sou · GTB354d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Det finns t.ex. normalt inte någon anledning att ålägga den intagne att delta i undervisning som han saknar motivation för (jfr prop. 1974:20 s. 125). När det gäller påverkansprogram ter det sig än mer främmande att tvinga en intagen till deltagande. Det är en annan sak att man bör sträva efter att motivera de intagna till de ifråga- varande aktiviteterna. En mycket stor del av anstaltspersonalen har genomgått utbildning i att motivera intagna. Förhoppningsvis kommer detta att leda till att allt fler intagna kommer att motiveras till för dem lämplig sysselsättning. Så länge det allmänna inte uppfyller sin skyldighet att erbjuda varje intagen en lämplig sysselsättning , se vidare ovan under avsnitt 12.3.1, är det vidare tveksamt om det är rimligt att bibehålla en sysselsättningsplikt i dess nuvarande form för intagna. Mot detta kan dock ställas att det inte är orimligt att begära att den som verkställer ett frihetsstraff skall vara skyldig att delta i sysselsättning, även om den inte är så anpassad efter den intagnes behov som är önskvärt, om detta totalt sett leder till ett bättre anstaltsklimat. kan det inte nog betonas att det är viktigt att de intagna är sysselsatta i minst lika stor omfattning som och att sysselsättningen bör vara inriktad på att underlätta återanpassningen i samhället. Utöver betydelsen för återanpassning i samhället och den positiva effekt i övrigt som en meningsfylld sysselsättning medför för en intagen skulle en minskad syssel- sättningsgrad också få negativa inverkningar på personalresurser och säkerheten på anstalten. Intagna som inte deltar i organiserad sysselsättning kräver – om de inte hålls inlåsta – högre personal- närvaro på avdelningarna. En ökning av antalet intagna som vistas på avdelningarna istället för att delta i sysselsättning påverkar också säkerheten på anstalterna. Incitament till deltagande i olika former av sysselsättning kan emellertid utformas på annat sätt än . Som närmare utvecklats i avsnitten 11.2–11.3 bygger den nya lagstiftningen på att den in- tagnes motivation skall ha avgörande betydelse för verkställighetens innehåll. En intagen som deltar i anvisad sysselsättning skall således ha möjlighet att få en fördelaktigare verkställighet i olika avseenden än den som väljer att inte göra detta. I den nya lagen kommer möjligheten för den som deltar i anvisad sysselsättning att erhålla förmåner att vara det centrala för verkställighetens innehåll, inte hotet att den som vägrar att delta kan bli bestraffad på olika sätt. Reglerna för anstaltstillvaron under programtid kan t.ex. få inverkan på intagnas intresse att välja att delta i anvisad syssel- sättning. Om bostadsavdelningen är stängd under programtid har den intagne inte möjlighet att välja att stanna kvar i bostads- rummet. En intagen som inte vill delta i anvisad verksamhet kan därför vara hänvisad till att vistas i särskilda gemensamhets- utrymmen under programtid. Men den intagne kan också bli hänvisad till att av programtiden vara inlåst i sitt bostadsrum. Det är kriminalvården som utifrån ordnings- och säkerhetshänsyn avgör var en intagen som inte vill delta i anvisad sysselsättning skall vistas , se vidare avsnitten 16.2.2 och 16.2.8. För många intagna torde det under dessa förut- sättningar framstå som förmånligare att i stället vistas på en plats där man deltar i någon form av sysselsättning. Av ännu större betydelse kommer det förmodligen att bli att den intagnes vilja att iaktta kraven i verkställighetsplanen på bl.a. deltagande i syssel- sättning kommer att få betydelse för dennes möjligheter att avancera till högre nivåer i förmånssystemet med allt vad det innebär i form av bättre sysselsättningsutbud och andra förmåner, se vidare avsnitt 22.2. Den intagnes vilja att iaktta kraven på anvisad sysselsättning kan bl.a. få betydelse för möjligheten att beviljas någon form av vistelse utanför anstalt. Skyldigheten för den intagne att följa