sou · GTB395 · 2006-01-01 00:00:00 — Det är fråga om en begränsad nyttjanderätt, som har karaktären av en enkel licens och den ute- sluter inte att arbetstagaren exempelvis upplåter konkurrerande Huvuddragen i gällande rätt Arbetsgivaren har dock även företräde att framför någon annan träffa en överenskommelse med arbetstagaren om förvärv av en mer omfattande rätt till uppfinningen (företrädes- rätt). I ett sådant fall har emellertid arbetstagaren full frihet att vägra träffa en överenskommelse med arbetsgivaren. I 3 § tredje stycket finns slutligen en regel om s.k. övriga uppfin- ningar. Det handlar om uppfinningar vars användning visserligen faller inom arbetsgivarens verksamhetsområde, men som har kommit till utan samband med anställningen. I fråga om sådana uppfinningar har arbetsgivaren en företrädesrätt att framför andra träffa avtal om hela eller delar av rätten till uppfinningen. Men även här gäller att arbetstagaren har full frihet att vägra träffa en överenskommelse med arbetsgivaren. Av 4–5 §§ framgår arbetstagarens och arbetsgivarens informations- skyldigheter. Enligt 4 § är arbetstagaren skyldig att utan dröjsmål anmäla en sådan uppfinning till arbetsgivaren, vars användning faller inom arbetsgivarens verksamhetsområde. I lagen ställs det inget krav på att anmälan skall vara skriftlig. Anmälan skall däremot vara så fullständig att arbetsgivaren på denna grund kan bedöma uppfinningens karaktär och betydelse samt ta ställning till om att eventuellt göra bruk av sin rätt enligt lagen. Om arbetsgivaren vill utnyttja sina möjligheter att förvärva hela eller delar av rätten till uppfinningen, skall arbetsgivaren enligt 5 § från mottagandet av anmälan meddela arbetstagaren detta. Genom meddelandet, som inte heller det behöver vara skriftligt, sker ett bindande förvärv för arbetsgivaren. Meddelar arbetsgivaren att denne inte vill förvärva rätt till uppfinningen, eller låter arbets- givaren bli att inom fyramånadersfristen meddela sina avsikter, har arbetstagaren rätt att själv förfoga över uppfinningen. Av 5 § andra stycket framgår det även att arbetstagaren inte får förfoga över uppfinningen eller yppa något om den innan fyra- månadersfristen har gått till ända. Detta gäller emellertid inte om arbetsgivaren förklarat sig inte vilja förvärva någon rätt till uppfinningen. Sekretessbestämmelsen har förts in i lagen för att ett offentliggörande av uppfinningen före ansökan om patent skulle kunna hindra att patent meddelas. I ett sådant fall kan uppfinningen inte längre anses vara ny. Sedan en underrättelse har Huvuddragen i gällande rätt skett enligt 4 § står det arbetstagaren fritt att själv söka patent på uppfinningen. Om det är en forskningsuppfinning får arbetstagaren emellertid finna sig i att arbetsgivaren kanske utövar sin exklusiva övertaganderätt och ersätter patenteringskostnaderna. I 6 § slås det fast att en arbetsgivare som helt eller delvis inträder som rättighetshavare till en uppfinning skall betala den anställde skälig ersättning utöver lön. Bestämmelsen om skälig ersättning är som nämnts tvingande och arbetstagaren har rätt till ersättning oberoende av vad som har avtalats innan uppfinningen gjordes (se 2 § andra stycket). Har det däremot i efterhand avtalats om att ingen ersättning skall lämnas, blir det gällande. Ett sådant avstående från ersättning kan ske uttryckligen eller vara underförstått. Vid en tvist ligger bevisbördan för förekomsten av ett sådant avtal på arbetsgivaren. Arbetstagarens rätt till ekonomisk ersättning uppkommer när arbetsgivaren förvärvar hela eller delar av rätten till en uppfinning. Ersättningen beror inte av om arbetsgivaren använder uppfinningen, utan avser den rätt till uppfinningen som arbetsgivaren har förvärvat. Rätten till ersättning gäller visserligen arbetsgivarens förvärv av just patenterbara uppfinningar. Det anses dock inte kunna ställas alltför preciserade krav på att förutsätt- ningarna för patenterbarhet skall vara uppfyllda, för att ersättning skall utgå till den anställde uppfinnaren. Det finns inte någon tidsram för att bestämma den skäliga ersätt- ningen. Därför kan en arbetsgivare träda in som rättighetshavare också utan att parterna har kommit överens om ersättningen. Lagen reglerar den enskilde uppfinnarens rätt. Därför har varje uppfinnare rätt att kräva ersättning oberoende av sina medupp- finnare om en uppfinning har kommit till genom ett grupparbete. Ersättningens storlek blir beroende av uppfinnarens andel i uppfin- ningens helhet samt uppfinnarens insats i forsknings- och utveck- lingsarbetet. Av 6 § framgår att ersättningen till arbetstagaren skall vara skälig. Det är ett relativt vagt begrepp, som inte blir så mycket klarare av att bestämmelsen föreskriver att vid bestämmandet av ersättningens storlek skall särskild hänsyn tas till uppfinningens värde, omfattningen av arbetsgivarens