sou · GTB327 · 2006-01-01 00:00:00 — Fiskerikontrollen omfattar enligt den rättsliga regleringen av den gemensamma fiskeripolitiken inte enbart resursåtgärder utan även strukturåtgärderna och marknadsåtgärderna. Vi har dock valt att begränsa vår effektutvärdering till resursåtgärderna och tittar inte närmare på struktur- och marknadsåtgärderna. Vad gäller kvotavräkningen så handlar den om en kvalitets- säkring av uppgifter om fisket som är av betydelse för framför allt förvaltningen av fiskeresursen (för fastställande av högsta tillåtna kvoter) men den är även av betydelse som underlag för fiskeri- kontrollen. Betydelsen för kontrollen består bl.a. i att den utgör ett underlag för vad och hur mycket som landas. Dock vet man inget om huruvida det saknas uppgifter (dvs. inte redovisas alls eller redovisas fel arter/mängder) om vissa fångster. Kvotavräkningen utgör således bara en bakgrund mot vilken det totala fisket ska bedömas. Det område som vi bedömer som mest centralt för vår utvärdering av fiskerikontrollen är i vilken utsträckning bestäm- melserna om fiske efterlevs och i den mån bestämmelserna inte efterlevs, var bristerna i regelefterlevnaden är störst och/eller mest allvarliga och problematiska. Utredningen anser att huvudupp- giften vid fiskerikontrollen måste vara att se till att alla bestäm- melser om fiske efterlevs och vill lägga stor tyngd vid fiskeri- kontrollen utifrån aspekten att förhindra, upptäcka och sanktionera illegalt fiske. Betänkandet är indelat i tre delar – en beskrivande del, en utvärd- erande del och en förslagsdel med konsekvensbeskrivning. Del 1 är kapitel 1–6 som i huvudsak är beskrivande. Kapitel 2 sätter in fiskerikontrollen i ett vidare sammanhang och svarar på frågan varför vi behöver en fiskerikontroll. Kapitel 3 beskriver fiskeri- politiken och dess målsättningar. Kapitel 4 beskriver det svenska fisket, yrkesfisket och fritidsfisket. Vidare beskriver kapitel 5 den rättsliga regleringen och kapitel 6 fiskerikontrollens nuvarande organisation. Del 2 är kapitel 7–11 vilka redogör för utredningens utvärdering. Kapitel 7 behandlar utredningens samlade bedömning av Utredningens uppdrag och arbete Där beskrivs också den produktionsmodell som utredningen använt för sin analys. Vidare behandlar kapitlet översiktligt de närmare slutsatser och bedömningar som görs i de följande kapitlena. Dessutom sätter kapitlet in fiskerikontrollen i fiskeripolitikens sammanhang och beskriver kort framtida föränd- ringar och tekniska framsteg. Kapitel 8 beskriver den rättsliga regleringen och hur väl uppfyller den. Kapitel 9 är utredningens bedömning av det olagliga fisket utifrån litteratur och utredningar på området. I kapitel 10 utvärderas fiskerikontrollen med avseende på olika effektivitets- och produktivitetsmått samt det svenska resursutnyttjandet i fiskerikontrollen satt i relation till omvärlden. Kapitel 11 är utredningens utvärdering och bedömning av kvalitetskontrollen och överflyttningen av denna från Fiskeri- verket till . Del 3 består av kapitel 12, 13 och 14. Denna del behandlar förslagen samt konsekvenserna av dem. I kapitel 12 har utred- ningen valt mellan tre principiella modeller för att fördela ansvaret för fiskerikontrollen. Kapitlet diskuterar också utförligt det övergripande ansvaret för den svenska fiskerikontrollen och hur utredningen bedömer detta. Vidare lämnar utredningen i kapitel 13 ett antal olika förslag i syfte att effektivisera den svenska fiskeri- kontrollen. Kapitel 14 beskriver kort olika konsekvenser av förslagen. 