet inte bero på om miljökvalitetsnormen uppnås eller ej. Villkor som meddelats som förutsättningar för dispens är straffsank- tionerade En förutsättning för att ett dispensbeslut skall anses gällande är att eventuellt meddelade villkor för dispensen iakttas. Om dessa åsido- sätts gäller inte dispensen, vilket i sin tur innebär att den mot vilket dispensbeslutet riktats, kan göra sig skyldig till brott mot den före- skrift från vilken dispens beviljats, i det här fallet ett åtgärdspro- gram.45 45 Se även NJA 1985 s. 715. Ett alternativ till att tillåta dispens i de fall som angivits ovan vore att göra det möjligt att inom ramen för ett åtgärdsprogram sluta avtal med enskilda eller grupper av enskilda verksamhetsutövare om försiktighetsmått eller belastningsminskningar. Sådana avtal skulle kunna slutas både under arbetet med att ta fram förslag till åtgärdsprogram och då sådant finns under förutsättning att nöd- vändiga förutsättningar för avtalet reglerats i åtgärdsprogram. I ett åtgärdsprogram skulle kunna föreskrives att en grupp enskilda (t.ex. samverkansgrupp, vattenvårdsförbund el. liknande) inom ett visst område är ansvariga för att en viss belastningsminsk- ning i ett viss område uppnås inom en viss angiven tid och kontrollerat på visst sätt. I åtgärdsprogrammet hänvisas till avtalet mellan den myndighet som tagit fram förslaget till åtgärdsprogram (t.ex. vattenmyndigheten) och gruppen. Åtgärdsprogrammet skulle också kunna ge den föreslagna kontroll- och samordningsmyndigheten befogenhet att träffa avtal om försiktighetsmått eller belastningsminskningar med enskilda eller grupper av enskilda. I åtgärdsprogrammet bör då anges i vilken mån avtalet får utgöra undantag från föreskrifter i åtgärdspro- grammet. Förutsättningen bör vara att gruppens åtagande motsvarar försiktighetsmåtten enligt föreskrifterna. I de fall en grupp fastighetsägare, vars verksamheter och åtgärder tillsammans påverkar en mindre, slutit ett inbördes avtal om förvaltning av vattenkvaliteten, skulle gruppen således kunna avtala med vattenmyndigheten om en viss belastningsminskning. I avtalet bör regleras hur denna belastningsminskning skall kontrolleras samt hur eventuellt avtalsbrott skall hanteras. Hur eventuella konflikter mellan gruppmedlemmarna skall hanteras får regleras genom gruppens inbördes avtal och allmänna civilrättsliga regler. Av avtalet bör även framgå att omprövning av avtalet skall kunna ske i samband med att åtgärdsprogrammet omprövas. Alternativt tidsbegränsas avtalet till tiden för åtgärdsprogrammets giltighet. bör kontrollera att ett inbördes avtal mellan gruppmedlemmarna finns samt i avtalet med gruppen reglera vad som händer om någon i gruppen bryter mot avtalet. Fördelarna med en avtalslösning jämfört med ett dispensför- farande är att ett avtalsbrott från verksamhetsutövarnas sida även kan medföra civilrättsliga sanktioner, t.ex. krav på ersättning från vattenmyndighetens sida. Denna konsekvensanalys är ämnad att belysa olika slags konse- kvenser av mitt förslag, särskilt med beaktande av konsekvenserna av att inte genomföra förslaget respektive av att inte välja alternativa lösningar. En utgångspunkt för arbetet med denna utredning har varit att EG-rättens krav avseende miljökvalitetsnormer skall genomföras. Det mesta som föreslås är därmed konsekvenser av redan fattade beslut såsom EU-medlemskap samt EG-rätten. Jag har därför inte behandlat sådana konsekvenser, som därmed redan är bundna av tidigare beslut. Den tid och de resurser som ställts till förfogande för det omfattande utredningsuppdraget har inte räckt till för att jag ska kunna göra bedömningar av de ekonomiska konsekvenserna, utöver vad som följer av vissa regler som har betydelse för konkurrensförhållanden inom näringslivet. I allt väsentligt är ekonomiska konsekvenser redan bundna som följd av EU- medlemskapet. Ett åtgärdsprogram av den modell som presenterats i detta betänkande är något helt annorlunda än den typ av åtgärdsprogram som reglerar. Däremot används modellen som sådan – dvs. föreskrifter för ett område med särskilda behov – i flera andra sammanhang