sou · GTB317 · 2006-01-01 00:00:00 — 3SRA; Landskapshandlingar, , Lappmarkerna 1602:8, 9. 4Schefferus (1673)/1979 s. 150. Naturen av samernas rättigheter ten 1922 utgav sitt betänkande Om lappskattelandsinstitutet och dess historiska utveckling, stöder (fast något vacklande) den all- männa slutsatsen att det ändå handlade om jordskatt och inte om personskatt.5 Jordskattekaraktären av lapparnas skatt framträder och får sin fulla betydelse senare när man skall förstå karaktären av den skatteskriv- ning som genomfördes och om möjligt än mer när vi kommer fram till huvudkapitlets fråga om den jordnatur som gällde beträf- fande lapparnas lappskatteland. Var det fråga om krono-, skatte- eller frälsenatur? Landshövdingen och förberedelsearbetet till reform Ett långt och händelserikt förberedelsearbete föregick Lappmarkernas skattläggning som äntligen genomfördes . Landshövdingen var den som med särskild noggrannhet var tvungen att sätta sig in i frågan. Efter att man gjort det omfattande silverfyndet i Nasa- fjäll i och den därpå igångsatta gruvdriften hade rikets ekonomiska politik rent av överskattat gruvarbetets betydelse för lan- dets ekonomi som präglades av dåtidens merkantilistiska finanspoli- tik. Saken var allt annat än okomplicerad: för samer som levt i natur- ekonomi utgjorde arbetet i de mörka gruvorna något fullständigt onaturligt, liksom den noggrant reglerade silvertransporten som med renar från gruvan till kusten kunde inträffa när som helst. Följden blev att samebyarna till slut tömdes på folk och gruvarbetet avstan- nade. I Jokkmokktrakten i i Lule kan man i uppbördslängden läsa följande: det fanns inte en enda lapp i byn vid tiden för skatteuppbörden. I Graans tankar mognade snart en målsättning enligt vilken lap- parna helt borde besparas från gruvarbetet, eftersom detta med tiden skulle leda till befolkningens utplåning. skriver till kammarkollegiet: Man borde komma ihåg att själva lapparne, som hava deras eget land och vatten, måtte bliva obesvärade, och icke så tvingas, som vid Nasa- fjällsbruket skett är, varigenom många äro avsigkomne och utblottade, 5 Se 1922 s. 26–27. Naturen av samernas rättigheter många har och dragit till vilket var till stor skada för hans kungliga majestät, såväl i freds- som krigstider.6 Men vad skulle man ta i stället? Graans förslag till en lösning fram- går av två likalydande skrivelser från . För att befria lapparna från bergsbruksarbetet innehöll lösningen för det första att skaffa nytt folk till för detta ändamål. Det var alltså fråga om nybyggare, men innan någon ny lagstiftning beträffande nybyggarverksamhet7 var möjlig förutsatte något helt annat. Han skriver att han som bäst höll på att upprätta en jordebok över alla lappbyars och lappars enskilda land och fiskevatten, med namn på själva landen och fiskesjöarna. Något dylikt hade enligt aldrig förr gjorts. förmodade att arbetet mycket snart skulle vara till stor nytta för riket. Men först då varje lapp skulle få uppge sina ägor och en lantmätare hade kartlagt dem, vore det möjligt att få en klar uppfattning om var och ens ägor. Om man därefter kunde konstatera att någon lapp hade mera land än han orkade bruka, kunde man förordna flera familjer att hävda landet. På det sättet skulle man få flera invånare till . – meddelade att han som prov genast skulle översända till kammarkollegiet en jordebok över och där belägna byar.8 upprepade sina uppfattningar även i andra dokument och brev till självaste regenten.9 Frågan fick sedermera sin lösning genom att regenten officiellt godkände och beslöt att mäta och kartlägga Resultatet av mätningen och kartläggningen, som berörde lappby i , finner man på riksarkiv i form av en stor karta som täcker lappbyn och en berättelse som skildrar skattemarker.11 På kartan, som är för stor för att bifogas här, ser man byns område som genom strama gränsdragningar har styckats i privata marker av olika storlek och form. Lappen som då bebodde landet nämns som innehavare av landet. Även de viktigaste fjällen och vattensyste- men är nämnda med namn. Kartan kompletteras av en lång skild- ring sammanställd av om varje antecknad markareal. I slutet av skildringen för varje enskilt skatteland nämner 6SRA, Ankomna brev, Landshövdingen till Kammarkollegiet 22.11.1660. 