verkställighetsplanen behandlas i avsnitt 10.1. Även rätten till ersättning och därmed tillgången till egna medel på anstalten, se vidare avsnitten 13.2 och 14.2–14.4, torde ha betydelse för intagnas val att delta i anvisad sysselsättning eller inte. Sammantaget finner kommittén att det finns mer effektiva och för en fungerande verkställighet mer positiva sätt att påverka sysselsättningsgraden än vad som följer av den nuvarande syssel- sättningsplikten. Denna form av sysselsättningsplikt bör därför slopas i den nya lagstiftningen. Av 44 § KvaL följer att en intagen skall få ersättning, enligt de normer som meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer, för arbete som han eller hon utfört om detta inte skett för egen räkning eller åt arbetsgivare utom anstalten. Ersättning skall utges även när intagen under arbetstid deltar i undervisning, utbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet eller behandling eller bedriver enskilda studier. Kan arbete eller annan verksamhet som berättigar till ersättning inte beredas intagen eller är denne helt eller delvis oförmögen till sådan verksamhet skall ersättning ändå utges i den mån den intagne inte får ålderspension, sjukersättning eller garantiersättning. Ersättning för arbete skall bestämmas med hänsyn till den intagnes arbetsinsats om inte särskilda skäl föranleder annat. För annan verksamhet skall ersättning i regel bestämmas enhetligt. KVS har meddelat föreskrifter och allmänna råd om ersättningar m.m. till intagna i anstalt och häkte. Av dessa framgår bl.a. följande. Ersättning utbetalas för deltagande i arbete, studier och på- verkansprogram. Vidare utgår ersättning för deltagande i annan strukturerad verksamhet i form av introduktion, social färdighets- träning, arbetsträning, friskvård, självförvaltning och skapande verksamhet m.m. Ersättningen beräknas utifrån en viss procentsats av gällande prisbasbelopp. På anstalten tillämpas ett system med marknads- anpassad ersättning. Från marknadsmässig ersättning har avräknats kostnader för boende, mat etc. Även beträffande den marknads- anpassade ersättningen finns bestämmelser i ovan nämnda före- skrifter. Ersättning för arbete är på den anstalten normalt . Under sjukperiod eller under period med brist på program- verksamhet utbetalas en lägre ersättning, som uppgår till (KVVFS 2001:5 och 2002:8).1 Om en anstalt tillämpar kortare programtid än gäller från att intagna för tiden mellan fastställd programtid och skall ersättas med s.k. fyllnadsersättning med mot- svarande belopp. Även helgersättning utbetalas med detta belopp, dock för högst per ersättningsberättigad dag. Helgersättning utgår för helgdagar och arbetsfria helgdagsaftnar som infaller måndag–fredag. I föreskrifterna finns även bestämmelser om när ersättning inte utgår. Ersättning utges t.ex. inte för första sjukdag till en intagen som bedöms vara oförmögen att delta i anvisad verksamhet på grund av sjukdom eller skada. Ersättning utges som regel inte heller till intagen som stör ordningen eller vägrar delta i anvisad sysselsättning. Ersättning skall, om det inte framstår som uppenbart oskäligt, inte utbetalas till en intagen, som i strid med 9 § andra stycket KvaL, vid deltagande i programverksamhet eller annan ersättningsberättigad verksamhet stör ordningen, vägrar följa upprättade regler och givna anvisningar och därigenom försvårar genomförandet av den verk- samheten. Under samma förutsättning skall ersättning inte heller utbetalas till den som i strid med 12 § KvaL vägrar delta i anvisad programverksamhet eller annan ersättningsberättigad verksamhet. På grund av ändringar i socialförsäkringslagstiftningen gäller fr.o.m. bl.a. att intagnas ålderspension minskas med en kostnad för uppehälle. Aktivitetsersättning eller sjuk- ersättning2 dras in efter 60 dagars frihetsberövande i följd i häkte eller kriminalvårdsanstalt. Sistnämnda socialförsäkringsersättningar utbetalas återigen fr.o.m. trettionde dagen före frigivningsdagen. De för vilka aktivitetsersättning eller sjukersättning dragits in skall få ersättning från kriminalvården i likhet med andra intagna. Ålderspensionärer har inte någon sysselsättningsplikt i anstalt. Det har däremot intagna som beviljats aktivitetsersättning eller sjukersättning. Intagna som beviljats aktivitetsersättning eller sjukersättning får åläggas att ha sysselsättning av den art och omfattning som kan anses lämplig. 