även inom ram. Liknande konstruktioner som den föreslagna finns i flera andra länder. Av betänkandet ovan bör framgå att alternativa lösningar, som kan vara lika effektiva och uppfylla grundläggande legalitetskrav och ge sådant rättsläge som EG-rätten kräver, inte är kända. Att i huvudsak bygga vidare på dagens reglering har jag måst utesluta. Detta beror främst av att åtgärdsprogram framför allt syftar till att samordna olika myndigheters redan ålagda arbete med att förbättra miljökvaliteten. Den av mig föreslagna regleringen syftar till att rättsligt kunna operationalisera miljökvalitetsnormer genom att föreskriva bestämmelser med särskilda försiktighetsmått och åtgärder som riktar sig till såväl enskilda, som myndigheter och kommuner. Mindre än så kan inte göras utan att bryter mot EG-rätten. Den föreslagna förändringen av åtgärdsprogrammets funktion påverkar andra frågor kring åtgärdsprogrammet, exempelvis vem som bör besluta om detta, vad det bör innehålla och omfatta, hur förslag till sådana program bör tas fram och hur det bör Olika lösningar härvidlag kan ge olika ekonomiska konsekvenser, som jag dock inte har underlag för att bedöma. Ett tydligt och säkert genomförande av EG-rätten De konsekvenser som detta förslag medför för de olika aktörerna, såsom enskilda verksamhetsutövare, kommuner och myndigheter utgår till stor del från behovet att ha ett tydligt och säkert genom- förande av EG-rätten. Dessa konsekvenser är således inte en följd av mitt förslag utan av kravet att genomföra direktiven. Miljökvalitetsnormers genomförande kan medföra konsekvenser för alla verksamhetsutövare, stora som små. Exempelvis kan ett utvidgat försämringsförbud komma att begränsa verksamheternas förutsättningar om inte flexibla instrument står till buds. Bindande åtgärdsprogram omvandlar kvalitetsnormernas krav på viss miljökvalitet till krav på enskilda, myndigheter och kommuner. Kraven kommer bl.a. att innefatta restriktioner samt att vidta positiva åtgärder. Det är givet att för dem, som enligt nuvarande lag vidtar åtgärder och bedriver verksamheter som om miljökvalitets- normer inte fanns, innebär mitt förslag kostnader. Om åtgärds- program leder till att det samlade handlandet innebär ytterligare restriktioner och kostnader jämfört med , är detta en kostnad för genomdrivandet av redan gällande normer. Emellertid, ju mer sådana konstruktioner som förbättringsöverskott och samverkansformer kommer till användning, desto kostnadseffektivare blir genomförandet. Så även om jag inte har underlag för absoluta ekonomiska bedömningar, drar jag slutsatsen att genomförandet blir samhällsekonomiskt bättre, ju mer konkur- rensneutralt kraven ställs och ju större utrymme som ges för sam- verkanslösningar m.m., allt förutsatt att de alternativa lösningarna inte allvarligt försenar genomförandet. Genom en föreslagen ny regel i 2 kap. 7 a § skapas en rättslig grund för att ställa sådana krav som kan behövas för att miljökvalitetsnormer skall kunna genomföras. Därigenom genom- förs kraven i art. 10 i IPPC-direktivet och art. 10 i ramdirektivet för vatten. De ekonomiska konsekvenserna kan här variera avsevärt beroende på i vilken mån möjligheten att ställa extraordinära krav kommer att utnyttjas. EG-rätten kräver att nationell lagstiftning skall ge enskilda möjlighet att hävda sin rätt till den miljökvalitet som föreskrivs i sådana direktiv som syftar till att skydda människors hälsa. Detta krav har tillgodosetts genom förslaget att tydliggöra myndigheter och kommuners ansvar i förhållande till miljökvalitetsnormer och åtgärdsprogram, genom att ge enskilda möjlighet att överklaga vissa beslut, samt framför allt genom att också föra in enskilda inklusive verksamhetsutövare under skyldigheten att handla så, att miljörät- tigheterna inte kränks. Att detta kommer att ge betydelsefulla eko- nomiska konsekvenser står klart, men är en konsekvens av EG- rätten och EU-medlemskapet. De framförda förslagens genomförande har bl.a. konsekvensen att ett antal följdändringar måste göras i förordningarna om miljökvalitetsnormer och vattenförvaltning. Skyldighet