2Varför behöver vi en reglering och kontroll av fisket? Fisk, blötdjur och kräftdjur är en värdefull resurs, inte minst som föda för människor och djur. Härefter avses med fisk även vattenlevande blötdjur och kräft- djur, om inte något annat särskilt anges. Fisk är en förnybar resurs men inte en outtömlig sådan. Om man tar upp för mycket fisk finns en risk att bestånden inte fortlöpande kan fyllas på och förnyas. Mot bakgrund av detta är det viktigt att bestånden förvaltas på ett sådant sätt att de bevaras och kan nyttjas av såväl denna som kommande generationer. Det är välkänt att vissa fiskarter riskerar utfiskning. Mäng- den fisk i haven har minskat drastiskt . För många fiskbestånd var mängden lekmogen fisk endast en tiondel jämfört med mängden lekmogen fisk . För vissa bestånd, t.ex. en del torskbestånd, har mäng- den könsmogen fisk minskat ännu mer dramatiskt. (Havet- tid för en ny strategi, SOU 2003:72, s. () är en fristående, opolitisk sammanslutning av forskare från olika länder. ICES samordnar bl.a. forskning och publicerar fiskestatistik. Rådet fastställer även s.k. säkra biologiska gränser för olika bestånd. De säkra biologiska gränserna markerar den nivå ett bestånd inte bör understiga om man vill undvika att beståndet kollapsar. Enligt jordbruks- och livsmedelorganisation (FAO) bedömning ligger många av våra kommersiellt viktiga fiskebestånd under säkra biologiska gränser. (of World Fisheries and Aquaculture, FAO Fisheries department, 2002, s. Likaså befinner sig flera av de bestånd som svenska fiskare är beroende av under dessa gränser. (, resurs- och miljööversikt, 2004.) Varför behöver vi en reglering och kontroll av fisket? Den viktigaste orsaken till att fiskbestånden minskar är att fisket bedrivs så mycket mer effektivt än det gjorde . kan tre till fyra fiskare fånga lika mycket fisk som hundra- eller tusentals fiskare gjorde tidigare. Även andra faktorer än fisket påverkar dock fiskebeståndens storlek. Exempel på sådana faktorer är föroreningar och väderförhållandena. (, M., Fiske i fram- tiden – hur förvalta en gemensam naturresurs?, Rapport 2004:5, Livs- medelsekonomiska institutet, s. Om fångsten och fortplantningsförmågan inte är i balans med varandra kan allvarliga konsekvenser uppstå, inte bara för den eller de arter som utsätts för fisket eller åtgärderna, utan också för andra djur som lever av dessa arter eller konkurrerar med dem om föda och utrymme. Förändringar i fiskbestånden kan t.ex. påverka sjöfåglarna och de däggdjuren. Varje art har sin plats i ett ekosystem och rubbas den kan det få konsekvenser för alla andra arter och därmed för ekosystemet i sin helhet. Minskningar i fiskbestånden medför också negativa konse- kvenser för fiskare och andra som lever av eller driver verksamhet med fisk eller fiskprodukter genom att fiskemöjligheterna och inkomsterna av fisket minskar. Näringar som kan beröras är beredningsindustrin, transportindustrin och turistnäringen. Även personer som utnyttjar floder, sjöar och hav för sport och rekrea- tionsändamål drabbas av eventuella negativa effekter för bestånden och ekosystemen. Fisken i haven rör sig ofta över stora områden. Detta medför att fisken till stor del är en gemensam resurs också över nations- gränserna. Alla som fiskar konkurrerar i princip om samma fisk och det är därför viktigt med överenskommelser inom Europeiska unionen (EU) och i internationella avtal om hur man ska använda och förvalta fiskeresursen. För detta krävs att olika länder samarbetar och har samfällda mål för sin politik på området. och andra länder strävar efter att få till stånd ett ekologiskt hållbart fiske i hav och andra vatten. För att åstad- komma det är fisket reglerat när det gäller vad, när, var och hur man får fiska. Framför allt regleras detta genom: att mängden fisk som får tas upp begränsas genom kvoter, inskränkningar i vilka områden och under vilka tider det är tillåtet att fiska, bestämmelser om vilka fiskemetoder och fiskeredskap som är tillåtna respektive otillåtna, och Varför behöver vi en reglering och kontroll av fisket? bestämmelser om minimimått för den fisk som fångas. För att se till att bestämmelserna om fisket följs finns också sär- skilda system för fiskerikontroll. Om kontrollen inte fungerar är det inte säkert att bestämmelserna efterföljs. 