7Slutresultatet var det ovannämnda nybyggesplakatet . 8SRA, E 1419 (de la Gardiensa papperen) – Graans brev till rikskanslern den 24.2.1670. – Graans jordebook i SRA, Topographica 575–576, 1–2. 9Se till exempel till K.M:t den 20.10.1670. SRA, Landshövdingarnas skrivelser till K.M:t. 10SRA, plakatet den . 11SRA, Topographica 575–576, 1–2. Naturen av samernas rättigheter man i berättelsen om det var möjligt att tillåta nybyggare inom detta areal och i så fall hur många familjer. Som exempel tar vi skildringen av Blåberg-landet: Ett land som kallas Blåberg tager sedan emot, vilket lappen besitter, och är ett skönt land, både i fiskeri, så ock i djure- fång, i det att villrenar pläga der vistas uti stor myckenhet alla tider , uppå en myra, benemnd Willmyran; Andra djur finns ock, i synner- het ekorrar i tämlig kvantitet, samt rävar, mårdar och lokattar. Bävrar och understundom, men icke nu så mycket som tillförene, åtskillige slags skogs- och sjöfågel finns ock i detta landet, så att lappen själv, som det nu brukar, sjelv har bekänt, att det är ett skönt land. Man bör tillägga att detta sköna land inte ansågs lämpligt för ett enda nybygge. Graans tanke var att hela lappmarker skall mätas och kartläggas på samma sätt. Så verkar inte ha skett trots sökning- ar i källorna. I pengafrågorna var regentens svar på äskningar bryska: fortsatta krigföring tömde alla kronans kassareserver. Den nya skattläggningen som till slut genomfördes och de jordeböcker som utarbetades i samband med den utgjorde visserligen en konsekvent fortsättning av all tidigare planering, men genomfö- randet var betydligt enklare och mer ungefärligt. Med problemet har Graans efterföljare kämpat efter 1695; Hans A. , samt dessutom . Under dessa oroliga tider var lands- hövdingens tjänst verkligen ingen pensionstjänst. När landshövding 1691 ganska självsvåldigt genomförde inofficiella skattehöjningar i , började man på myndighetshåll ta saken på nytt allvar. Till och med kammarkollegiet förhöll sig misstänksamt mot Strijks skattehöjningar och förmögenhetskatt som han föreslagit. Kolle- giet konstaterar i sitt brev i klara ordalag att kronan skulle bli mer lidande av att lapparna rymde till eller än vad den skulle tjäna på skatteförhöjningarna.12 Landshövding hade också önskat att skatten i fortsättningen skulle grunda sig på antalet renar. som reste i , hade fått höra hur lapparna klagade på Strijks skatte- höjningar. hade också vidarebefordrat uppgifterna till regen- 12 SRA, , YY 28 f. 24372–24375. Stick ang. lapp- skatten. Naturen av samernas rättigheter Som följd därav beslöt regenten att kollegiet skulle utarbeta ett mer omfattande betänkande över saken efter att utförligare ha hört . Kollegiets betänkande är daterat den 3.10.1691.13 I betänkandet betonas särskilt de synpunkter som hade framhållit. hade bestämt motsatt sig att beskattningen skulle utgå från det antal renar som varje lapp ägde. En sådan skattegrund var enligt alldeles otänkbar, eftersom renen till sin natur var ett sådant djur att det nog ibland snabbt förökade sig men å andra sidan också lätt råkade ut för allehanda olyckor. En oföränderlig skatt skulle inte kunna fastslås för något som i sig självt var så osäkert. För att beskattningen skulle vara säker och stadig och in- vånarna hållas vid gott mod, skulle det utan tvivel vara klokast att bibehålla lapparnas gamla skatt. Enligt var lappen en så- dan människa att man inte kunde sätta honom att betala högre skatt, eftersom han knappast skulle kvittera sitt hus, hem och land mot någon som helst skatteförhöjning. Vidare hänvisade till att då lapparna rymde, tilltog de andra konungarnas makt eftersom deras undersåtar ökade