att följa åtgärdsprogram som beslutats enligt blir tydligare och kommer att gälla vid tillämpningen av ett större antal lagar . Vidare behöver regler om användning av förbättringsöver- skott, förbättringsfond, förrättning för samverkan och om miljö- avtal utvecklas. Avseende det senare finns tidigare utrednings- arbeten som kan byggas vidare på. Plan- och bygglagens funktion kommer att behöva inte bara preciseras utan också stramas upp så att den fysiska planeringen blir kompatibel med åtgärdsprogrammen. Alternativet att införa genomdrivandemekanismer mot myndigheter och kommuner för att åstadkomma att genomförandet av åtgärdsprogram kan säkerställas framstår som väsensskilt från den svenska förvaltningstraditionen. Det ligger i miljökvalitetsnormers natur att genomförandet av sådana leder till positiva miljökonsekvenser, dock förutsatt att genomförandet inte sker till priset av omfattande miljöförsämring någon annanstans. Det normala i EG-direktiv om miljökvalitets- normer är att man inte får flytta problemen. Ett läge kan däremot uppkomma där miljökvalitetsnormerna hindrar ytterligare lokalisering av en verksamhet och en annan plats därför väljs (jfr. 2 kap 4 § ). Denna nya plats kan därmed bli mer miljöbe- lastad än tidigare (dock inte så att kvalitetsnormer där inte upp- fylls). Detta är en konsekvens av förslaget, men egentligen en följd av miljökvalitetsnormtekniken som sådan. Miljöproblemen minimeras dock genom det dubbla angreppssättet, dvs. att hänsynsregler såsom bästa möjliga teknik m.m. alltid ska efterlevas, även när kvalitetsnormer uppfylls. Om extraordinära krav enligt föreslagen 2 kap. 7 a § används så, att vissa företag men inte andra, åläggas särskilt långt gående åtgärder därför att de förstnämnda har bättre ekonomi, kan miljö- konsekvenserna i förstone förefalla positiva eftersom ju så mycket pengar som möjligt läggs på miljöskydd. Emellertid leder sådant typiskt sett till att de välskötta företagen får högre produktions- kostnader och därför tenderar att lämna en viss marknad. Detta medför i sin tur att sämre företag överlever bättre och detta får negativa miljökonsekvenser. Konsekvenser för det kommunala självstyret Genomförandet av miljökvalitetsnormer aktualiserar frågor om det kommunala självstyrets räckvidd. Jag uppfattar att utgångspunkten för det kommunala självstyret är att kommunerna skall kunna besluta om sina angelägenheter. Miljöns kvalitet är typiskt sett sällan sådant som låter sig avgränsas till en kommun. Till detta kommer att efterlevnaden av EG-rätten är ett nationellt ansvar och en nationell angelägenhet. Motsvarande gäller för enskildas rätt till viss miljökvalitet. Förslaget till ny 5 kap. 3 § tydliggör kommunernas i i vissa delar otydliga ansvar för att normerna uppfylls. Förutom att såsom säkerställa att miljökvalitetsnormer uppfylls vid olika typer av beslut, åläggs kommuner att aktivt förebygga att miljökvalitets- normer inte uppfylls. Kommunerna blir skyldiga att följa bestämmelserna i ett åtgärds- program. Inte heller detta kan ses som en ny skyldighet eftersom de redan är skyldiga att säkerställa miljökvalitetsnormerna. Detta är i konsekvens med vad som redan gäller i förening med en rättslig operationalisering av kvalitetsnormerna genom åtgärdsprogram. Den kommunala handlingsfriheten vad gäller markanvändning måste ställas i relation till den begränsning som kommunen är skyldig att underkasta sig (varvid miljöbegränsningarna fastställs av andra än respektive kommun). Det kommunala självstyret kan inte innefatta mer än kommunens egna angelägenheter. Mitt förslag medför stora konsekvenser i förhållande till den utbredda synen på handlingsfrihet, men inga egentliga konsekvenser för det kommunala självstyret. I den mån förslagen innebär att kommunerna ska delta i miljöarbetet i samband med genomförande av miljökvalitetsnormer, får detta förstås som att kommunen får utföra vissa statliga förvaltningsuppgifter. Detta är något annat än kommunalt självstyre. 