sou · GTB317 · 2006-01-01 00:00:00 — man att samerna har bevisbördan, lär det material som här redovisats inte visa mer än att samernas jakt- och fiskerätt är en full- god civilrättslig rätt som åtminstone är jämställd med statens påstådda rättigheter men knappast utgjort en ensamrätt i förhållande till staten vid tiden lagstiftning. Genom att samerna jagat och fiskat på så stora områden är det svårt att finna en sådan koncentration av utövningen som skulle utesluta ägarens jakt- eller fiskerätt.70 Visser- ligen kan staten sägas sedermera ha erkänt en ensam- rätt för samerna, om också inte genom uttrycklig lagtext så genom lagstiftningens utformning och motivering. Det är dock tveksamt om staten därigenom kan anses definitivt ha avstått från sin rätt som markägare. Troligen krävs ett klarare stöd för en sådan slutsats. En möjlighet är att förhållandet i varje fall motiverar ett sänkt beviskrav för påståendet om ensamrätt, men även här är man på osäker mark. Tvisten är av mycket speciellt slag. Rättsläget är på detta vis oklart. I varje fall kan konstateras att motiveringen för statens nuvarande ståndpunkt är minst sagt tvivel- aktig. Man kan med fog ifrågasätta om det är statens rätt som upp- låtits till allmänheten. Bl.a. hanteringen av avgifterna tyder snarare på att upplåtelserna endast avser samernas del i jakten och fisket. Vad som i så fall sker med statens eventuella andel är en av de många oklara punkterna i rättsläget. Det saknas anledning att anse samerna, som ursprungligen utövat rättigheterna, ha mindre del i jakt- och fiskerätten än markägaren. – Rörande förhållandet mellan parterna får den allmänna hänsynsregeln i 25 § fiskelagen antas vara analogt tillämplig också vid jakt. Redan av 32 § RNL framgår att det nyttjande som sker till följd av statens upplåtelser inte får åstadkomma besvä- rande intrång i samernas rätt. Detsamma måste anses gälla om statens egna myndigheter skulle utnyttja markägarens påstådda rätt – en situation som inte regleras i RNL.71 – Är uppfattningen om likvärdiga rättigheter för samerna riktig kan man för övrigt ifrågasätta om upp- låtelserna får medföra något intrång alls.72 70Jfr NJA 1911 s. 257, JR yttrande; för samernas del torde gälla en sådan undantags- situation där enligt inte något besittningsförhållande blir avgörande. 7115 § fiskelagen hänvisar för tillgodogörandet av samfälld fiskerätt till lagen (1973:1150) om förvaltning av samfälligheter, men den passar knappast här – bl.a. kräver den enighet mellan del- ägarna för olika förvaltningsåtgärder. Detsamma kan sägas om regeln i 13 § jaktlagen, som för samfälligheters del begränsar delägares jakträtt att i princip bara omfatta eget behov. 72Jfr (om samäganderätt) , Samäganderätt (2000) s. 127. Samernas jakt- och fiskerätt Det återstår emellertid att bedöma i vad mån ett sådant regelsystem är förenligt med regeringsformens regler och (se 6 nedan). 4Enskild mark ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen Vad sedan angår jakt och fiske på sådan mark ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen som tillhör enskilda – alltså annan mark än kronomark – är rättsläget inte lika kontroversiellt. Bymedlemmens jakt- och fiskerätt gäller enligt 25 § 1 st. på all utmark inom renbetes- fjällen och lappmarkerna, när renskötsel är tillåten där. Den omfattar alltså även enskild mark.73 har markägaren jakt- och fiske- rätt på fastigheten, något som han definitivt tilldelats genom avvitt- ringen – dock utan att det ledde till minskning i samernas rätt på samma mark.74 Det är alltså av ålder fråga om en delad rätt; hur stor andel samerna och ägaren har i jakt- och fiskerättigheterna är dock oklart.75 Om någon inskränkning till husbehov tycks inte vara fråga för någondera parten. På denna mark gäller inte upplåtelsereglerna i RNL; ägaren får fritt förfoga över sin rätt (däremot inte samerna, enligt 31 §). Beträffande mark nedanför odlingsgränsen är att märka, att 25 § 1 st. och 32 § RNL avgränsar särreglerna om jakt och