sou · GTB398 · 2006-01-01 00:00:00 — Vilka åtgärder som kan anses falla under bestämmelsen avgörs av den enskilde veterinären och det är inte åtgärdens art som är viktigast utan frågan om djursjuksköterskan har tillräckliga kvalifikationer för att utföra uppgiften. En förutsättning för delegation är att djuret står under en veterinärs vård, att arbetsuppgifterna utförs enligt veterinärens anvisningar (men veterinären behöver inte vara närvarande) samt att veterinären är arbetsgivare eller motsvarande för djursjuk- sköterskan. Den veterinär som har djuret i sin vård har alltid ansvar för behandlingen, alltså även för de arbetsuppgifter som överlåtits till en djursjuksköterska. Veterinären ansvarar dessutom för att djursjuksköterskans handlingar täcks av en försäkring. Hovslagare (Farrier) Hovslagarna regleras i en egen lag23 där hovslageri definieras som allt arbete i samband med verkning eller behandling av hästens hovar som görs i syfte att förbereda hoven för beslag, samt dessutom fastsättning av beslagen och avslutande åtgärder. Endast den som är registrerad hovslagare hos yrkesorganisation () får utöva yrket (samt veterinärer och den som är under utbildning till hovslagare eller veterinär). Vem som helst får dock vidta åtgärder i akuta situationer och djurägaren får utföra enklare åtgärder på det egna djuret. Den som utövar yrket eller kallar sig hovslagare utan att vara behörig riskerar ett bötesstraff. För att bli registrerad som hovslagare skall man ha en godkänd utbildning och viss praktik. FRC har en disciplinkommitté med befogenhet att från registret avföra hovslagare som dömts för djurplågeri eller som har agerat grovt olämpligt i sin yrkesutövning. Hovslagaren får utföra ingrepp i hornvävnad men inte ingrepp som omfattar underliggande mjukdelsvävnad. De får inte heller ställa diagnos eller tillföra djuret läkemedel. Efter veterinärs anvisningar får en hovslagare också göra ingrepp i mjukdelsvävnad. 22Veterinary Surgeons Act, Schedule 3 Amendment no. 23The Farriers Registration Act 1975. Sjukgymnaster m.fl. (Physiotherapists) Den som är registrerad hos branschorganisationen in Animal Therapy (ACPAT) får kalla sig djursjukgymnast (physiotherapist). För registrering krävs (human)sjukgymnastexamen, yrkeserfarenhet, en tvåårig tilläggsutbildning (halvtid) vid , samt två veterinärers rekommendationer. Den som är registrerad djursjuk- gymnast får behandla djur under förutsättning att sjukgymnasten arbetar enligt en veterinärs anvisningar efter det att veterinären undersökt djuret och föreskrivit behandlingen i fråga för djuret24. Termen physiotherapy anses inkludera alla behand- lingsmetoder, alltså även osteopati och kiropraktik men inte t.ex. akupunktur och aromaterapi. Undantag för vissa undersöknings- och behandlingsmetoder har undantagsregleringar införts dels för insemination av ston25 och dels för rektal ultraljudsundersökning av kor för att fastställa dräktighet26. Dessutom har en undantagsreglering för tuberkulintester på nöt införts på försök27. Dessa undantag innebär att den som genomgått en särskild av Defra godkänd kurs får registreras och därefter utföra de åtgärder som omfattas av undantaget. Ett förslag finns också om undantagsreglering för tandvård på häst. Enligt detta förslag skall personer med erfarenhet av tandvård på häst kunna genomgå en utbildning och därefter registreras som hästtandtekniker (Qualified Equine Dental Technicians). Den registrerade tandteknikerna skall ha rätt att utföra vissa tandvårdande behandlingar på häst som bara får utföras av veterinärer. Utöver enklare åtgärder, som får utföras av vem som helst, (bl.a. undersökning och rutinartad raspning av tänder samt avlägsnande av tandsten och av lösa mjölktänder) föreslås tandteknikerna få rätt att dra ut lösa tänder och vargtänder samt att behandla spruckna tänder och tänder som angripits av sjukdom. Mer riskfyllda behandlingar än dessa samt alla behandlingar som innefattar kirurgi 24Veterinary Surgeons Act Exemptions Order 1962. 