2 kap. Allmänna hänsynsregler m.m. Ändringen i första stycket innebär att den bevisskyldighet som normalt åvilar den som ansvarar för en verksamhet och åtgärd, i stället skall ligga på miljömyndigheten när det är fråga om extra- ordinära krav enligt 2 kap. 7 a § . Bestämmelsen är ändrad. Ett nytt första stycke har tillkommit. Bedömningen av vad som är skäliga försiktighetsmått enligt 2–6 §§ skall där det är möjligt utgå från vad som är praktiskt och ekonomiskt möjligt att uppnå för det slag av verksamhet eller åtgärd som är i fråga. För yrkesmässig verksamhet innebär detta att bedömningen utgår från som kan krävas av ett typiskt företag i den aktuella branschen, varvid man ska skilja mellan nya och befintliga verksamheter. Genom ändringen kommer all ekonomisk bedöm- ning av försiktighetsmåtten att samlas i 7 §. Andra stycket motsvarar i sak den regel som finns i 7 § första stycket. Krav på försiktighetsmått får inte vara orimliga. Vid denna bedömning görs en avvägning. Av det nya tredje stycket framgår att avvägningen enligt andra stycket inte får medföra att en miljökvalitetsnorm enligt 5 kap. åsidosätts. Konstruktionen innebär att kraven aldrig får vara lägre än vad som anges i 2 kap. 7 § första stycket, men normalt inte heller högre än så. Högre krav kan ställas endast enligt 2 kap. 7 a §. Skälen till ändringarna redovisas i avsnitt 4.2.3. Paragrafen är ny. Den gäller alla verksamheter och åtgärder som omfattas av krav. Bestämmelsen är nödvändig för att uppfylla EG-rättsliga krav enligt bl.a. IPPC-direktivet och ram- direktivet för vatten. När en miljökvalitetsnorm av gränsvärdes- karaktär (5 kap. 1 § 1 ) riskerar att överskridas måste det finnas en rättslig grund för att ställa längre gående krav än vad som är möjligt enligt 7 §. Sådana krav skall bara ställas om det behövs. Det är miljömyndigheten som skall visa att det föreligger ett behov (jämför 2 kap. 1 § ). Enligt andra stycket skall det framgå av ett åtgärdsprogram när det behövs krav enligt första stycket. Ett åtgärdsprogram är dock inte en förutsättning för att tillämpa bestämmelsen. Skälen till ändringarna redovisas i avsnitt 4.2.7. Paragrafen är ny och behandlas närmare i avsnitt 4.2.4. Första stycket innehåller ett försämringsförbud som gäller all ny och förändrad verksamhet och åtgärder som medverkar till att ytterligare försämra sådan miljökvalitet som regleras i en miljö- kvalitetsnorm, om denna riskerar att inte uppfyllas. Regeln motsvarar vad som regleras i 16 kap. 5 § , men räckvidden i den nya regeln är större eftersom den dels omfattar såväl verksamheter som åtgärder, dels gäller såväl nya verksamheter som förändring av befintliga. I andra stycket räknas situationer upp där försämringsförbudet i första stycket inte gäller. Dessa situationer behandlas närmare i avsnitt 4.2.5. Enligt första punkten gäller regeln i första stycket inte om det följer av ett åtgärdsprogram som fastställts enligt 5 kap 5 § miljö- balken. Genom offentligt finansierade åtgärder kan utsläppsminsk- ningar åstadkommas. I åtgärdsprogram kan beslutas att viss del av sådant utrymme kan användas till allmännyttiga projekt som annars skulle stoppas av försämringsförbudet. Andra punkten motsvarar delvis vad som regleras i 16 kap. 5 § . Försämringsförbudet gäller inte om någon vidtar eller bekostar försiktighetsmått som inte har samband med den egna verksamheten eller åtgärden. Det kan t.ex. vara fråga om att utföra reningsåtgärder i annan verksamhet eller att anlägga en våtmark. En förutsättning är dock att försiktighetsmåtten går utöver vad som annars följer av 2 kap. 2–7 §§ . alltså inte vara möjligt att undgå försämringsförbudet genom att vidta eller bekosta försiktighetsmått i en annan verksamhet, som utövaren av denna ändå är lagligt skyldig att vidta. En annan förut- sättning är att olägenheterna upphör eller minskar på ett sådant sätt att möjligheterna att uppfylla miljökvalitetsnormen ökar i inte obetydlig utsträckning. Undantaget i tredje punkten gäller om en verksamhet eller åtgärd bidrar till en försämring av möjligheterna att uppfylla en miljökvalitetsnorm , som den medför väsentligt ökade förutsättningar att uppfylla på . En förutsättning är dock att människors hälsa inte kan komma att försämras. Enligt bestämmelsens sista stycke bemyndigas regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela närmare föreskrifter om hur undantagen i andra stycket ska hanteras praktiskt. En fråga som bör regleras är skyldigheten att göra anmälan till tillsynsmyndighet så att det framgår hur förbättrings- överskott utnyttjas. Behov av ytterligare reglering behandlas i avsnitt 4.2.6. 