i antal. Och om lapparna övergav sina marker skulle knappast någon annan börja använda dem, utan de skulle förbli öde, varav också följde att man inte mer skulle kunna finna malm eller uppta några gruvor! När regenten på nytt behandlade saken beslöt han att utse en sär- skild som bestod av och landshövding kommissionens förslag att varje lapp skulle skatteläggas för den mark som lappen hade för renskötsel, jakt och fiske beslöt man i skattläggningen ändå att tillämpa en annor- lunda metod, åtminstone på lagstiftningsnivån. Av tingsprotokollen framgår att landshövding hade del- tagit i tinget med syfte att rådgöra med lapparna. I merparten av finns det inte att finna någon som helst anteckning om de höga gästerna. och överlämnade dock till regenten sin relation den 25.3.1695.15 Enligt denna hade kommissionen kommit fram till en lösning enligt vilken man hade fastslagit skatten på så sätt, att varje by skulle skattläggas för en viss fast summa att erlägga . Skatten skulle således inte förändras även om flera skattebe- talare flyttade in i byn och inte heller minska i det motsatta fallet. 13SRA, Kammarkollegiet till K. M:t 1692:47 okt–december f. 717–752. Utförligare om utveck- lingen se Korpijaakko-Labba 1994 s. 383 ss. 14Instruction den 21.12.1692. Se Fellman IV 1915 s. 253–255. 15Kungliga , Landshövdingen och relation till regenten den 25.3.1695. Naturen av samernas rättigheter Mot denna bakgrund gav regenten den en instruktion till de lappländska fogdarna avseende skatten och skatteuppbörden. Instruktionens mest centrala paragraf är § 2 enligt vilken var lapp- by skulle nu skattläggas för en viss summa uti ett för allt.16 Utöver de tidigare nämnda principerna är instruktionens § 6 också viktig. Där stadgades om hur skatten skulle delas upp mellan lapparna. Vid dödsfall, flyttningar eller nedsatt skatteförmåga skulle skat- ten jämkas och fördelas. Denna uppgift ålades länsmannen i byn och beroende på byns storlek fyra eller två lokala förtroendemän, helst nämndemän. Vid skattefördelningen skulle man noggrant be- trakta att skatten fördelades efter vars och ens villkor och förmö- genhet. Om man inte kunde komma överens med byalaget om för- delningen, skulle ärendet övertas av häradsfogden eller lappfogden. Sammanfattningsvis bör man konstatera att det finns vissa grunda- de skäl till varför man här så detaljerat har behandlat skattläggningen 1695 med sin förhistoria. Skattläggningen 1695 utgör den röda trå- den som beskattningen av hela byggdes på både i och efter 1809 i och i fram till att jordskatten upp- hörde . Systemet fungerade bra för både kronans och lapparnas del. Endast i undantagsfall misslyckades man med att samla ihop den bestämda skattesumman i någon lappby. Orsaken till detta kunde vara en yttersta nödsituation såsom i Sigge- och Tinge- vaaras lappbyar i som följd av renpesten . I det autonoma finländska storfurstendömet ville inte ens den enväl- dige tsaren lägga sig i denna en för alla, alla för en-skatteuppbörds- princip, utan bekräftade dess giltighet. Efter att den nya gjorde intrång på de gamla lappbyarnas urtida gränser, proklamera- des att större socknar skulle bli efterföljare som skatteuppbördsen- heter till lappbyarna. De jordeböcker som sammanställdes 1695 och (även bättre) där- efter visar påtagligt hur skatteuppbörden och jordbeskattningen i praktiken genomfördes efter lappbyarna. Som exempel borde räcka ett fall från en av jordeböckerna . Exemplet ger en bättre bild än någonting annat om skatteupp- bördens karaktär. Exemplet kommer från jordeboken i Siggevaara by 16 Instruktion och reglemente, hwarefter Lappfogdarne wid skattens upbärandeskola sig regulera och rätta. Se Poignant 1872 s. 27–33. Naturen av samernas rättigheter följer samma metod som man i riket som helhet använde som utgångspunkt; den enda skillnaden är att föremålet för jordskatteuppbörden utgjordes av lappskatteland och inte av hemman, lappskattelandet har ej heller antecknats något man- tal. Byskattens