1På utgår dock en högre ersättning i sådana fall. 2Ersättningarna motsvarar den tidigare förtidspensionen. Aktivitetsersättning=19–, sjukersättning = . Ersättning är beräknad och dagersättningen varierar således beroende på vilka olika ersättningsgrundande aktiviteter den intagne deltagit i . Det kan vara arbete, påverkans- program eller tid hos kontaktman. Ersättningen utbetalas varje eller på veckodag som fastställs av kriminalvårds- myndigheten. Dagens ersättningssystem håller på att omarbetas till ett administrativt mer lätthanterligt system. I det nya systemet skall ersättningen beräknas eller per 14-dagarsperiod. Den intagne får beräknad ersättning förutsatt att han eller hon följer verkställighetsplanen. Det är bara om det sker en avvikelse från verkställighetsplanen som ersättningen behöver räknas om. Den som börjat verkställa straffet i anstalt och som saknar kontanta medel får beviljas förskott av sin ersättning från . Ett förskott får uppgå till högst av gällande prisbasbelopp utjämnat till närmast högre tiotal kronor, f.n. . Kommitténs förslag: En intagen skall få ersättning från kriminalvården om han eller hon utfört anvisad sysselsättning. Viss ersättning skall betalas till en intagen som är helt eller delvis oförmögen att delta i sysselsättning och till en intagen som på grund av brist på sysselsättningstillfällen inte kan ges sysselsättning. Ersättning skall i dessa fall betalas endast om detta inte beror på den intagne. Ersättning skall inte i något fall utgå om den intagne får motsvarande ersättning på annat sätt. En intagen bör i likhet med vad som gäller ha rätt till ersättning för den tid då han eller hon deltagit i anvisad sysselsättning. Ersättning bör utgå för varje verksamhet som den intagne ålagts eller fått tillstånd att delta i under programtid. Vilken sysselsättning den intagne skall delta i skall framgå av verkställig- hetsplanen, se vidare avsnitt 7.2. Det kan vara fråga om arbete, undervisning, utbildning eller annan särskilt anordnad verksamhet eller behandling men även enskilda studier. I den nya lagen bör ersättningen vara knuten till att den intagne deltar i den syssel- sättning som anges i verkställighetsplanen. Ersättning skall som utgå även i fall då en intagen inte kan beredas sysselsättning. Som närmare utvecklats i avsnitt 12.3.1 bör det dock i princip alltid vara möjligt att bereda intagna någon form av ersättningsberättigad sysselsättning. I likhet med skall en intagen ha rätt till en viss lägre ersättning när han eller hon är oförmögen att delta i anvisad verksamhet och detta inte beror på den intagnes eget agerande. En intagen som inte vill delta i anvisad sysselsättning kommer inte att uppbära någon ersättning under anstaltsvistelsen. Det gäller även intagen som beviljats aktivitetsersättning eller sjukersättning och som vägrar utföra sådan sysselsättning som han eller hon befunnits kunna utföra. Det gäller oavsett om nämnda social- försäkringsförmåner dragits in tillfälligt eller inte. I verkställighets- planen bör klargöras att den intagne har rätt till en viss ersättning endast under förutsättning att han eller hon deltar i den syssel- sättning som anvisats. En förutsättning för att den intagne skall anses ha genomfört den anvisade sysselsättningen är att han eller hon inte stör verksamheten eller på annat sätt försöker försvåra dess genomförande. Här kan tilläggas att det torde ha en pedagogisk effekt att utbetalningsrutinerna ändras som beskrivits ovan så att ersättningen utbetalas för förutsatt att den intagne följt verkställighetsplanen. En enklare utbetalningsrutin utan den stora