3.1Politik och regelverk i två nivåer Alltsedan blev medlem i EU ingår den svenska jordbruks-, fiske- och livsmedelspolitiken i EU:s gemensamma politik för dessa områden. Den gemensamma fiskeripolitiken är en s.k. fullt utvecklad gemenskapspolitik vilket innebär att alla EU:s medlemsländer omfattas av samma bestämmelser. Den gemensamma fiskeripolitiken är bindande för och de övriga medlemsstaterna och alla medlemsländer är skyldiga att se till att de följer de bestämmelser som politiken utmynnar i. Den gemensamma fiskeripolitiken omfattar i princip alla aspekter på fisket från havet till konsumenten: bevarande, förvaltning och utnyttjande av de fritt levande akva- tiska resurserna, vattenbruk (dvs. odling av vattenlevande organismer som fisk, kräft- och skaldjur, mollusker samt vattenväxter), och beredning och avsättning av fiskeri- och vattenbruksprodukter. Även om EU:s fiskeripolitik reglerar alla aspekter på fisket från havet till konsumenten är regelverket dock begränsat till att gälla yrkesmässigt fiske efter arter (havsfiskearter). Utanför faller därför fritidsfiske samt yrkesmässigt fiske i inlandsvatten (sjöar och vattendrag). För sådant fiske gäller i stället svenska, nationella, bestämmelser. Strukturpolitiken (se nedan) gäller dock även för verksamhet med anknytning till annat fiske än fiske efter arter. Enligt grundläggande EG-rättsliga principer får inte meddela bestämmelser som strider mot om den gemensamma fiskeripolitiken. Däremot får meddela bestäm- melser för att komplettera eller verkställa . har enligt uttryckliga bestämmelser i artikel 9 i grundförordningen rätt att meddela kompletterande bestämmelser för bevarandet och förvaltandet av de bestånd som finns i vatten (svenskt territorialvatten och svensk ekonomisk zon) under förutsättning: att bestämmelserna endast tillämpas på svenska fiskefartyg eller fiskeriföretag, att de är förenliga med målen för den gemensamma fiskeri- politiken, och att de inte är mindre stränga än bestämmelserna i den gemen- samma fiskeripolitiken. Inom en gräns från den svenska kusten (baslinjen) får vidare meddela kompletterande bestäm- melser om bevarande och förvaltning av fiskeresurserna som gäller för alla fiskefartyg, dvs. inte bara för svenska fartyg. Sådana bestämmelser får dock meddelas endast om: gemenskapen inte antagit åtgärder för bevarande och förvalt- ning inom området, bestämmelserna är förenliga med målen för den gemensamma fiskeripolitiken, bestämmelserna inte är mindre stränga än bestämmelserna i den gemensamma fiskeripolitiken, och bestämmelserna inte är diskriminerande gentemot de andra medlemsländerna. Se artikel 10 i grundförordningen. Om de åtgärder som vill vidta kan påverka ett annat medlemslands fartyg måste samråda med kommissionen, medlemsstaterna och de berörda s.k. regionala rådgivande nämnd- erna (RAC) innan åtgärderna vidtas. Med regionala rådgivande nämnder avses de nämnder som ska bistå EU-ländernas fiske- ministrar med synpunkter om fiskeripolitiken. (RAC:erna beskrivs närmare i kap. Sammanfattningsvis regleras alltså fisket i både av EG- rättsliga bestämmelser och av nationella bestämmelser. För det fiske som regleras av den gemensamma fiskeripolitiken – främst det yrkesmässiga fisket i havet – är utrymmet begränsat för att besluta om egna bestämmelser eller åtgärder. 3.2Den gemensamma fiskeripolitikens mål Grunderna för den gemensamma fiskeripolitiken finns fastslagna i rådets förordning (EG) nr 2371/2002 av om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken (grundförordningen). Enligt förordningen är målet med den gemensamma fiskeri- politiken att säkerställa att de levande akvatiska resurserna utnytt- jas på ett hållbart sätt i ett ekonomiskt, miljömässigt och socialt hänseende. EU:s medlemsstater ska i syfte att nå målet: vidta åtgärder för att skydda och bevara de akvatiska resurserna, arbeta för ett hållbart utnyttjande av dem, minimera fiskeverksamhetens påverkan på de ekosys- temen. De ovan tre nämnda punkterna är ett uttryck för den. Medlemsstaterna ska vidare sträva efter att gradvis genomföra ett synsätt i fiskeriförvaltningen