5 kap. Miljökvalitetsnormer och miljökvalitetsförvaltning Paragrafen är ny. Den innehåller en bestämmelse om att sådana områden där en miljökvalitetsnorm av gränsvärdeskaraktär (beslutade enligt 5 kap. 2 § 1 ) mer än tillfälligt riskerar att överskridas, genom beslut skall utpekas som åtgärdsområde. Det är regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer som ska besluta om åtgärdsområde. När ett åtgärdsområde utpekats skall enligt 5 kap. 4 § förslag till åtgärdsprogram upprättas, om detta inte redan är ett obligatoriskt krav såsom enligt vattenförvaltningsförordningen. En ytterligare följd av att området utpekats som åtgärdsområde är förbudet enligt 2 kap. 7 b § miljö- balken att ytterligare försämra miljökvaliteten genom ny eller för- ändrad verksamhet eller genom åtgärder. Av andra stycket framgår att beslut att förklara ett område som åtgärdsområde skall kungöras. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas i tredje stycket att meddela ytterligare föreskrifter om hur åtgärdsområden skall redovisas och utpekas. Skälen till bestäm- melsen redovisas i avsnitt 4.2.4 och 4.8.2. Paragrafen har ändrats. Första stycket tydliggör att kommuner och myndigheter har ett ansvar för att förebygga att miljökvalitets- normer överskrids genom att använda de verktyg som och annan lagstiftning som hänvisar till 5 kap. 3 §, tillhandahåller. Det finns även ett ansvar för att i övrigt så långt som möjligt säker- ställa att miljökvalitetsnormer uppfylls. Det kan t.ex. vara fråga om att inrätta ett områdesskydd eller meddela föreskrifter. Skälen till ändringen behandlas i avsnitt 4.3.2. Bestämmelsen har ett helt nytt andra stycke. Där framgår att myndigheters och kommuners beslut om tillåtlighet, tillstånd, godkännanden, dispenser inte får medverka till att en miljökvali- tetsnorm överskrids. Inte heller beslut av myndigheter och kommuner i anmälningsärenden, andra tillsynsbeslut, meddelade föreskrifter eller planering och planläggning får medverka till att en miljökvalitetsnorm överskrids. Kravet att besluten inte får medverka till att en miljökvalitetsnorm överskrids liknar kraven på planläggning och andra beslut enligt PBL. Myndigheters och kommuners beslut om planering och planläggning får härmed inte heller enligt denna bestämmelse i medverka till att en miljökvalitetsnorm överskrids. Beslut om planering och planlägg- ning kommer härmed att omfattas av samma krav som andra typer av beslut som räknas upp i bestämmelsen. Även tredje stycket är nytt. Det motsvarar dagens bestämmelse i 5 kap. 8 § . Ordalydelsen är dock annorlunda. Det finns två skäl till att bestämmelsen har flyttats till 3 §. Det ena är att samla myndigheters och kommuners ansvar i en och samma regel. Det andra skälet är att flera författningar vid sidan av redan hänvisar till 5 kap. 3 §. Genom ändringen kommer det att i ärenden enligt dessa författningar bli nödvändigt att inte bara iaktta miljökvalitetsnormer, utan även att följa åtgärdsprogram. Skälen till ändringen utvecklas i avsnitt 4.10.2. Nuvarande andra stycket i 5 kap. 3 § skall upphöra att gälla. Paragrafen har ändrats. Den anger i vilka situationer det finns en skyldighet att upprätta förslag till nytt åtgärdsprogram eller förslag till ändring av ett sådant program. Skyldigheten gäller dels när ett åtgärdsområde har utpekats (jämför 2 b §), dels när det behövs för att en miljökvalitetsnorm enligt 2 § punkten 2 skall uppfyllas och dels när det följer av medlemskap i unionen. Andra stycket i paragrafen är nytt. Den myndighet som skall upprätta åtgärdsprogram får överlåta till en eller flera kommuner att i den del de är berörda och i den mån det är lämpligt, upprätta förslag till ett åtgärdsprogram eller delåtgärdsprogram.