totala summa, den som fastslagits , var och : summan blev betald till sista öre precis som lappfogdein- struktionen förutsatte. Siggevaara var en stor lappby med stor be- folkning av lappar. Som nämnts tidigare finns nybyggarna inte med i denna jordebok utan i sin egen. Man kan också notera att alltid om det var möjligt, någon som på arvsrättsliga grunder följde som besittare av ett enskilt lappskatte- land, betalade den skatt som för landet utgick. Endast i fall av fattig- het eller något dylikt betalades skatten av de andra medlemmarna i lappbyn. Såsom konstateras i den jordebok som sammanställdes i samband med skattläggning hade Buhres och skattläggnings- kommission i enlighet med det ursprungliga syftet upprättat efter 17 SRA, , Lappmarker, 1741 f. 335–339 Naturen av samernas rättigheter den Skattkällning, som Kongl. Commissionen för gott funnit, var och en Skattlapp Taxera, därefter uppbörden nu blivit förrättad, Pro anno 1695.18 Enligt jordebokens titel samt själva jordebokspraxisen skulle grun- den för jordbeskattningen ändå utgöras av lappskattelandet, ägt av varje enskild skattelapp. Som kronans garant för skatteuppbördens säkerhet och regelbundenhet kunde skatten vid behov ändå jämkas skattelappar emellan. I praktiken skedde så endast i situationer för- anledda av total misär då den ifrågavarande lappbyns övriga skatte- lappar betalade den saknade andelen av byskatten. Byskattesystemet fungerade också i rättspraxis precis på det sätt som skattläggningen med sina förarbeten och lappfogdeinstruktioner för- utsatte. För att sammanfatta framställningen presenteras här två exem- pel som kommer från det västerbottniska lapplandets östligaste delar, från Sodankylä och Enare lappbyar. Vardera exemplet berör en kon- flikt mellan innehavaren av ett skatteland å den ena och en nybyg- gare å den andra sidan. Trycket på nybyggen drabbade hårdast just området för dessa östliga lappbyar och övergick till och med sitt ur- sprungliga syfte och skadade den samiska befolkningen. På tinget i Sodankylä avgjordes en tvist mellan nybyggaren och lappänkan . hustru var en yngre syster till . Jeesiö åberopade nu sin hustrus arvsrätt som stöd för sitt krav att få ta i besittning sin svärfaders skatteland, som var beläget vid Vaalajärvi och som bodde på. Som grund för sin framställan betonade Jeesiö speciellt att sedan sin mans död inte betalat skatt för skattelandet. förklarade att hon efter sin mans död hade haft det svårt med många små barn att försörja. Därför hade de andra med- lemmarna i Vaalajärvi byalag betalat skatt också för detta arveland. , äldsta son, var nu på väg att bli myndig och hade redan innevarande år betalat en hel skatt för detta arveland. På det land som tillhört man kunde inte heller flytta tillbaka eftersom där var ont om utrymme. – Nämnden intygade också att så var fallet. Enligt fogden hade kronans 18 FRA, CD 997, läns mantalslängder 1695 f. 609 ff. Naturen av samernas rättigheter skatteintäkter inte heller minskat för skull, eftersom byns skatt hade betalts till fullo varje år.19 yngre syster hade nog i princip arvsrätt till det ifråga- varande landet enligt jordabalkens bestämmelser. Men, liksom jordeboken intygade, så var Jeesiös fader redan fullsutten med en hel skatt för ett annat land, Kaareselkä. Domaren hade ålagt Jeesiö att visa rätten handlingar om hans rätt att bli nybyggare på det land som bebodde. Av jordeböckerna att döma hade nybyggaren inte gått vidare med några krav angående Vaalajärvi. jorde- bok finns Jeesiös fader antecknad som skattebetalare i Kaareselkä.20 jordebok finns ovannämnda käranden, uppskriven som nybyggare i landet som snart fick namnet Jeesiö, medan det enligt denna jordebok endast var två familjer som levde som lappar och livnärde sig av lappmannanäringar. Den ena var lappen och den andra just en lapp Ramba.21 Enligt den s.k. fullsuttenhetsprincipen, vilken gällde i rikets fastig- hetsrättsrättsliga system överallt, var jordinnehavaren inte