fiske på olika vis. Jakt- och fiskerätten gäller bl.a. på de delar av byns betesområde som hör till lappmarkerna i den mån renbete är tillåtet där. Förbudet mot upplåtelse av sådana rättigheter är generellt (31 §). Övriga reg- ler om upplåtelse, med det skydd som de innebär mot förfoganden till skada för samerna, är tillämpliga bara på sådan kronomark ovan- för odlingsgränsen som står under statens omedelbara disposition. Detta innebär att skogssamerna, som har betesområden nedanför odlingsgränsen, visserligen har jakt- och fiskerätt enligt lagen men inte är skyddade genom upplåtelsereglerna; de har inte heller rätt till avgift enligt 34 § RNL. Efter vad den s.k. skogssamerättsutredningen 1986/87:58 s. 45, prop. 1992/93:32 s. 132. Jfr även hovrättsfallet 1967 rf 8 och SOU 1952:13 f. 74Jfr SOU 1952:13 s. 52 f. 75Jfr SOU 2001:101 s. 300 f. och om fisket , a.a. s. 269 ff. Samernas jakt- och fiskerätt av 1997 har utvecklat beror detta på en feltolkning av uttrycket för lapparna afsatta land lag, vilket medförde att man in- skränkte skyddsreglerna till områdena ovanför odlingsgränsen.76 Ren- näringspolitiska kommittén har föreslagit att saken såtillvida rätta- des till att man skulle införa en rätt till ersättning från staten för nyttjanderättsupplåtelser som markägaren gör på skogssamebyarnas åretruntmark.77 I den mån jakt och fiske bara är tillåtna (alltså på vinter- betesmarker mellan odlings- och lappmarksgränsen, jfr 2 ovan) kan det knappast bli fråga om någon ensamrätt för samerna att bedriva jakt och fiske. Markägaren måste rimligen få utöva rätten i varje fall när inte samerna är där. Över huvud taget verkar förhållandet mellan parterna oklart på dessa områden.78 I detta sammanhang kan nämnas en liten grupp som inte särskilt behandlas i RNL, nämligen fiskesamerna. Vissa samer inom renskötsel- området ägnar sig inte åt renskötsel och är i stället beroende av fisket för sin försörjning. Deras fiskerätt skyddas inte särskilt i lagen utan är beroende av upplåtelser av eller annat avtal med fiskerättshavaren.79 Förslag att förstärka deras skydd har inte lett till resultat.80 Frågan blir då, i vad mån dessa regler är förenliga med grundlagen. Här blir till en början bestämmelsen om egendomsskydd i 2 kap. 18 § RF aktuell. Första stycket innebär, i stora drag, att expropria- tion av egendom eller andra ingrepp i användningen av mark eller byggnad bara kan ske för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Enligt andra stycket skall ersättning utgå för förlusten inte bara vid expropriation utan också när det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad så att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras eller skada uppkommer som är 76Se s. 72 ff. 77SOU 2001:101 s. 279 ff. 78Jfr SOU 2001:101 s. 307. 79Se om dessa samer (som huvudsakligen uppehåller sig omkring Stora Lulevatten) SOU 1990:91 s. 177 ff; jfr vidare prop. 1992/93:32 s. 177 ff, där bristen på lagligt skydd motiveras. Tydligen spelade det en roll att bara högst 14 fiskesamer beräknades vara i behov av större trygghet i fis- ket. – Enligt 5 § rennäringsförordningen skall som huvudregel sådana upplåtelser ske avgiftsfritt. 1992/93:32 s. 177 ff. Samernas jakt- och fiskerätt betydande i förhållande till värdet av denna del av fastigheten. Er- sättningen skall bestämmas enligt grunder som anges i lag – full er- sättning garanteras alltså inte. Bestämmelsen om egendomsskydd gäller som sagt också för samernas renskötselrätt – något som inte tycks ha diskute- rats men HD slog fast i skattefjällsdomen (NJA 1981 s. 1). Som redan framgått har emellertid renskötselrätten hanterats utan större respekt från statsmakternas sida. Vid lagstiftning erkände man visserligen att eftersom samerna var först på platsen, dessa egentligen hade bättre rätt än nybyggarna.81 Men be- slöt man bl.a. den juridiskt tveksamma åtgärden att upphäva samernas individuella rätt till vissa områden och överföra den till lappbyar och ta ifrån samerna rätten att förfoga över jakten