25The Veterinary Surgery (Artificial insemination of ) Order 2004 no. 26The Veterinary Surgery (Rectal Ultrasound Scanning of Bovines) Order 2002 no. 27The Veterinary Surgery (Testing for Tuberculosis in Bovines) Order 2005 no. skall fortfarande utföras av veterinär, vilket dock inte hindrar att en tandtekniker utför sådana behandlingar om han eller hon står under omedelbar tillsyn av en ansvarig veterinär. Humanmedicinskt utbildade yrkesutövare (practitioner) Humanmedicinskt utbildade yrkesutövare har en viss särställning i veterinärlagen. Veterinärens ensamrätt innebär inte att det är förbjudet för registrerade humanmedicinska yrkesutövare att utföra vissa veterinärmedicinska åtgärder. En sådan yrkesutövare får dels utföra operationer på djur för att avlägsna organ eller vävnader som skall användas för behandling av människor och dels, på begäran av en veterinär, utföra undersökningar, behandlingar och operativa ingrepp på djur. Veterinärstuderande samt den som är under utbildning till djursjuksköterska kan få tillstånd att utföra åtgärder utöver vad som är tillåtet för andra som inte är veterinärer. Till skillnad från veterinärstuderande i gäller rätten bara under tid då studenten arbetar i egenskap av studerande, alltså inte om hon eller han dessutom arbetar extra på annan plats utanför skoltid. 4.4.3RCVS s etiska riktlinjer I de etiska riktlinjerna för veterinärerna finns regler om hur veterinären skall förhålla sig till kollegor, anställda, djurägare och patienter. Där finns riktlinjer om försäkringsskydd, om tystnads- plikt, om journalföring, om plikten att upprätthålla sin kompetens genom utbildning, samt om bemötande och hantering av situationer då något går fel. Veterinärerna skall känna till och respektera de regler som ger bl.a. djursjuksköterskor, hovslagare och fysioterapeuter rätt att behandla djur. I riktlinjerna anges också att behandling genom akupunktur, aromterapi, homeopati eller andra komplementära behandlingsmetoder bara får utföras av veterinärer som har utbildning i dessa metoder och att det är olagligt för andra än veterinärer att utföra sådana behandlingar. Även djurskyddslagstiftningen har viss betydelse för verksamheten inom djurens hälso- och sjukvård. Den nuvarande lagstiftningen består av en djurskyddslag och många speciallagar för olika djurslag och olika verksamheter. Det finns ett nytt lagförslag som innebär att all nuvarande djurskyddslagstiftning sammanförs till en lag men förslaget innebär inga större förändringar i sak. Liksom den svenska djurskyddslagen innehåller den brittiska bestämmelser om hur djur skall hållas, skötas och behandlas. Den brittiska innehåller dessutom omfattande bestämmelser om djur- plågeri och innebär att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet, genom handling eller underlåtenhet, orsakar ett djur onödigt lidande döms för djurplågeri. Det gör även ägaren om denne tillåtit handlingen som orsakar det onödiga lidandet, eller annan som medverkat därtill. Vissa åtgärder regleras särskilt och kräver inte att man kan fastställa att djuret lidit, nämligen stympning, tillförsel av giftiga eller på annat sätt skadliga substanser, samt utförande av operationer utan tillräcklig omsorg. Straffet för djurplågeri är böter eller fängelse i högst . Om den dömde är ägare till djuret i fråga kan domstolen också bestämma att djuret skall fråntas denne samt förbjuda denne att äga eller hålla djur. Den som inte är ägare kan av domstolen förbjudas att handla, transportera eller hålla eller äga djur. är bundet av internationella överenskommelser och av lagstiftning inom EU som har betydelse för många av de frågor som ingår i vårt uppdrag. Här görs en översikt inom området. 