skyddad mot andra ifall han hade mera land i sin besittning än vad en hel skatt motsvarade. Samma sak upprepades också i lappfogdeinstruk- tionen och ännu mera bestämt i lappfogdeinstruktionen . I normala fall skulle land blivit skattevrak eller öde enligt den då gällande skattevraksinstitutionen efter att jordskatten bli- vit obetald . Men eftersom byalaget hade betalat skatten för del, blev rätt bevarad precis som skatteuppbörds- instruktionen angav. Ett annat exempel kommer från tinget i Kemikylä . ville få tillstånd att grunga ett ny- bygge vid Savukoskiniska. Byborna motsatte sig eftersom så väl Haloinen som hans hustru enligt dem var oroliga människor. Efter- som den till Kemikylä fastlagda byskatten inte motsvarade 1695 jordebok, åtog de mest förmögna i byn att betala skatteunder- skottet i enlighet med § 5 i lappfogdeinstruktionen. På detta sätt kunde de förhindra att mot sin vilja bli tvungna att ta emot någon utomstående i sin by. 19Tinget i Sodankylä 9.-10.3.1736. FRA FR 670 f. 673v–674. 20SRA, länsräkenskaper, 1741. Torne- och Kemi lappmarker f. 371–372. 21Uleåborgs landsarkiv (ULA), FR 1514, Jorde- och uppbördsböcker för (Sodankylä). Naturen av samernas rättigheter Ovan presenterade rättsfall uppställer klara gränser för tolkningen av 1695 lappfogdeinstruktionen, paragraf 5. Enligt denna skulle en främling som flyttade till byn hjälpa skattebetalarna som kommit på obestånd. Men: om fler människor ville flytta till byn än vad utrym- met medgav, skulle man visa de överflödiga till någon annan by där det fanns bättre utrymme. Sammanfattning: jordnaturen enligt jordeböckerna Varken i skattläggningsordningen , skattläggnings- instruktionen eller lappfogdeinstruktionerna och 1760 står ett enda ord av vilken jordnatur lappskatte- landen var. Inte heller skattelängderna eller jordeböckerna säger något om denna sak. Beträffande nybyggarna var förhållandet tvärtom: de antecknades, åtminstone reformationer, klart som krononybyggare i jordeböckerna. Nybyggesplakaten , 1695 och 1749 garanterade ju skattefrihet för alla nybyggare som flyttade till . Så om det inte fanns andra skäl, gjorde åtminstone obetalade skatter att nybyggen kunde anses vara kronojord. Nybyggarna kunde också köpa eller inlösa nybygget från kronan mot en viss summa, vilket emellertid blev vanligt först och efter att förenings- och säkerhetsakt börjat gälla. För att kunna gå djupare in i jordnaturproblematiken är det på sin plats att granska vissa andra institutioner och lagar som kan an- ses ge ett klart svar i fråga om denna problematik, åtminstone för tiden . Som nämnts ovan ansågs bergsbruket vara en av de viktigaste och mest produktiva näringsgrenarna enligt de merkantiliska lärorna. På grund av att rika och värdefulla mineralfund blivit upptäckta speci- ellt i rikets norra delar, i , ansågs det vara av stor vikt att också nya fynd blev upptäckta och nya bergsverk inrättade. Men, som sagt, för lapparna var hela systemet ett mardröm. För att under- lätta situationen ansåg man hos regeringen att det var av värde att stifta särskilda lagar med syfte att garantera bergsbrukets framtid. Naturen av samernas rättigheter Det första bergsverksplakatet publicerades 9.8.1673.22 I plakatets första punkt garanterades för var och en som bodde inom rikets gränser rätt att få privilegium av bergskollegiet på de metall- eller mineralådror där man var villig att uppta en gruva för egen eller sina arvingars räkning. Upptäckaren skulle först anmäla sig hos berg- mästaren på orten, varefter man kunde anhålla hos bergskollegiet om ett frihetsbrev för gruvan. Enligt punkt två i plakatet tillkom dess- utom befrielse från alla utlagor och tionden samt fri försäljningsrätt med undantag av guld och silver. Mest intressant med tanke på detta utlåtande och frågan om jord- naturen är likväl plakatets punkt sex. Med den ville man förhindra att någon av fruktan för den olägenhet som kunde vållas på hans rätta egendom skulle hemlighålla förekomsten av