och fisket. skulle sådan lagstiftning förmodligen anses grundlagsstridig, men den lär ha varit godtagbar;82 här torde det bristfälliga egendomsskyddet regeringsform ha spelat en roll. Någon ändring har inte skett i senare lagstiftning, trots att man påpekat att rättsläget stämde illa med allmänna principer bl.a. om jakt- och fiske- rättshavares befogenheter. Man kan fråga om upplåtelsereglerna i RNL, i förening med det upplåtelsesystem som infördes , även i dagens läge kan god- tas från grundlagssynpunkt. Redan den nedvärdering av rätten som skedde genom förarbetsuttalanden kan synas tveksam; i den mån samerna hade urminnes hävd till jakträtten i fjällen, kunde den möjligen betraktas som en sorts grundlagsstridig expropriation. Men lagtexten i den nya jaktlagen gav inte klart stöd för denna förändring, fast formuleringen rätt att jaga tydde på något sådant. I vart fall framträdde ju konsekvenserna av nedvärderingen först genom lag- stiftningen om småviltjakten, även om inte i frågan ändrades. Om man antar att det är samernas rätt som mark- ägaren förfogar över – och det mesta tyder som sagt på detta – har i varje fall denna åtgärd karaktären av en expropriation: rätten över- förs till viss del till annan enskild, normalt mot ersättning till rättig- hetshavaren. Även om ersättning utgår kräver förfogandet enligt 2 kap. 18 § 1 st. RF ett angeläget allmänt intresse – ett krav som knappast kan anses uppfyllt i detta fall, om bedömningen som grund- lagsmotiven anger skall utgå från varje särskilt myndighetsbeslut.83 81Se Särskilda utskottets utlåtande, återgivet i 3.2 ovan. 82Jfr NJA 1981 s. 243 f. 1993/94:117 s. 48 f. Jfr , Grundlagen och fastighetsrätten (1996) s. 66 f. Samernas jakt- och fiskerätt Om staten bara förfogar över en eventuell egen del av jakten eller fisket är naturligtvis reglerna mera acceptabla från grundlagssyn- punkt (jfr RÅ 1999 not. Men så har inte åtgärden konstruerats. Man har som sagt inte satt i fråga att avgifterna tillkom samerna och att deras upplåtelserätt inskränkts just därför att upplåtelserna sköttes av myndighet. I vart fall får de gratisupplåtelser av jakträtt som lagen föreskriver betraktas som en partiell expropriation av samernas in- komstkälla utan att någon sådan ersättning utgår som grundlagen föreskriver.84 Motsvarande gäller beträffande samernas rätt till fiske, som hante- rats på samma vis i sammanhanget. Också fisket kan grundas på ur- minnes hävd oavsett vad lagen föreskriver i övrigt. regler är införlivade med svensk lag (2 kap. 23 § RF), vilket inte var fallet vid tiden för de nu nämnda lagändringarna. Dessa måste i vart fall te sig diskutabla i belysning av konventionens egendomsskydd. Den aktuella bestämmelsen (arti- kel 1 i första tilläggsprotokollet till konventionen) är visserligen all- mänt hållen. Där sägs i 1 st. att varje fysisk eller juridisk person skall ha rätt till respekt för sin egendom och att ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsätt- ningar som ange i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. I 2 st. tilläggs, att detta dock inte inskränker en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjan- det av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse (eller för att säkerställa betalning av skatter eller andra pålagor eller av böter och viten). Om ersättning för ingrepp sägs inget uttryckligt, men har i en rad avgöranden krävt sådan kom- pensation för att ett ingrepp skall anses proportionerligt och godtas. Trots att regel är långtifrån klar och knap- past ger ett mera långtgående skydd än vad som framgår av nu- varande 2 kap. 18 RF kan man konstatera, att i alla händelser de nämnda gratisupplåtelserna av jakt och fiskerätt strider också mot konventionen. Men dessutom kan man sätta i fråga, om lagstiftaren visat tillbörlig respekt för samernas rätt till deras egendom; i belys- ning av konventionens regler verkar åtminstone hanteringen av små- viltjakten och sportfisket diskutabel, kanske också lagstiftarens sätt att trots