som grundar sig på ekosystemen (ekosystemansatsen). Vad som avses med ett synsätt som grundar sig på ekosystemen klargörs inte i grundförordningen. har dock i sitt betänkande Havet – tid för en ny strategi (SOU 2003:72) utvecklat detta. Enligt kommissionen menas att man vid förvalt- ningen av havets resurser ska se ekosystemet som en helhet och att denna helhet i sig är skyddsvärd. Ett ekosystem består av djur, växter och andra organismer samt deras omgivande miljö. Det är inte enbart de i ekosystemet ingående delarna som ska skyddas var och en för sig utan även samspelet mellan de olika komponenterna i systemet ska skyddas. Den gemensamma fiskeripolitiken har också som mål att bidra till en effektiv fiskeverksamhet inom ramen för en ekonomiskt lönsam och konkurrenskraftig fiske- och vattenbruksnäring. En ekonomiskt lönsam och konkurrenskraftig fiske- och vatten- bruksnäring innefattar bl.a. en rimlig levnadsstandard för dem som är beroende av fiske och hänsynstagande till konsumenternas intressen. Målet med den gemensamma fiskeripolitiken består således av tre skilda målsättningar. Dessa kommer ibland i konflikt med varandra. Det miljömässiga (biologiska) målet att utnyttja fiskebestånden på ett hållbart sätt får i praktiken ofta vika för ekonomiska och sociala intressen. Ett exempel på detta är när Europeiska unionens råd (rådet) fattar beslut om totala tillåtna fångstmängder, s.k. TAC:er eller kvoter (härefter benämnt kvoter). Kvoterna sätts ofta över den nivå som () rekommenderar för att bestånden ska förökas och förnyas i sådan omfattning att de inte riskerar att kollapsa. 3.3Innebörden av EU:s gemensamma fiskeripolitik För svenskt vidkommande innebär den gemensamma fiskeri- politiken bl.a.: Att svenska fiskare får fiska i andra EU-medlemsstaters vatten och att utländska fiskare som är hemmahörande i ett EU- medlemsland har rätt att fiska i svenska vatten. Att fångst kan landas i vilken medlemsstat som helst. Att mängden fisk som får tas upp av de olika medlemsstaterna regleras och fördelas av EU. Att förhandlingar om fiske på andra länders vatten med internationella organisationer och länder som inte är medlemmar i (tredje länder) förs gemensamt genom EU för EU:s medlemsstaters räkning. Att och övriga medlemsstater är skyldiga att vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa en effektiv tillsyn av bestämmelserna i den gemensamma fiskeripolitiken. Kraven på att säkerställa en effektiv tillsyn av bestämmelserna i den gemensamma fiskeripolitiken behandlas i kap. 5.3. De övriga konsekvenserna av den gemensamma fiskeripolitiken för svensk del berörs i detta kapitel. Den gemensamma fiskeripolitiken innebär, som tidigare nämnts, bl.a. att fiskare från ett medlemsland får fiska i övriga medlems- länders vatten. Fiske bedrivs frekvent i annat medlemslands vatten. Exempelvis fiskar bl.a. danska, polska, lettiska, estniska, litauiska, finska och tyska fartyg på svenska vatten. Svenska fiskare fiskar t.ex. i och EU-ländernas vatten i , , och . Från huvudregeln om rätt att fiska i annan medlemsstats vatten finns dock ett par undantag. Det första gäller begränsningar för de flesta medlemsländerna, inklusive , att fiska i ett område utanför kallat Shetlandsboxen. Det andra, mer betydelsefulla undantaget, gäller att de olika medlemsstaterna har rätt att begränsa fisket i vatten () från landets kust (baslinjen) till sådana fiskefartyg som traditionellt fiskar i dessa vatten. Se artikel 17 i grundförordningen. Danska och finska fiskare har rätt att fiska i vissa delar av de svenska kustvattnen i , se bilaga 1 till grundförordningen. Vidare har danska och norska fiskare enligt traditionen rätt att fiska i vissa delar av de svenska kustvattnen på . Denna rätt grundar sig framför allt på konventionen av angående fiskeriförhållandena i de till och gränsande farvattnen (SÖ 1933 nr 13) och överens- kommelse mellan , och om ömsesidig rätt till fiske i och (SÖ 1967 nr 13). Vad beträffar är rätten också reglerad i nämnda bilaga till grundförordningen. Om skulle upptäcka att det finns ett allvarligt och oförutsett hot mot fiskbestånden eller det ekosystemet på våra vatten har också, enligt grundförordningen, en möjlig- het att reglera fisket genom att använda sig av s.k. nödåtgärder. Nödåtgärder får endast användas under förutsättning att hotet skulle leda till skador som skulle vara svåra att avhjälpa om åtgärd- erna inte vidtas och åtgärderna får endast tillämpas . 