mängd olika lönearter som finns måste dessutom kunna vara arbetsbesparande och därmed kunna leda till en mer kostnadseffektiv utbetalningsrutin. Av de intagna är det endast ett fåtal som är ålderspensionärer. var det 56 stycken. Intagen som är ålders- pensionär skall i likhet med vad som gäller inte vara skyldig att delta i olika sysselsättningar. Denne får, som anges i avsnitt 14.3, i stället inneha ett visst belopp av sin ålderspension under anstaltsvistelsen. För att systemet skall upplevas rättvist och få betydelse som incitament för intagna att delta i anvisad sysselsättning är det av stor betydelse att utevaro kontrolleras och att endast den riktiga sysselsättningstiden ersätts. förekommer det att intagna uppbär ersättning för full sysselsättningstid trots att denna inte motsvarar den faktiska tiden. Detta bör givetvis inte få förekomma. KVS har beslutat nya föreskrifter rörande ersättning, som innebär ett tydliggörande av den faktiska sysselsättningstiden. Vi vill ändå betona vikten av att ersättning för tid i sysselsättning endast utbetalas för faktisk syssel- Det spelar inte någon roll om beslutet om syssel- sättning är under omprövning. Om den intagne är sjuk bör det i förekommande fall vara möjligt för anstaltsledningen att begära företeende av sjukintyg. Det ligger inte inom kommitténs uppdrag att utreda om det finns anledning att låta ersättningen från kriminalvården vara pensionsgrundande. Frågan har emellertid uppmärksammats för kommittén i den enkätundersökning kommittén gjort. Med anledning härav och mot bakgrund av att regelverket rörande intagnas sysselsättning i övrigt syftar till att jämställa syssel- sättningen i anstalt med den ute i samhället har kommittén ansett det lämpligt att här notera att det förhållandet att ersättningen från kriminalvården inte är pensionsgrundande. Ersättning skall som inte utgå för arbete som den intagne utför för egen räkning eller för arbetsgivare utom anstalten. I dessa situationer är det arbetsgivaren som skall betala den intagne lön. Ovan har även redogjorts för hur socialförsäkringsförmånerna samordnats med ersättningen från kriminalvården. Under verk- ställigheten utgår som regel inte någon aktivitetsersättning eller sjukersättning. Eftersom det inte kan uteslutas att det finns behov av att samordna utbetalningen av ersättning från kriminalvården med utbetalningar från andra ersättningssystem bör det av lagen framgå att ersättningen från kriminalvården endast utgår i den mån den intagne inte uppbär motsvarande ersättning på annat sätt. Förslaget bör följas upp med en översyn av vilket behov som finns av att öka möjligheten för kriminalvården och andra myndigheter att utbyta sekretessbelagda uppgifter. De närmare reglerna för ersättningens beräknande bör även fortsättningsvis meddelas i form av föreskrifter. Ersättningsnivån bör, enligt kommitténs mening, inte få styra valet av sysselsättning. kan intagna känna sig lockade att välja bort studier till förmån för ett industriarbete av det enkla skälet att arbetet är bättre betalt. För många intagna är behovet av utbildning stort. Enligt kommittén är det nödvändigt att arbete och studier respektive deltagande i påverkansprogram i fortsättningen är jämställda i ersättningshänseende. Detta överensstämmer med rekommendationer (p 5 No R [89] 12) om utbildning i fängelse. Av dessa rekommendationer framgår att utbildning inte skall ha lägre status än arbete inom fängelsets regim och att intagna inte skall förlora ekonomiskt eller på annat sätt genom att delta i utbildning. Här kan även tilläggas att endast sådana uppgifter inom ramen för självförvaltningen som kan anses utgöra arbete eller utbildning bör vara ersättningsgill sysselsättning. I regel skall inte heller fritidsaktiviteter utgöra ersättningsgill sysselsättning. Möjligheten att få högre ersättning för visst arbete eller viss annan sysselsättning kan ha stor betydelse för den intagnes sköt- samhet. Det finns ett visst utrymme redan enligt dagens föreskrifter att utge en högsta ersättning till intagen som bedömts ha gjort en särskilt god insats och tagit särskilt stort ansvar i arbete. Denna ersättning är, enligt föreskrifterna, avsedd att vara en uppmuntran till goda insatser och bör utges restriktivt och efter noggrant övervägande. I avsnitt 22.2.3 redovisar kommittén sina överväganden vad gäller möjligheten att låta ersättningsnivåerna på ett mera konsekvent sätt relateras till den intagnes skötsamhet genom att ersättningsnivåerna förs in i det av kommittén föreslagna förmånssystemet. 