samernas protester hålla fast vid att de saknar rätt att för- 84 Se Skogssamerättsutredning (1997) s. 79 f. och 84; jfr även SvJT 1994 s. 531. Även om jakt- och fiskerätten varit delad mellan markägaren och staten borde samerna åtminstone ha haft rätt till en andel av upplåtelsernas värde. Att upplåtelsernas värde eko- nomiskt sett varit obetydligt hindrar inte att regeln utgör en kränkning av egendomsskyddet. Samernas jakt- och fiskerätt valta sin jakt- och fiskerätt. Man kan fråga, hur skulle se på denna reglering. Upplåtelserna av jakt- och fiskerätt får intresse också från diskrimi- neringssynpunkt Bestämmelsen i 2 kap. 15 § RF säger att lag eller annan föreskrift inte får innebära att någon medborgare missgynnas därför att han med hänsyn till ras, hudfärg eller etniskt ursprung till- hör en minoritet. En liknande regel till skydd för bl.a. nationell mi- noritet finns i artikel 14 i , som dock endast tar sikte på de rättigheter som upptas i konventionen och dess tilläggs- protokoll (alltså bl.a. rätten till egendom). I många fall kommer just behandlingen av en viss grupp att inne- bära en kränkning av en annan konventionsskyddad rättighet, och då behöver man inte särskilt åberopa artikel 14. Men det är också möj- ligt att en samlad bedömning ger till resultat att föreskriften inte kan accepteras från diskrimineringssynpunkt.85 Det skulle alltså bli fråga om en kombination av olika rättsliga förhållanden som tillsammans skulle innebära en överträdelse av konventionen. – Diskriminerings- förbudet i konventionen anses gälla också indirekt diskriminering, genom allmänna regler som missgynnar en viss grupp.86 Bestämmelserna får intresse bl.a. för de nu berörda reglerna i RNL. Frågan blir om de speciella stadganden som gäller för samerna miss- gynnar dem i förhållande till andra folkgrupper på ett otillåtet sätt; man får då, enligt grundsatser som vuxit fram särskilt i Europadom- stolens praxis, jämföra med den behandling dessa skulle ha fått i en likartad situation. Behandlas samerna sämre, får man ställa frågan om det finns en objektivt godtagbar grund till denna skillnad och om den skada som de träffas av står i proportion till syftet.87 Dessa princi- per kan antas bli vägledande också för del, särskilt sedan införlivats med vår lagstiftning. Framstår en lagregel som diskriminerande, kan den underkännas om avvikelsen från grundlagen är uppenbar (se 11 kap. 14 § RF). I vart fall får man räkna med möjligheten att den fördöms av , något som kan vara ett skäl för ändrad lagstiftning. Även om regeln till nöds är förenlig med grundlagen och konventionen, bör deras reglering få 85Se , Convention on Human Rights (3rd ed.) s. 347 ff m. hänvisn. 86Jacobs & , a.a. s. 355. 87Se , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis (2 uppl. 2002) s. 362 f. med hänvisningar, , a.a. s. 347 ff., 353 f. med hänvisningar. Samernas jakt- och fiskerätt betydelse för bestämmelsens tolkning: den bör om möjligt tillämpas så att den inte kan få en diskriminerande effekt. Det svenska rättsfall som här är av intresse är återigen skattefjällsmålet (NJA 1981 s. 1). Frågan var här om de nämnda reglerna om upplåtelse av jakträtt och fiskerätt (vilka var tillämpliga också på andra nyttjande- rätter) diskriminerade samerna genom att de inte själva fick förfoga över sin rätt. (HD utgick vid sin prövning från att det var fråga om en ordi- när jakt- och fiskerätt, närmast grundad på urminnes hävd; staten hade inte ifrågasatt något annat i målet.) HD fann att bedömningen måste ske med utgångspunkt i förhållandena vid tiden för domen, vilket med- förde att vissa till synes nedsättande uttalanden i förarbetena till lag saknade betydelse. Vidare framhölls att lagregleringen beträffande de renskötande samerna i allt väsentligt utgjorde en positiv särreglering, något som dock inte uteslöt att regleringen av upplåtelserätten skulle kunna ses som ett missgynnande enligt 2 kap. 15 § RF om den innebar sämre villkor än för andra i motsvarande situation. Emellertid