sou · GTB386 · 2006-01-01 00:00:00 — Ett avgiftspliktigt fordon får inte användas om vägavgiften inte har betalats (25 §). Ägaren har en allmän skyldig- het att se till att fordonet inte brukas i strid med lagen om vägavgift (27 §). Straffbestämmelser finns i lagens 28–33 §§. Om ett fordon brukas trots att vägavgiften inte har betalats, får polisman ta hand om fordonets registreringsskyltar. Överträdelser av dessa bestäm- melser kan medföra straffansvar för ägaren, om denne uppsåtligen eller av oaktsamhet har underlåtit att göra vad som ankommit på honom eller henne för att hindra att fordonet användes. Påföljden är böter eller fängelse och i några fall penning- böter. Nyttjanderättshavare och den som brukar någon annans fordon utan lov döms i ägarens ställe under liknande förutsätt- ningar som i trafikförordningen. Detsamma gäller föraren, om han eller hon känt till att fordonet inte fick brukas. För stat, kommun och andra juridiska personer föreskrivs straffansvar på samma sätt som i 14 kap. 13 § TrF. Bestämmelserna om trafikförsäkring i trafikskadelagen (1975:1410) är tillämpliga på de flesta motordrivna fordon. Enligt 2 § trafik- skadelagen skall trafikförsäkring finnas för motordrivet fordon som är registrerat i vägtrafikregistret och inte är avställt. Samma sak gäller för annat motordrivet fordon som brukas i trafik här i landet. Fordonets ägare är försäkringspliktig. Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter på grund av kreditköp med förbehåll om återtaganderätt eller med nyttjanderätt för bestämd tid om , fullgörs försäkrings- plikten av innehavaren. Om försäkringspliktig eller annan med dennes tillstånd brukar ett avställt eller oregistrerat motordrivet fordon som saknar trafikförsäkring, kan den försäkringspliktige ådra sig straffansvar enligt 36 § trafikskadelagen. Uppsåt krävs, eftersom det inte finns någon särskild regel om oaktsamhet (jfr 1 kap. 2 § första stycket BrB). Förare av moped och motorredskap som omfattas av lagen är skyldiga att uppvisa bevis om trafikförsäkring vid färd och kan ådra sig straffansvar om de inte gör det. Regleringen om fordonsskatt, vägavgift och trafikförsäkring utgör också exempel på fordonsägarens garantställning med avse- ende på sitt fordon. 4.1.6Yrkestrafiken – regler om trafiktillstånd, kör- och vilotider Allmänt om reglerna för yrkestrafik Flera trafikförfattningar innehåller särskilda bestämmelser om transport av personer eller gods som utförs i förvärvsverksamhet av särskilt anställda chaufförer av olika slag. Yrkesförare tillbringar en stor del av sin tid i trafiken. Vid godstransporter är det också vanligt att lastbilar tillryggalägger långa distanser. Av bl.a. trafik- säkerhetsskäl har det därför ansetts nödvändigt att införa före- skrifter om exempelvis förares dygnsvila. En stor del av regelverket är ett resultat av medlemskap i och av internationella överenskommelser. Särskilda regler gäller vid transport av farligt gods. Vidare finns bestämmelser i bl.a. yrkestrafiklagen om olika slags tillstånd som krävs vid person- och godstransport. För skol- skjutsning gäller några ytterligare specialregler. Transportverksamhet bedrivs ofta av åkerier och speditörföretag. Den som driver företaget förutsätts inta en sorts garantställning rörande den verksamhet som bedrivs. Flera av reglerna inom yrkestrafikområdet brukar därför föreskriva straffansvar både för föraren och för dennes arbetsgivare. Frågan vem som skall ställas till svars när lagtexten hänvisar till tillståndshavare, arbetsgivare m.m. måste besvaras med hjälp av allmänna regler om företagares ansvar (se avsnitt 2.4.6). Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter Tillståndsregler vid gods- och persontransport I yrkestrafiklagen (1998:490) finns regler för trafik som bedrivs med personbilar, lastbilar och bussar och som innebär att fordon och förare ställs till allmänhetens förfogande för transporter av per- soner eller gods mot betalning. Lagen gäller således både taxitrafik och linjetrafik med bussar. För sådana transporter krävs som huvudregel trafiktillstånd i enlighet med de villkor som närmare framgår av 2 kap. yrkestrafiklagen. Vid internationella väg- transporter krävs ibland även transporttillstånd. Den som upp- såtligen driver yrkesmässig trafik utan tillstånd döms för olaga yrkesmässig trafik till böter eller fängelse (6 kap. 1 § yrkes- trafiklagen). För juridiska personer som har trafiktillstånd skall det finnas en eller flera personer med särskilt ansvar för att verksamheten utövas i enlighet med gällande regler och på ett trafiksäkert sätt. Dessa personer kallas trafikansvariga. Som huvudregel gäller att bara legala företrädare kan vara trafikansvariga (se avsnitt 2.4.6). I ett aktiebolag eller en ekonomisk förening utgörs de av den verk- ställande direktören, i kommanditbolag och andra handelsbolag av varje bolagsman och i statliga och kommunala organ, ideella före- ningar m.m. av den person som särskilt utsetts (2 kap. 4 § yrkes- trafiklagen). Om det finns särskilda skäl, får medge någon annan person att vara trafikansvarig. I första hand är det den trafikansvarige som kan ådra sig straffrättsligt ansvar. Enligt reglerna i 3 kap. yrkestrafiklagen krävs taxiförarlegitima- tion för att personbil eller lätt lastbil skall få föras i linjetrafik eller taxitrafik. Särskilda krav för förarbehörighet finns för traktortåg och tung terrängvagn. Ett utländskt körkort som är utfärdat i land utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet medför inte rätt att köra ett svenskregistrerat motordrivet fordon i yrkesmässig trafik. För brott mot dessa bestämmelser föreskrivs i första hand böter (6 kap. 3–5 §§ yrkestrafiklagen). Således kan den som upp- såtligen kör ett fordon i taxitrafik utan att inneha taxiförarlegiti- mation ådra sig straffansvar. Detsamma gäller för tillståndshavare som uppsåtligen eller av oaktsamhet anlitar förare som saknar sådan legitimation. Liknande regler gäller vid brott mot yrkes- trafiklagens krav på förarbehörighet i vissa fall. De allmänna behö- righetskrav som gäller för motordrivna fordon redovisas nedan. I yrkestrafikförordningen (1998:779) finns föreskrifter om tillämpning av yrkestrafiklagen. I dess 9 kap. finns några straff- Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter Ansvar stadgas bl.a. för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet inte medfört eller kunnat uppvisa taxiförarlegitimation eller transporttillstånd eller som använt fordon trots avsaknad av giltigt yrkestrafikmärke som visar att tillstånd enligt yrkestrafik- lagen har meddelats. Några av bestämmelserna riktar sig till både förare och tillståndshavare. I övrigt innehåller reglerna ingen närmare definition av ansvarssubjekten. Kör- och vilotider samt färdskrivarutrustning För tyngre vägtransporter inom EU finns regler i rådets förord- ningar nr 3820/85 om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter och nr 3821/85 om färdskrivare vid vägtransporter (båda från ). De flesta reglerna rör kom- petenskrav för förare, kör- och vilotider, raster, användning av färdskrivarutrustning och upprättande och bevarande av tjänst- göringslistor. Förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. innehåller föreskrifter om vissa undantag från EG-förordningarna, kontrollbestämmelser och några straff- stadganden (i dess 9 kap.). Hänvisningarna nedan rör uteslutande den svenska förordningen. Den som kör ett fordon som är utrustat med digital färdskrivare vid transport där färdskrivare krävs skall inneha förarkort (5 kap. 4 §). Ett fordon vars färdskrivarutrustning inte genomgått besikt- ning inom föreskriven tid eller innehåller brister får enligt 4 kap. 5– 6 §§ bara användas i vissa mycket begränsade situationer. Över- trädelser av dessa regler kan medföra straffansvar för föraren. Straffansvar kan även komma i fråga för förare som inte iakttar EG-förordningarnas regler om kompetenskrav, körtid, raster, dygnsvila, användning av färdskrivarutrustning