13.3Minskning av ersättningen för betalning av vissa kostnader I detta avsnitt behandlas kriminalvårdens möjlighet att tvångsvis innehålla ersättning som den intagne får från kriminalvården (se ovanstående avsnitt) för att täcka kostnader för förstörd egendom och för en utvisningsdömds hemresa. 13.3.2Kostnad för förstörd egendom Kommitténs förslag: Den nuvarande regeln att kriminalvården av den ersättning som avses i avsnitt 13.2 får hålla inne ett belopp som motsvarar kostnaden för att ersätta egendom som förstörts uppsåtligen överförs till den nya lagen. Den intagne skall förbehållas ett belopp för egen del motsvarande tre fjärdedelar av den utbetalade ersättningen. Kriminalvården har en möjlighet att använda den ersättning som skall utges till den intagne för deltagande i sysselsättning m.m. för att täcka myndighetens kostnader för att ersätta egendom som den intagne förstört uppsåtligen. Denna möjlighet följer av 45 § första stycket KvaL. Bestämmelsen innebär att kriminalvården kvittar statens fordran på skadestånd mot den intagnes fordran på ersättning för utfört arbete. Bestämmelsen gör det möjligt för staten att på ett effektivt sätt få betalt för skadad egendom. kan det vara svårt att utreda att den intagne avsiktligen förstört egendomen. Med hänsyn till att anstalternas egendom ofta förstörs har kommittén övervägt att utvidga bestämmelsens tillämpningsområde till att gälla även egendom som förstörts av grov oaktsamhet. Skälet till detta är att skadegörelsen har ett lika nära samband med straff- verkställigheten oavsett om det skett avsiktligen eller av grov oaktsamhet. Något generellt förbud att göra en sådan kvittning finns inte. Lagen (1970:215) om arbetsgivares kvittningsrätt gäller visserligen även när staten är arbetsgivare. Kriminalvården är emellertid inte är att betrakta som arbetsgivare i egentlig mening vilket innebär att den lagen inte är tillämplig (jfr NJA 1993 s. 160 i vilket mål ersättningen från kriminalvården ansågs som jämförlig med lön och därför kunde tas i anspråk för införsel). Kriminalvårdens ersättning är snarare att jämföra med sådana förmåner som utbetalas genom socialförsäkringssystemet. Möjligheten att kvitta statens fordran på återbetalning av ersättning i ett förmånsslag i samband med ut- betalning av ett annat förmånsslag är i vissa fall begränsad. Något generellt förbud att göra en sådan kvittning finns emellertid inte. Avgörande måste givetvis bli om behovet av en snabb verkställighet av fordringen på skadestånd väger tyngre än den enskildes behov av ersättning i anstalt. En utvidgning av den nuvarande regelns tillämpningsområde till att gälla även vid ett grovt oaktsamt handlande är emellertid inte helt oproblematisk. Det skulle innebära att kriminalvården fick en större möjlighet att kvitta fordringar på grund av förstörd egendom än vad en arbetsgivare har enligt ovan nämnda lag om arbetsgivares kvittningsrätt. Det kan t.ex. inte uteslutas att allmän domstol kommer att pröva i princip samma sak i en tvist om skadestånd som den som kriminalvården, eller efter överklagande, allmän förvaltnings- domstol prövar i ärendet om innehållande av ersättning. Utvidgas regeln om innehållande av ersättning kommer givetvis inne- hållandets rättsverkan att ifrågasättas i fler fall. Om parternas mellanhavanden skulle slutligt regleras på detta sätt är det tveksamt om de krav som ställer på möjligheten till en rättvis rättegång och det egendomsskydd som garanteras i artikel 