5.1Den nordiska överenskommelsen om en gemensam arbetsmarknad för viss hälso- och sjukvårdspersonal Inom finns överenskommelser om en gemensam arbetsmarknad. ingicks en överenskommelse mellan , , och om godkännande av vissa yrkesgrupper för verksamhet inom hälso- och sjukvården och inom veterinärväsendet. Denna överenskommelse justerades och harmoniserades med , genom en ny överenskommelse 1993 som även innefattar . Överenskommelsen trädde i kraft och omfattar 18 yrken inom hälso- och sjukvårdssektorn samt veterinärer. Överenskommelsen är tillämplig på yrkesutövare som tillhör någon av yrkesgrupperna och som är medborgare i något av de fördragsslutande länderna. upprätthåller dock inte kravet på medborgarskap, det räcker att man tillhör den reglerade yrkes- gruppen (t.ex. genom att ha legitimation eller motsvarande behörighetsbevis för yrket). Huvudregeln i överenskommelsen innebär att den som har någon form av rättsligt godkännande att utöva yrket i ett land skall ha rätt att få behörighet även i de övriga länder där bestämmelser om godkännande gäller. Överens- kommelsen ger också yrkesutövare som utbildats i fördrags- slutande stat där yrket inte omfattas av behörighetsreglering rätt att få godkännande i stat som har bestämmelser om reglering av yrket. 5.2Lagstiftning inom ramen för den europeiska unionen (EU) För reglering av veterinär verksamhet får lagstiftningsarbetet inom EU en allt större betydelse, bl.a. gäller detta bestämmelser om veterinär behörighet, om läkemedelshantering och livsmedels- produktion. En grundläggande rättighet inom Europeiska gemenskapen är den fria rörligheten för personer och rätten att arbeta i andra medlems- länder, antingen som anställd eller som egenföretagare. I Rom- fördraget regleras den fria rörligheten för arbetskraft och etableringsfriheten. En förutsättning för att en gemensam arbets- marknad skall kunna fungera är att medlemsstaterna ömsesidigt godkänner yrkesutbildningar och därtill knuten behörighet som erhållits i en annan medlemsstat. Genom medlemskapet i EU har åtagit sig att tillämpa regler om ömsesidigt erkännande av kompetensbevis. Villkoren för rörligheten inom EG regleras närmare i dels specialdirektiv som reglerar behörighetsbevis inom vissa yrkes- områden (de s.k. sektorsdirektiven), dels två generella direktiv som gäller för i princip alla yrken som i någon mening är lag- eller förordningsreglerade. De första direktiven som reglerade medlemsstaternas skyldigheter att ömsesidigt godkänna yrkesutbildningar och därtill knuten behörighet som erhållits i en annan medlemsstat, var specialdirektiv som rörde enskilda yrkesområden. Dessa direktiv bygger på harmonisering av medlemsländernas regler för utbildningarna och för tillträde till yrket. Efterhand insåg man emellertid att det skulle ta orimligt att reglera alla yrkesområden och övergick till att utfärda generella direktiv. En yrkesgrupp som dock reglerades i specialdirektiv var veterinärer. Rådets direktiv /1026/EEG fast- ställer riktlinjer för veterinärutbildningar i EU:s medlemsstater och i rådets direktiv /1027/EEG regleras medlemsstaternas skyldig- heter att erkänna motsvarande titlar från andra medlemsländer och från länder inom EES. Genom direktivens krav på veterinär- utbildningar eftersträvas en likvärdig kvalitet på utbildningarna vilket möjliggör fri rörlighet för veterinärer inom hela EES- området. Det första generella direktivet1 trädde i kraft och tillkom för att snabbt möjliggöra för medborgare i gemenskaps- länder som har examensbevis efter avslutad högre utbildning (högskolestudier) i en medlemsstat, att utöva sitt yrke i en annan medlemsstat. Detta direktiv kompletterades 1994 med ett nytt direktiv, det andra generella direktivet2, som omfattar i princip alla reglerade yrken, som inte grundas högre utbildning. Direktiven gäller för alla som vill utöva ett reglerat yrke i någon medlemsstat. Med reglerad yrkesverksamhet avses verksamhet där innehav av examensbevis på grund av författningsbestämmelser är ett villkor för att utöva verksamheten i medlemsstaten. En medborgare i en annan medlemsstat får inte under hänvisning till otillräckliga kvalifikationer, vägras tillstånd att utöva ett reglerat yrke på samma villkor som gäller för värdmedlemsstatens