var samer- nas rättigheter så speciella och rennäringen så fast förknippad med samer- nas och den samiska kulturen att inga meningsfulla jämförelser kunde göras med vad som gällde för medborgare i allmänhet, inte ens med vad som gällde för andra jakt- eller fiskerättshavare på fjällområden; här hänvisades till renbetesmarkernas stora areal. I detta läge fick RNL:s bakgrund och syfte särskild betydelse. Enligt förarbetena byggde regle- ringen av upplåtelserätten på en avvägning mellan delvis motstridiga intressen – å ena sidan ville man förbättra rennäringens lönsamhet, å andra sidan främja andra befolkningsgruppers behov att nyttja fjälltrakterna samt en god jakt- och fiskevård. Det saknades varje stöd för att denna avvägning skulle ha påverkats av någon nedvärderande inställning till samerna som folkgrupp. Upplåtelsereglerna stod alltså inte i strid med grundlagens diskrimineringsförbud.88 HD diskuterade bara förhållandet till regeringsformen; Europakon- ventionen var ju inte införlivad med svensk rätt, och dess diskrimineringsförbud gick för övrigt knappast längre än motsvarande svenska regel. Domstolen betonade alltså det särpräglade i reglerna om renskötsel- rätten och de stora områden som jakt- och fiskerätten omfattade. Trots att dessa förhållanden sades utesluta en meningsfull jämförelse ansågs en diskriminering tänkbar om regleringen påverkats av att 88 En skiljaktig ledamot kom till motsatt resultat, väsentligen genom att anse samernas ställning i fråga om jakt- och fiskerätten kunna jämföras med vad som gällde för svenskar i allmänhet med motsvarande rättigheter; för diskriminering var det tillräckligt att konstatera att en oför- månlig särbehandling förekom och att denna inte kunde motiveras på tillfredsställande sätt. Lagreglerna kunde dock inte åsidosättas med stöd av 11 kap. 14 § RF eftersom det inte före- kommit något uppenbart fel. (Majoriteten i domstolen hade ju funnit att det inte förekommit något fel alls.) Samernas jakt- och fiskerätt samerna nedvärderats som folkgrupp.89 Sannolikt får denna senare möjlighet begränsad betydelse – det lär vara svårt att i något fall konstatera en sådan direkt nedvärdering av samerna. Problemet blir snarare om en jämförelse kan anses möjlig med behandlingen av andra i en motsvarande situation och om i så fall andra vägande skäl talat för särbehandlingen av samerna. Vad särskilt angår renskötsel- områdenas stora utsträckning utger detta visserligen ett speciellt drag, men det gör inte upplåtelsefrågan mera särpräglad; synpunkten var snarare ett argument för att samerna inte rimligen borde vara till- försäkrade att ensamma få jaga och fiska på områdena. En fråga blir då om de senaste decenniernas utveckling på lagstift- nings- och forskningsområdet har försvagat prejudikatets värde på denna punkt.90 Som förut framhållits talar det mesta för att så varit fallet. Vad som framför allt kan ha förändrat läget är dels den forsk- ning från senare år som klargjort samernas ursprungliga starka rätt till fjällmarken,91 dels förstärkningen av egendomsskyddet genom grundlagsändring och införlivandet av med svensk rätt, dels statens nya ståndpunkt att i själva verket upp- låtelserna avser markägarens rätt (medan samernas rätt inte får upp- låtas alls). Om det är riktigt att samerna på vissa marker av ålder haft en stark rätt som närmar sig äganderätt, är det anmärkningsvärt att såvitt gäller jakten och fisket det numera skulle bara vara kvar en andra klassens rätt till jakt- och fiskeutövning. kan det anses som ett mera markant avsteg från gällande svenska rättsprinciper att en viss grupp av medborgare inte får fritt förfoga över egendom av detta slag; den intresseavvägning som ligger bakom regleringen blir inte lika försvarlig. Av skäl som förut utvecklats är statens förklaring av rättsläget både ologisk och historiskt tvivelaktig. Förhållandet stämmer vidare illa med konventionens krav på respekt för enskild egendom (låt vara att den lagstiftning ingreppen grundas på tillkom- mit före konventionens införlivande). Vad som skulle kunna åberopas vid en samlad bedömning av lag- regleringen är på detta vis bristande hänsyn till den grundlagsskyd- dade rätten till egendom i förening med den särbehandling som kan konstateras – alltså en sådan kombination av rättsregler som berördes. 