metall eller på sitt land. Enligt plakatets ordalydelse fruktade man att dylikt hemlig- hållande kunde komma i fråga beträffande två jordägarklasser: för det första frälsemän, för det andra skattebönder och skattelappar. Om en åder upptäcktes på en frälsemans land, garanterades denne rätt till privilegium på upptagande av gruvdrift. Detsamma gällde för skattemän och skattelappar och ådror som upptäcktes på dessas ägor. Men om skattemannen eller lappen själv inte ägde förmåga att kunna uppta gruvan, garanterades han skälig ersättning i penningar eller silver om han i alla fall gav fyndet tillkänna. Sedan gruvdriften satts igång, kunde skattebonden eller skattelappen vänta sig vissa lättnader beträffande sin jordskatt. Dessutom skulle han få full er- sättning för den förlust av åker, äng, fiskevatten, skogsmark och land som gruvdriften eventuellt förorsakade. Slutsatsen blev något helt annat ifall mineralådror upptäcktes på kronomark (punkt sju). Kronobonden garanterades enbart en er- sättning i pengar samt befrielse från knektutskrivning. Bergsverksplakatet förnyades och publicerades det också på samiska; såvitt man vet var det fråga om den första lagen på samiska i Lappmarkernas historia fram till . På samiska hette plakatet: Kongan Maijstäten Armox PLACAT ja Bejethes Daj Freihet jah auki bijr/jugo gaiki duni galge oggiod nickted/juko danne Rijkesen ja dan För Nyie Bergwärks Inrättande och Cultur, vthi Stor- Furstendömet , sampt Norrländerne och Lappmarcken . Originalet finns i: hovrätts författningssamling, , s. 565–572. Naturen av samernas rättigheter nulesen golou Landäsin nagen Metall- jeh sijeb Gauna/bijkos backa/ jah bargtenom buckta.23 I det förnyade plakatets punkt II upprepades rättigheterna som stad- gades , nu beträffande helt enkelt skattemän, eller en- ligt den samiska versionen och ordagrant: Skatteålmai (på modern samiska=skatteolmmái). Plakatet blev inte helt och hållet utan verkan, oavsett lapparnas misstro och obenägenhet mot gruvdrift. Det bästa exemplet är inte mindre än det kungliga öppna brev enligt vilket den ännu i ekonomi viktiga järnmalmsgruva sattes igång. I domboken från tinget i kan man läsa följande: Efter att ting och tingsfrid blivit till allmogen publicerat, upplästes och företyddes innehållet offentligen av bland andra följande stadga under punkt 10. Till Allmogens desto större uppmuntran blev av Befallningsman på underdånigst ordres framtett följande öppna brev och skattefrihet att uppläsas i bokstaven så lydande: Hans Kongl:e i , Göthes och Wendes Konung, till e.t.c. Min allernådigste Konungs Troman och Landhövding, friherre, vitterligit att alldenstund Lappen , yppat och angivit samt uppvist ett Järnmalmstreck på Berget i två och en hal mil ungefär väster om , samt ett Järnmalmstreck på Luosavari norr om belägit vilka bägge Malmsträck som visa sig mäckta starkt uti rengång , Bergmästaren i orten förment stryka under Jord tillsammans och vara utav den tillräcklighet, att den neppeligen kunna utödas, hållandes Malmen efter Bergmästarens där å anstälta prov ifrån Järn; Fördenskull i förmågo av Kongl:e om deras förmåner som nyttige Metall- och Mineralsträck upptäcka, utgångne Nådiga förordningar, samt Kongl:e och Riksens derpå utfärdade Publication av , varder ej allenast härmed skattfri förklarad och i Kongl:e hägn och beskydd tagen, utan och skall honom ytterligen vedergälning och belöning sökas, det han har att sig vidtrygga, och vederbörande Kronobetjänte att låta sig till efterrättelse; LandsCancellie vid den 20 Decemb:r 1736. På samiska tryckt hos , Directeur öfwer alla Tryckerien i Riket Åhr 1734.– Saken var så viktig att den upprepades bland de lagar som lästes och tolka- des för lappallmogen på tinget i lappbyarna . – En överraskning var, att en originalupplaga av denna lag har bevarats bland Enontekis församlingsarkiv, som bevaras i landsarkiv (ULA, Enontekis KA Ec:2) 24Tinget i 13–15. FRA, FR 670 f., 637 och 638–638v. Naturen av samernas rättigheter