egna medborgare om den sökande har ett examensbevis från en medlemsstat som medför rätt att utöva yrket i den staten. Om yrket inte är reglerat i den sökandes hemland, kan värdlandet kräva att den sökande har utövat yrket på heltid . Kravet på yrkesverksamhet kan dock inte ställas, om den sökande har en reglerad utbildning, d.v.s. en utbildning som är särskilt utformad för ett visst yrke. Om den utbildning som sökanden har är kortare eller om de ämnen som utbildningen omfattar väsentligen skiljer sig från den som omfattas av värdlandets motsvarande examensbevis får värd- landet kräva bevis på yrkeserfarenhet eller kräva att den sökande går igenom lämplighetsprov eller en anpassningstid om maximalt . Direktivens bestämmelser innebär också att den som uppfyller villkoren för utövande av ett reglerat yrke i en medlemsstat har rätt 1Rådets direktiv /48/EEG av om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar studier. 2Rådets direktiv /51/EEG av om en andra generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning. att använda den yrkesbenämning som gäller i värdmedlemsstaten och att de handlingar som sökanden lägger fram till stöd för sin ansökan om att utöva ett reglerat yrke skall godtas av värd- medlemsstaten. har ett nytt direktiv om erkännande av yrkeskvalifika- tioner trätt i kraft3. Direktivet, som skall vara införlivat , ersätter de ovan nämnda sektorsdirektiven och de generella direktiven. Direktivet medför inte så stora förändringar men samlar bestämmelser om reglerade yrken på samma ställe. Bestämmelserna om vad som gäller för den som tillfälligt utövar yrken har utvecklats. Inom EU finns vissa bestämmelser om kompetenskrav för olika verksamheter inom djurens hälso- och sjukvård samt närliggande områden. I bestämmelser om seminverksamhet4 finns exempelvis krav på att det skall finnas en för verksamheten ansvarig veterinär samt att den behöriga myndigheten skall se till att de som arbetar inom verksamheten har en lämplig utbildning. När det gäller läkemedel i foder finns bestämmelser om att sådant foder endast kan tillhandahållas husdjursproducenterna på recept av en veterinär som måste uppfylla särskilda villkor för att få utfärda receptet5. 3 och rådets dirketiv 2005/36/EG av om erkännande av yrkeskvalifikationer. 4Rådets direktiv /407/EEG av om djurhälsokrav som är tillämpliga vid handel inom gemenskapen med och import av djupfryst sperma från tamdjur av nötkreatur, senast ändrat genom kommissionens beslut /101/EG. 5Rådets direktiv /167/EEG av om fastställande av villkor för fram- ställning, utsläppande på marknaden och användning av foderläkemedel inom gemenskapen. Bestämmelser inom EU om användande av veterinärmedicinska läkemedel har som syfte att skydda människors och djurs hälsa. I detta avsnitt ges en kort beskrivning av några direktiv inom EU som reglerar användningen av veterinärmedicinska läkemedel. Tillverkning och distribution av veterinärmedicinska läkemedel I syfte att skydda folkhälsan och att avskaffa hinder som olika regler om godkännande av läkemedel kan ha för den fria konkur- rensen inom EU, har direktiv om anpassning av medlemsstaternas lagstiftning om veterinärmedicinska läkemedel införts6. Bestäm- melserna innebär bl.a. att ett veterinärmedicinskt läkemedel får saluföras i en medlemsstat endast om den ansvariga myndigheten i medlemsstaten har meddelat tillstånd till försäljning i enlighet med direktivet. Dessutom finns vissa bestämmelser om ömsesidigt godkännande av tillstånd som utfärdats i annan medlemsstat. MRL-förordningen7 har tillkommit för att skydda konsumenter från skadliga restsubstanser från veterinärmedicinska läkemedel i livsmedel av animaliskt ursprung. Maximum Residue Level (MRL) är den högsta tillåtna halt av en restsubstans som får förekomma i kött, fisk, mjölk, honung och ägg. Dessa gränser ligger till grund för fastställande av karenstider för olika läkemedel. Förordningen innebär att det är förbjudet att administrera veterinärmedicinska läkemedel som innehåller farmakologiskt aktiva substanser som inte är upptagna i någon av bilagorna I–III till livsmedelsproducerande djur. Dessa bilagor innehåller tillåtna substanser med angivande av eventuellt MRL-värde, medan bilaga IV innehåller de substanser som utgör en risk för konsumentens hälsa oavsett halt. 6Europaparlamentets och rådets direktiv /82/EG av om upprättande av gemenskapsregler för veterinärmedicinska läkemedel och Europa- parlamentets och rådets direktiv /28/EG av om ändring av direktiv /82/EG om upprättande av gemenskapsregler för veterinärmedicinska läkemedel. 