m.m. Detsamma gäller för arbetsgivare som uppsåtligen eller av oaktsamhet under- låter att göra vad som har ankommit på honom eller henne för att hindra förseelsen. Därutöver finns vissa regler om bl.a. bevarande, tillhandahållande och utlämnande av tjänstgöringslistor, diagram- blad för färdskrivare och information som finns lagrade i färd- skrivare och förarkort, som enbart avser arbetsgivaren. Genom förordningen (1993:185) om arbetsförhållanden vid vissa internationella vägtransporter gäller den europeiska överens- kommelsen om arbetsförhållanden för fordons- besättningar vid internationella vägtransporter (AETR) som svensk Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter AETR är tillämplig bl.a. vid transport genom länder utanför EU och när transport inom EU utförs av fordon som är registre- rade i ett land utanför EU. Enligt 19 § i denna förordning straff- beläggs liknande förseelser som dem som redogjorts för i för- ordningen om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. Straffan- svar stadgas för både förare och arbetsgivare. Således kan exempel- vis en arbetsgivare som uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att göra vad som har ankommit på honom för att hindra att fordon brukas, trots att det är belagt med brukandeförbud, ådra sig straffansvar. Förordningen (1994:1297) om vilotider vid vissa vägtransporter inom landet gäller för transport av gods eller personer inom , om fordonet inklusive släp inte överstiger . Även taxi och skolskjuts omfattas. Förordningen innehåller föreskrifter om förares dygnsvila, om förarens skyldighet att anteckna tiden för dygnsvilan i särskild tidbok och att medföra tidboken under färden samt uppvisa den på begäran av polis eller bilinspektör. Även arbetsgivaren är skyldig att upprätta motsvarande anteckningar och att bevara dem. Arbetsgivaren är också skyldig att tillhandahålla varje förare en tidbok och att se till att anteckningar görs samt att visa upp handlingarna vid kontroll. Förare och arbetsgivare som bryter mot föreskrifterna kan ådra sig straffansvar enligt förord- ningens 12 §. Transport av farligt gods Enligt lagen (1982:821) om transport av farligt gods gäller särskilda regler vid transport av t.ex. brandfarliga och giftiga ämnen på väg, järnväg, fartyg och luftfartyg. och några andra myndigheter har möjlighet att meddela närmare föreskrifter om utrustning och förvaring av farligt gods och andra åtgärder, i den utsträckning som krävs från transportsäkerhetssynpunkt. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot dessa föreskrifter eller mot förelägganden och förbud som meddelats med stöd av dem, kan dömas till böter eller fängelse i högst (16 § lagen om transport av farligt gods). Något ansvarssubjekt definieras inte närmare i själva lagtexten. Frågan vem som skall göras straffrätts- ligt ansvarig måste därför besvaras med hjälp av allmänna regler, bl.a. om företagares ansvar. Straffstadgandet är subsidiärt i för- hållande till reglerna i och . Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter För yrkesmässig skjutsning av elever till och från skola och för- skola gäller särskilda regler i förordningen (1970:340) om skolskjutsning, bl.a. i fråga om fordons utrustning. En förare som använder fordon för skolskjutsning i strid med säkerhetsföre- skrifterna i förordningens 5 § döms till böter (7 §). För den som bedriver skolskjutsning stadgas också straffansvar enligt de förut- sättningar som närmare anges i 14 kap. 13 § TrF (en hänvisning till detta lagrum finns i 7 §). Vidare föreskrivs straffansvar vid överträdelser av regler om användning av bilbälte eller annan skyddsanordning. Inte bara den som själv underlåter att använda bilbälte m.m. kan ådra sig straffan- svar. Straffansvar kan även komma i fråga om föraren uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att göra vad som får anses ankomma på honom eller henne för att se till att en person använder bilbälte eller särskild skyddsanordning. Olovlig körning