3.4Fyra EU-strategier för att kontrollera fisket EU:s gemensamma fiskeripolitik sätter ramarna för vad, när, var och hur det är tillåtet att fiska. Politiken innehåller i princip fyra strategier som genom olika medel verkar för att styra fisket och hushålla med fiskeresursen. De fyra strategierna (ibland även kallade politikområden) är: Strategier för förbindelser med tredje land. Bevarandestrategierna syftar till att skydda fiskeresursen genom att reglera vilka arter och storlekar man får fånga, när och i vilka områden man får fånga dem, i vilka mängder man får fånga dem och med hjälp av vilka fångst- och fisketekniker. Begräsningarna är till för att reglera mängden fisk av olika arter som får fångas och för att förhindra att för ung fisk fångas så att den kan nå lekmogen ålder. Det mest omfattande instrumentet som används inom EU är s.k. Total Allowable Catches (TAC). bestämmer EU:s minis- terråd hur mycket fisk från olika fiskbestånd som får landas. Rådets beslut grundar sig bl.a. på rekommendationer från () och EU:s vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommitté för fiskerinäringen (STECF). Den totala tillåtna kvantiteten delas upp – enligt en redan fast- slagen fördelningsnyckel – mellan de olika medlemsstaterna så att varje stat får en egen, nationell fiskekvot. När så mycket fisk har fångats att kvoten för ett visst bestånd är nådd måste fiskarna sluta fiska på det aktuella beståndet. Kvoter gäller endast för vissa (kommersiellt viktiga) arter. För vissa arter finns inte några sådana begräsningar. Varje land har rätt att bestämma om och i så fall hur de natio- nella kvoterna ska fördelas mellan sitt lands fiskare. Medlems- staterna får även, efter att ha underrättat kommissionen, sinsemellan helt eller delvis byta sina respektive nationella kvoter. har svenska fiskare en stor frihet att välja vilket bestånd de vill fiska på. Merparten av de svenska kvoterna är öppna att fiska på för alla svenska fiskare. För några av de svenska kvoterna har dock beslutat om ett ransonerings- system. Ransoneringssystem gäller för: sill och , och sill och skarpsill i . Ransonerna är uppdelade efter fartygens bruttodräktighet så att ransonen blir högre ju större bruttodräktighet fartyget har. Med bruttodräktighet avses den totala volymen av ett fartygs förvar- ingsutrymmen (inklusive hytter om fartyget är längre än ). Vidare har beslutat om särskilda fartygskvoter för fiske efter sill och skarpsill i och Nordostatlanten samt fiske efter makrill. Här är kvoterna fördelade per fartyg med utgångspunkt i historiska infiskningsdata, dvs. med utgångspunkt i vilken omfattning fiskaren har fiskat på berörda bestånd . I vissa fall har fiskets organisationer själva beslutat om ett eget ransoneringssystem för sina medlemmar. Det gäller främst räkfiske och fiske av torsk, kolja och sej i , och . Alla fångster ur ett kvoterat bestånd eller en kvoterad grupp av bestånd som tas av ett fartyg ska räknas av från det aktuella medlemslandets kvoter, oberoende av var fångsten landas. När en kvot har fiskats upp ska medlemsstaten utfärda ett fiskestopp. Fartyg är därmed förbjudna att fiska på det bestånd eller den grupp av bestånd för vilka stoppet utfärdats. Medlemsstaten ska även förbjuda fartygen att bevara sådan fisk ombord och fastställa ett datum efter vilket det också är förbjudet att omlasta och landa sådan fångst. Kommissionen ska sedan, efter anmälan från medlemsstaten eller på eget initiativ, fastställa ett datum för när kvoten ska anses vara förbrukad