89Minoriteten ansåg däremot att de välmenande avsikterna med en bestämmelse inte kunde åberopas, om de kunnat genomföras utan att minoriteten missgynnats. 90Märk att HD utgick från att samerna haft en ordinär jakt- och fiskerätt – inte den försvagade rätt som lagstiftaren angett i förarbetena till jaktlagen. 91Här avses särskilt forskningar; även undersökningar har intresse (Lappskattelandsns rättsliga utveckling i , 2001). Samernas jakt- och fiskerätt Allt som allt är det närliggande, men ändå osäkert, om en domstol skulle anse de nämnda reglerna grundlags- eller konventionsstridiga (bortsett från vad som gäller om gratisupplåtelser enligt 34 §). Även här bottnar förstås tveksamheten främst i den oklara historiska bak- grunden. Vad angår områdena nedanför odlingsgränsen och utanför ren- betesfjällen bör särskilt observeras lagstiftarens behandling av skogs- samer och fiskesamer – två grupper som tydligen ansetts alltför små för att förtjäna samma skydd som renskötande fjällsamer. Beträffande skogssamerna har redan nämnts att de inte omfattas av det (visserligen begränsade) skydd som reglerna i 32–34 §§ RNL ger mot statens upplåtelser av nyttjanderätt, bl.a. jakt- och fiskerätt, på deras åretruntmarker (se 5 ovan). Ingen hänsyn behöver tas till eventuellt intrång i deras jakt eller fiske och ingen ersättning behö- ver utges till dem. Ett förslag att rätta till detta förhållande har inte lett till några åtgärder, fast det påvisades att regeln grundades på en feltolkning av äldre bestämmelser.92 Här talar mycket för att diskri- minering föreligger; det är svårt att försvara skogssamernas bristande rättsskydd vid en jämförelse med andra grupper. Vilka objektiva skäl skulle gälla för att ställa just denna särskilda grupp utanför det ordinära regelsystemet? Vad gäller fiskesamerna (se 5 ovan) saknar deras rättigheter skydd enligt RNL. Man kunde tänka sig att deras fiskerätt, som bedrivits i flera århundraden, vilade på urminnes hävd,93 men det är en syn- punkt som lagstiftaren förbigått. I stället har hänvisats till möjlig- heten att få fiskerätt upplåten av ; de skall tydligen vara beroende av statsmakternas välvilja.94 Det är klart att de historiska förhållandena också här är delvis outredda, men det är påfallande att man inte ens tar hänsyn till den närliggande möjligheten av en av ålder skyddad rättighet. Också här kan skäl anföras för att gruppen anses diskriminerad. 92Se härom Skogssamerättsutredning (1997) s. 72 ff. och (om förslag till ändring i RNL) s. 5, 83 f. Förslaget återkommer i SOU 2001:101 (se s. 279 ff.). 93Jfr övergångsbestämmelserna (p.2) till fiskelagen (1993:787). Se även SOU 1990:91 s. 187. 1971:51 s. 170 och (utförligare) prop. 1992/93:32 s. 177 ff., där departementschefen avvisar ett förslag av samerättsutredningen (SOU 1990:91 s. 35, 188 ff.), vilket kunnat ge något bättre skydd. Samernas jakt- och fiskerätt Sammanfattningsvis kan sägas följande. RNL:s reglering av jakt- och fiskerätten är oklar i åtskilliga avseenden. Sannolikt innebär den en rätt att jaga och fiska till avsalu som är åtminstone likvärdig med markägarens. Det har inte anträffats något belägg för att staten skulle ha utövat eller tagit i anspråk jakt- eller fiskerätt på krono- mark ovan odlingsgränsen och i renbetesfjällen utom genom att man upplåtit sådana rättigheter till enskilda eller till allmänheten. Man kan diskutera, om dessa åtgärder skall uppfattas som om staten ut- övat en civil rättighet eller om det bara är fråga om en överhöghet över naturresurser som samerna ansetts visserligen ha rätt till men inte kunna utnyttja till fullo. I varje fall kan man med ledning av till- gängligt material inte utesluta det förra alternativet.