av körkortspliktiga fordon För att få köra personbil, lastbil, buss, motorcykel och andra fordon som räknas upp i 2 kap. 1–4 §§ körkortslagen (1998:488) krävs att föraren har körkort. Av 3 kap. 1–7 §§ samma lag framgår de närmare krav som uppställs för utfärdande av körkort, inklusive de åldersgränser som gäller. Trafikbrottslagen innehåller regler om straffansvar för bl.a. brottet olovlig körning. Den som uppsåtligen kör ett körkortspliktigt fordon utan att vara berättigad till det döms enligt 3 § TBL till böter. Under vissa förutsättningar kan föraren dömas för grov olovlig körning till böter eller fängelse . Även den som tillåter någon annan att köra ett fordon kan ådra sig straffansvar enligt 3 § tredje stycket TBL. Bestämmelsen avser de fall när en person anställer eller brukar någon som förare av kör- kortspliktigt fordon eller i annat fall tillåter någon annan att köra ett sådant fordon, utan att den personen är berättigad till det. I första hand är det den person som fritt förfogar över fordonet, t.ex. som ägare eller representant för denne, som kan tillåta någon annan att köra fordonet (, Trafikbrottslagen, 1995, s. 63 f., nedan ). Men även den som i andra fall har förfoganderätt över Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter fordonet kan ådömas ansvar. Det är tillräckligt att den tillåtande personen är oaktsam i fråga om den andres bristande behörighet. Även denna reglering, liksom flera andra straffbestämmelser rörande överträdelser av regler om förarbehörighet (se nedan), kan anföras som exempel på hur fordonsägaren – eller den som annars fritt förfogar över ett fordon – intar en sorts garantställning i för- hållande till fordonet. Reglerna om olovlig körning kompletteras av en bestämmelse i 3 kap. 15 § körkortslagen om att alla förare som kör körkorts- pliktiga fordon skall ha med sig körkort (eller bevis om att körkort har utfärdats) under färden samt överlämna handlingarna till bil- inspektör eller polis vid kontroll. Överträdelse av denna bestäm- melse bestraffas enligt 9 kap. 2 § körkortslagen. Inget särskilt an- svarssubjekt pekas ut, utan i lagtexten anges den som bryter mot. Olovlig körning av icke-körkortspliktiga fordon Enligt 2 kap. 3–4 §§ körkortslagen krävs förarbevis för moped klass I (s.k. EU-moped) och terrängskoter. Förarbevis utfärdas under de närmare förutsättningar som anges i lagen (1999:877) om förar- bevis för moped klass I och för terrängskoter. Åldersgränsen är för moped klass I och för terrängskoter. Den som upp- såtligen kör sådana fordon utan den angivna behörigheten kan ådra sig straffansvar och påföljd i form av böter enligt 7 § samma lag. Detsamma gäller för vårdnadshavare och – om förseelsen begås i ett anställningsförhållande – arbetsgivaren samt annan som tillåter en underårig att köra dessa fordon, om den personen uppsåtligen eller av oaktsamhet underlåter att göra vad som ankommer på honom eller henne för att hindra förseelsen. För moped klass II krävs inte förarbevis, men det finns en åldersgräns (2 kap. 4 § kör- kortslagen). Om barn kör en moped klass II, kan vård- nadshavare, arbetsgivare och annan som tillåter körningen dömas till ansvar under samma förutsättningar som nämnts. I betänkandet Säkra förare på moped, snöskoter och terräng- hjuling föreslår bl.a. att det för moped klass I skall införas krav på körkort och en åldersgräns och att det för moped klass II skall införas krav på förarbevis (SOU 2005:45). Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter 4.1.8Andra regler i trafikbrottslagen – vårdslöshet i trafik Trafikbrottslagen innehåller även regler om straffansvar för hindrande av vägtrafik, obehörigt avvikande från trafikolycksplats (s.k. smitning), rattfylleri och vårdslöshet i trafik samt en regel om förverkande av fordon som har använts vid brott mot trafik- brottslagen. Straffbestämmelserna riktar sig till vägtrafikant eller föraren av ett fordon. Regeln om förverkande tar främst sikte på upprepade fall av rattfylleri och olovlig körning och inte på andra fall av vårdslöst trafikbeteende (7 §, se , s. 117 f. och däri gjorda hänvisningar till förarbetena till 7 § TBL). Nedan redogörs för brotten vårdslöshet respektive grov vårdslöshet i trafik, som är av störst betydelse för allvarliga hastighetsförseelser och andra överträdelser av grundläggande trafikregler. Enligt 1 § första stycket TBL döms vägtrafikant, den som för spår- vagn eller den som någon annanstans än på väg för motordrivet fordon för vårdslöshet i trafik till böter, om han eller hon brister i väsentlig mån i den omsorg och varsamhet som till förekommande av trafikolycka betingas av omständigheterna. Frågan om en person gjort sig skyldig till vårdslöshet i trafik bedöms utifrån de krav som lagstiftaren vid varje tid ställer på trafikanterna (se Åklagarutred- ningen-90, s. 117 f. och s. 555 f., prop. 1994/95:23, s. 57 f. och s. 122, se även , s. 32 f.). Stadgandet får således sitt innehåll främst genom de allmänna och speciella föreskrifter som finns för trafiken. Det går inte att presumera ansvar för vårdslöshet i trafik vid överträdelse av en trafikföreskrift. I praxis brukar en fällande dom för vårdslöshet i trafik emellertid grundas på att någon primär handlingsregel har överträtts. Som framgått ovan, är flera handlingsregler straffsanktionerade genom subsidiära bestämmelser i de olika trafikförfattningarna (främst trafikförordningen). De allmänna stadgandena innehåller i regel inte någon självständig straffsanktion. Det främsta exemplet på detta är aktsamhetsregeln i 2 kap. 1 § TrF. Den bestämmelsen får i stället sin särskilda betydelse som underlag vid bedömning av om ansvar för vårdslöshet i trafik kan komma i fråga. Även andra allmänna regler om skyldighet att iaktta försiktighet i vägkorsning, att vara uppmärksam på övrig trafik och att visa särskild hänsyn Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter SOU 2005:86 gentemot oskyddade trafikanter, liksom även de allmänna reglerna om anpassning av ett fordons hastighet i 3 kap. 14–15 §§ TrF, har väsentlig betydelse för definitionen av det straffbara området i 1 § TBL. Oaktsamheten måste ha uppnått en viss nivå för att vara straff- bar. Enbart den omständigheten att en person uppvisat ett oskickligt körsätt i olika avseenden anses inte tillräckligt. Genom införandet av ett krav på att gärningsmannen måste ha brustit i aktsamhet i väsentlig mån, inskränktes det straffbara om- rådet för vårdslöshet i trafik (se Åklagarutredningen-90, s. 117 f. och s. 555 f., prop. 1994/95:23, s. 57 f. och s. 122 f., liknande för- slag har tidigare framförts utan att de lett till lagstiftning, se bl.a. Riksåklagarens promemoria, Överträdelser i trafiken, Förslag till avkriminalisering och andra förändringar i trafiklagstiftningen, 1984, s. 7 f.). Lagändringen tillkom främst i syfte att straffbelägga trafikfarliga beteenden. Därmed avsågs i första hand fall där trafikanten gjort sig skyldig till ett medvetet risktagande, oavsett om någon trafikolycka inträffat eller inte. Enligt förarbetena inne- bär detta en kraftigare markering av att det trafikfarliga beteendet verkligen måste vara täckt i subjektivt hänseende. Vid bedömningen av om en överträdelse av en trafikregel skall rubriceras som vårdslöshet i trafik måste hänsyn tas till regelns större eller mindre betydelse från trafiksäkerhetssynpunkt. Som exempel på typiskt sett trafikfarliga beteenden nämns i special- motiveringen bl.a. trafikfarliga omkörningar, förande av bil i ut- tröttat tillstånd, brott mot stopplikt eller körning mot rött ljus som medfört eller kunnat medföra en trafikfarlig situation, allvarligare hastighetsöverträdelser i trafikfarliga miljöer och förande av trafikfarliga fordon (prop. 1994/95:23, s. 122). Frågan under vilka förutsättningar som en hastighetsöverträdelse kan bedömas som vårdslöshet i trafik behandlades bl.a. i rättsfallen NJA 1979 s. 274 (1 § TBL i dess tidigare lydelse) och NJA 2001 s. 286. I det sistnämnda fallet hade den tilltalade kört bil på motor- väg med en hastighet om under goda väderförhållan- den och låg trafikintensitet. Han dömdes för hastighetsförseelse och inte för vårdslöshet i trafik. Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter Grov vårdslöshet i trafik Enligt 1 § andra stycket TBL döms för grov vårdslöshet i trafik, om någon vid förande av motordrivet fordon eller spårvagn gör sig skyldig till grov oaktsamhet eller visar uppenbar likgiltighet för andra människors liv eller egendom. Som påföljd stadgas böter eller fängelse i högst . Några exempel på grov oaktsamhet ges inte i förarbetena. Enligt uppfattning fyller det s.k. likgiltig- hetsrekvisitet inte någon självständig funktion och skulle därför kunna utgå ur bestämmelsen (, s. 47 f.). Med hänvisning till Högsta domstolens praxis i fråga om likgiltighetsuppsåt (se av- snitt 2.5.1), menar han vidare att den omständigheten att en person visar uppenbar likgiltighet för andra människors liv eller egendom inte behöver innebära att personen är likgiltig. Vid trafikbrott som resulterar i dödsfall eller personskador före- kommer ibland att domstolarna dömer till ansvar både för grov vårdslöshet i trafik och för vållande till annans död eller vållande till kroppsskada enligt 3 kap. 7–8 §§ BrB. För att detta skall vara möj- ligt, krävs emellertid att det vårdslösa trafikbeteendet innefattar att gärningsmannen har haft anledning att räkna med risken för att hans eller hennes handling skulle få just den effekten, dvs. att någon annan skulle kunna komma att dö eller skadas. Den omständigheten att ett fordon framförts med hög hastighet har i flera fall medfört att oaktsamheten bedömts som grov (se , s. 49 f.). I rättsfallet NJA 1978 s. 251 konstaterade att den tilltalade hade överträtt trafikregler av grundläggande betydelse för trafiksäkerheten genom att dels köra ut i en korsning trots att det var rött ljus, dels kraftigt överskrida den högsta tillåtna hastigheten på platsen. På grund av den höga hastigheten hade den tilltalade enligt ingen möjlighet att säkert kunna avgöra om han skulle hinna passera väg- korsningen innan korsande trafik satte sig i rörelse eller att avvärja en kollision med plötsligt uppdykande hinder. Oaktsamheten be- dömdes som grov och den tilltalade dömdes till ansvar för grov vårdslöshet i trafik. Beträffande rättspraxis angående grov vårdslöshet i trafik i sam- band med hastighetsöverträdelser m.m. i övrigt, hänvisas till (s. 49 f., det bör observeras att den senaste upplagan av bok gavs ut ). Brottet grov vårdslöshet i trafik anses vara ett s.k. artbrott. Det betyder att det med hänsyn till allmän laglydnad eller allmänpre- Trafiklagstiftningen - ett system med straff och avgifter ventiva aspekter finns en stark presumtion för att fängelse bör väljas som påföljd (se NJA 1971 s. 186 och NJA 1997 s. 103). En viss uppluckring av rättspraxis har emellertid skett, framför allt i fråga om yngre lagöverträdare, sedan möjligheten att förena villkorlig dom eller skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst infördes (se t.ex. RH 1999:149). 4.1.9Trafikbrott som begås utomlands Genom lagen (1971:965) om straff för trafikbrott som begåtts utomlands införlivades den europeiska konventionen om straff för vägtrafikbrott i svensk rätt (trafik- brottskonventionen, angående förarbetena hänvisas till prop. Enligt lag gäller flera av de straffbestämmelser som redogjorts för även om de har begåtts utomlands. För att svensk jurisdiktion eller domsrätt skall föreligga, krävs att gärningen även utgör en överträdelse av motsvarande föreskrift som gällde på gärningsorten (se 2 kap. 2 § BrB, som även är tillämplig inom specialstraffrätten, och lag, jfr även NJA 1981 s. 864). Med andra ord uppställs ett krav på dubbel straff- barhet. Som ytterligare allmän förutsättning gäller att trafikförseel- sen har begåtts av en person som har anknytning till på det sätt som anges i 2 kap. 2 § BrB. Framför allt omfattas svenska med- borgare och utlänningar med hemvist i .