och därefter meddela alla medlemsstater detta. Om kommissionen konstaterat att en medlemsstat har överskridit sin kvot ska kommissionen göra avdrag från den årliga kvot som medlemsstaten förfogar över . Se artikel 21.1–21.3 och artikel 23 i rådets förordning (EEG) nr 2847/93 av om införandet av ett kontroll- system för den gemensamma fiskeripolitiken. De flesta fisken resulterar i blandade fångster då många olika arter lever inom ett och samma område. För att undvika att alltför stora mängder av andra arter än målarten fångas meddelar EU även bestämmelser om begränsningar av sådana bifångster. Det är enligt olagligt att landa fisk av ett bestånd för vilket kvoten är fylld. Det är också olagligt att landa fisk som träffas av begränsningarna i storlek eller av bestämmel- serna om bifångster. Eftersom det är förbjudet att landa sådan fisk kastas den tillbaka i vattnet igen. Fisken överlever vanligen inte ett sådant återkast. Ett annat instrument som används för att skydda fiskeresursen är fleråriga förvaltnings- och återhämtningsplaner. Rådet ska efter förslag från kommissionen anta fleråriga planer för hur olika bestånd ska förvaltas för att de ska utvecklas på ett hållbart sätt. Planerna kan bl.a. innehålla åtgärder för att begränsa fångsterna, fastställa antalet fartyg som har rätt att fiska och tekniska bestämmelser om t.ex. fiskeredskap och metoder. Det finns t.ex. förvaltnings- och återhämtnings planer för lax i , torskbestånden i och för kummel i . När ett bestånd befinner sig inom biologiskt säkra gränser kallas planerna förvaltningsplaner och när ett bestånd befinner sig utom biologiskt säkra gränser kallas planerna återhämtningsplaner. EU:s medlemsländer har tillsammans ca 90 000 fiskefartyg. Den gemensamma fiskeflottans kapacitet att fånga fisk överstiger fiskens förmåga att föröka sig. Mot bakgrund av detta arbetar EU för att medlemsländernas fiskeflottor ska anpassas så att deras sammanlagda fiskekapacitet står i proportion till mängden fisk i haven. För att styra fiskekapaciteten reglerar EU inträde och utträde av fiskefartyg i medlemsländernas flottor genom en s.k. referensnivå – mätt i tonnage (bruttoton) och motorstyrka (kW). Varje medlems- land får ett gränsvärde för dess flottas samlade fiskekapacitet och detta värde får inte överskridas av medlemsstaten. För att underlätta omstruktureringen av fiskeflottorna ger EU finansiellt stöd till medlemsstaterna för åtgärder som bidrar till att länderna anpassar sin fiskerinäring och sitt vattenbruk till de tillgängliga fiskeresurserna och till de marknadsförhållanden som råder för fiskeri- och vattenbruksprodukter. Stöd kan t.ex. utgå för skrotning av fartyg, för att förbättra arbetsmiljö och säkerhet på båtar, i hamnar och i beredningslokaler, för mer selektiva fiske- metoder och till projekt som arbetar med att utveckla metoder som främjar avsättningen av fiske- och vattennäringsprodukter. Under den senaste programperioden som sträcker sig till 2006 har tilldelats i stöd från EU genom Fonden för fiskets utveckling. Vilken omfattning stödet kommer att ha under nästa programperiod, som börjar , är ännu inte klart. 2004/05:1, utgiftsområden 23, s. 86–87.) är nettobidragsgivare till EU. var den näst största nettobidragsgivaren i förhållande till bruttonatio- nalinkomsten. Om man t.ex. räknar på utfallet var andel från Fonden för fiskets utveckling . andel av nettobetalningarna till EU-budgeten var . Applicerar man dessa andelar (3/0,8) på stödet från Fonden för Fiskets utveckling () innebär det att betalat för återflödet. När fiskeripolitiken införlivades i gemenskapsarbetet skedde det framför allt i syfte att skapa en gemensam marknad för fiskprodukter och för att anpassa produktionen av sådana produkter till efterfrågan så att såväl producenter som konsumtenter gynnades. Tullhinder och andra åtgärder som hindrade fri rörlighet av fiskprodukter från en medlemsstat till en annan avvecklades och gemensamma regler för marknaden för fisk fastställdes.