1 i första tilläggsprotokollet till Europakon- ventionen skulle vara uppfyllda. Dessa regler har utvecklats närmare i avsnitt 21.2.3 när det gäller förverkande av egendom. Man kan undvika orimliga följder av en sådan bestämmelse om den intagne förbehålls ett visst belopp av ersättningen för egen del. Ju högre belopp den intagne får använda för egna utgifter i anstalten desto rimligare framstår en sådan regel i förhållande till denne. Systemet innebär emellertid att staten ges en förmånligare ställning än andra fordringsägare, t.ex. en målsägande som har en fordran på skadestånd i anledning av den intagnes brott. Det är särskilt tveksamt om den första fordringen skall få ha en sådan särställning om den andra fordringen avser skadestånd på grund av ett allvarligt brott. Även när det gäller olika statliga fordringar kan man fråga sig vilken prioritering som bör göras, t.ex. om statens fordran på skadestånd för förstörd egendom skall gå före Brottsoffer- myndighetens fordran på återbetalning av ersättning som utgetts till en målsägande. är ersättningen från kriminalvården utmätningsfri. Så länge ersättningen från kriminalvården är den enda tillgången är det följaktligen endast kriminalvårdens fordran på ersättning för förstörd egendom som kan verkställas hos denne. Denna regel kan visserligen ändras och ersättningen från kriminalvården göras utmätningsbar. Frågan kvarstår dock om statens fordran på skade- stånd skall ha företräde framför andra fordringar på den intagne. Som närmare utvecklas nedan anser kommittén inte att ersättningen från kriminalvården skall kunna utmätas. Detta innebär att de fordringar som kan verkställas enligt kriminalvårds- lagstiftningen får en särskilt förmånlig ställning i förhållande till andra fordringar. En utvidgning av reglerna om innehållande av intagens ersättning måste därför göras med försiktighet. Mot bakgrund av det anförda anser kommittén att möjligheten att i ökad utsträckning ta i anspråk intagnas ersättning för olika fordringar bör bli föremål för ytterligare utredning. En sådan översyn bör naturligen ha sin utgångspunkt i allmänna regler om verkställighet som avser betalningsskyldighet. Eftersom en uppsåtlig skadegörelse av anstaltens egendom har ett nära samband med verkställigheten och det inte framkommit att den nuvarande regeln inneburit tillämpningssvårigheter föreslår kommittén att den nuvarande regeln överförs till den nya lagen. Kommittén anser dock att den intagne alltid skall få förbehållas tre fjärdedelar av det utbetalade beloppet för egen räkning. Skadegörelse skall dessutom polisanmälas. Här bör tilläggas att kriminalvården inte är skyldig att tillhandahålla en intagen olika tillhörigheter om den intagne vid upprepande tillfällen förstör anstaltens egendom. Kommitténs förslag: Vid verkställighetens början skall kriminalvården besluta vilket belopp som skall hållas inne av sådan ersättning som avses i avsnitt 13.2 för att betala kostnaderna för sådan hemresa som avses i 9 kap. 1 § utlänningslagen. Om resan inte genomförts från villkorlig frigivning eller om utvisningsbeslutet upphävts skall det innehållna beloppet återbetalas till den dömde. Om resan genomförts och det som innehållits överskrider den faktiska kostnaden för resan gäller detta även det överskjutande beloppet. Vid återbetalning skall ränta utges enligt 6 § räntelagen från den dag då beloppet innehölls till dess betalning sker. Den intagne skall förbehållas ett belopp för egen del motsvarande tre fjärdedelar av den utbetalade ersättningen. Det är endast för dem som är utvisningsdömda som det uppkommer problem beträffande kostnaden för hemresor. Detta beror på att hemresan är en del i verkställigheten av utvisnings- beslutet. Övriga dömda får ta sig från anstalten på egen hand. Har de inte själva pengar för att bekosta hemresan så är det i sista hand som har ett ansvar för de frigivnas uppehälle. Frågan om kostnadsansvaret för utvisningsdömdas hemresor har i justitieutskottet , senast 2005 (bet. 2004/05:JuU17).