7Förordning (EEG) nr 2377/90 av om inrättande av ett gemenskaps- förfarande för att fastställa gränsvärden för högsta tillåtna resthalter av veterinärmedicinska läkemedel i livsmedel med animaliskt ursprung. Användning av vissa ämnen Användning av vissa ämnen med hormonell och tyreostatisk verkan m.m. regleras i ett direktiv8 som bl.a. innehåller bestämmelser om att medlemsstaterna skall se till att de ämnen som omfattas av direktivet inte tillförs djur. Inom EU finns viss lagstiftning som gäller djurskyddsfrågor. Det övergripande målet för verksamheten inom detta område är att se till att djur inte utsätts för onödig smärta eller onödigt lidande. Ägaren eller uppfödaren av djuren måste se till att minimikraven för välbefinnandet hos de djur de har hand om uppfylls. Djur- skyddslagstiftning inom EU handlar främst om hållning av djur inom animalieproduktionen. Det rör sig om bestämmelser om djurhållningen på gården, under transport och i samband med slakt. Utöver detta finns bestämmelser om djurhållning i djurparker, om ekologisk djurhållning samt om försöksdjur. 5.3Europarådets bestämmelser om djurskydd har antagit ett flertal konventioner rörande djurskydd nämligen om skydd av djur under internationella transporter 1968 (i kraft , ETS 65), om skydd av animalieproduktionens djur 1976 (i kraft , ETS 87), om skydd av djur vid slakt 1979 (i kraft , ETS 102), om skydd av ryggradsdjur som används för försök eller för andra vetenskapliga ändamål 1986 (i kraft , ETS 123), samt om skydd av sällskapsdjur 1987 (i kraft , ETS 125). Till de olika konventionerna har det utarbetats rekommen- dationer. Till konventionen om skydd av animalieproduktionens djur finns exempelvis rekommendationer för nötkreatur, kalkon, struts och pälsdjur och till konventionen om skydd av djur vid slakt finns detaljerade rekommendationer för hur djur skall hanteras på slakteri. 8 Jfr rådets direktiv /22/EG av om förbud mot användning av vissa ämnen med hormonell och tyreostatisk verkan samt av ß-agonister vid animalieproduktion och om upphävande av direktiv /602/EEG, 88/146/EEG och 88/299/EEG, ändrat genom och rådets direktiv /74/EG. Konventionerna och rekommendationerna är minimiregler och bindande för de länder som ratificerat dem. Nya rekommen- dationer som utarbetas skall senast efter att de antagits införlivas av de länder som ratificerat konventionen. Till skillnad från vad som gäller införlivandet av EG lagstiftning finns det emellertid inga sanktioner för länder som inte införlivar bestämmelserna. konvention om skydd för animalieproduktionens djur innebar att en ständig kommitté bildades med syfte att utifrån vetenskap och beprövad erfarenhet utarbeta regler för hållande av olika djurslag. Inom ramen för denna konvention har den ständiga kommittén definierat begreppet vetenskap och beprövad erfarenhet (se under avsnitt 2.1.4). Reglerna har införlivats i svensk lag- stiftning men den svenska djurskyddslagens bestämmelser på området är i många fall strängare än vad konventionen kräver. 6Yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården I vår analys av hur behörighetsfrågor inom djurens hälso- och sjukvård skall regleras skall vi enligt våra direktiv utgå från de kriterier som använts vid liknande bedömningar inom humansjukvården. De grundläggande bestämmelserna för hur hälso- och sjukvården skall bedrivas finns i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, HSL) vars bestämmelser främst riktar sig mot huvudmännen, dvs. I lagen anges de övergripande målen för hälso- och sjukvården samt de krav som kan ställas på vården. För att uppnå målen använder samhället flera styrmedel. Ett viktigt sådant är lagstiftning om kompetens och skyldigheter för de personer som är verksamma inom hälso- och sjukvården. Dessa frågor regleras i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS). I detta kapitel ges en beskrivning av dels de utgångspunkter som utgör ramen för regleringen, samt dels lagens innehåll. 6.1Utgångspunkter för behörighetsregleringen inom hälso- och sjukvårdens område Yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården omfattas av utförliga regleringar om legitimation för yrkesutövare, om skyldigheter för sådana yrkesutövare samt om tillsyn och disciplin- ansvar. Regleringarna var länge uppdelade på många olika lagar men tillsattes en utredning med uppdrag att göra en översyn av framförallt behörighetsregleringen inom hälso- och sjukvården. Enligt direktiven skulle kommittén utgå från de principer för behörighetsregleringar som fastställts . Kommittén fann att det var en brist att de då gällande bestäm- melserna var utspridda i fyra lagar, nämligen lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m. Yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården (behörighetslagen), lagen (1960:409) om förbud i vissa fall mot verksamhet på hälso- och sjukvårdens område (kvacksalverilagen), lagen (1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården (åliggandelagen) och lagen (1994:954) om disciplin- påföljd på hälso- och sjukvårdens område (disciplinpåföljdslagen), och att flera omständigheter talade för att en bättre samordning av bestämmelserna borde ske. Man menade att såväl patienter, som yrkesutövare, arbetsgivare och myndigheter har intresse av att lagstiftningen är klar och överskådlig. Man ansåg därför att det skulle befrämja överblickbarheten inom rättsområdet om de regler som direkt berör yrkesverksamheten på hälso- och sjukvårdens område sammanfördes i en lag. Kommitténs förslag i betänkandet Ny behörighetsreglering på hälso- och sjukvårdens område m.m. (SOU 1996:138) låg sedan till grund för en ny samlad reglering av yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvårdens område (LYHS). För att ge en bakgrund till de bestämmelser om behörighets- reglering som återfinns i LYHS skall vi här kort redogöra för några av de utgångspunkter som utgör ramen för reglering av behörighet m.m. inom hälso- och sjukvårdens område. 6.1.1Behörighetsregleringens mål och syfte I HSL definieras hälso- och sjukvård som åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvården hör också sjuktransporter samt att ta hand om avlidna (1 § HSL). I lagen formuleras också de över- gripande målen för verksamheten samt de krav som kan ställas på vården. Målen för hälso- och sjukvården är således en god hälsa och vård på lika villkor för hela befolkningen (2 § HSL). Hälso- och sjukvården skall bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård, vilket betyder att vården skall vara av god kvalité och tillgodose patientens behov av trygghet i vården (2 a § HSL), och så att ohälsa i form av skador och sjukdom förebyggs. I syfte att förverkliga de mål som enligt lag gäller för hälso- och sjukvården har samhället i LYHS särskilt reglerat behörigheten att utöva yrken inom hälso- och sjukvården. Enligt lagens förarbeten är omsorgen om patientens säkerhet i vården, patientsäkerheten, det grundläggande skälet till införandet av dessa rättsliga regleringar (prop. 1997/98:109 s. 81). Det är således patientsäkerheten som är utslagsgivande när man bedömer behovet av lagstiftning för att Yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården reglera och begränsa rätten att utöva olika yrken inom hälso- och sjukvården. Den behörighetsregleringen som finns bygger på de principer som gällt för bestämmelserna om legitimation.