rätt till uppfinningen och Huvuddragen i gällande rätt vilken betydelse anställningen haft för uppfinningens tillkomst. I praktiken kan även andra faktorer än de som nämns i lagen spela in när ersättningen bestäms. För forskningsuppfinningarna finns det emellertid en särskild regel om att ersättning endast skall lämnas om värdet av den rätt som arbetsgivaren har förvärvat överstiger vad som rimligen kunnat förutsättas med hänsyn till arbetstagens lön och övriga förmåner. Uppfinningar tillkomna under anställningen Arbetsgivarens rätt till anställdas uppfinningar gäller endast om uppfinningen gjorts medan anställningsförhållandet pågick. I 7 § första stycket finns det dock en särskild presumtionsregel för sådana forskningsuppfinningar som uppfinnaren patentsökt efter det att anställningen avslutats. En sådan uppfin- ning skall anses vara gjord under anställningen. Presumtionen hävs om uppfinnaren kan göra sannolikt att uppfinningen gjorts efter att anställningen har upphört. Av 7 § andra stycket framgår det också att en överenskommelse som inskränker rätten för arbetstagaren att förfoga över en uppfinning, och som görs efter anställningens upphörande, är utan verkan. Bestämmelsen är i denna del tvingande. Den som till följd av lagens bestämmelser får kännedom om en uppfinning, har inte rätt att använda kunskapen eller utan tillstånd avslöja något om uppfinningen. Bestämmelsen är tillämplig när arbetstagaren anmält en uppfinning. Den gäller i första hand arbetsgivaren och anställda hos denne, men även andra som genom den särskilda lagregleringen får kännedom om uppfinningen. I 9 § finns det en bestämmelse om specialforum för tvister om arbetstagares uppfinningar. Den infördes , och är exklusiv domstol i mål som rör tillämpningen av bestämmelserna i lagen. Överinstans är , och sista instans är (jfr pågående utredningar om för- Huvuddragen i gällande rätt ändringar av domstolsorganisationen, inklusive förslaget om en sär- skild patentdomstol i 2001:33). Före lagändringen handlades målen enligt den ordning som gäller för arbetstvister i allmänhet, dvs. ytterst av Arbetsdomstolen. Kollektivavtalsfrågor skall dock fortfarande hänföras till Arbetsdomstolen. Också prövning av frågor som grundar sig på vad som kan ha överenskommits i det enskilda anställningsavtalet, kan handläggas av Arbetsdomstolen. 10 § innehåller bestämmelser om en särskild statlig nämnd, för arbetstagares uppfinningar (SNAU). Nämnden kan ge icke bindande utlåtanden i frågor om lagens tillämpning. Utlåtande kan begäras av arbetsgivare eller arbetstagare, eller av domstol om tvisten mellan parterna har hänskjutits dit. Nämndens verksamhet regleras närmare i förordning (1988:1140) med instruktion för för arbetstagares uppfinningar. Trots att det ofta råder olika meningar i frågor om rätten till arbetstagares uppfinningar, är det sällan som tvister om uppfinnar- lagens tillämpning avgörs i domstol. Sedan lagen trädde 1950 finns det endast ett avgörande från . Några enstaka mål har hänskjutits till Arbetsdomstolen för prövning. SNAU har lämnat ett åttiotal utlåtanden, varav merparten har avsett frågan om skälig ersättning och den anknytande frågan om uppfinningskategori. Det stora flertalet utlåtanden är från nämndens , och –lämnades bara sex utlåtanden. 3.5.2Kollektivavtal om arbetstagares uppfinningar De flesta bestämmelserna i uppfinnarlagen är som nämnts disposi- tiva, och i stor utsträckning har arbetsmarknadsorganisationerna för vissa delar av arbetsmarknaden också genom kollektivavtal reglerat frågor om anställdas uppfinningar på annat sätt än som föreskrivs i lagen. Men de tvingande bestämmelserna i uppfinnar- lagen – om arbetstagarens rätt till skälig ersättning och förbudet mot avtal om inskränkning i arbetstagarens förfoganderätt över uppfinning – får givetvis genomslag också på det kollektivavtalsreglerade området. Inom det privata näringslivet har kollektiva ramavtal styrt arbetsgivarens rätt till arbetstagares uppfinningar. Det senaste ramavtalet, det s.k. uppfinnaravtalet, slöts mellan (SAF, numera ) Huvuddragen i gällande rätt och (numera Förhandlings- och sam- verkansrådet PTK). Avtalet har antagits som kollektivavtal mellan berörda tjänstemannaorganisationer och till SAF anslutna branschförbund. I sak likalydande kollektivavtal gäller även för tjänstemännen vid de kooperativa och statsägda företagen, men i realiteten tillämpas uppfinnarlagen vid dessa företag. I uppfinnaravtalet har arbetsgivaren tillförsäkrats en förmånligare ställning med en mer vidsträckt rätt att överta anställdas patenter- bara uppfinningar än enligt uppfinnarlagen. I kollektivavtalet finns det tre uppfinningskategorier, de s.k. A-, B- och C-uppfinningarna. Till A- och B-uppfinningarna har arbetsgivaren en ganska omfat- tande rätt (jfr 3 § uppfinnarlagen). C-uppfinningar är fria uppfin- ningar, som arbetstagaren fritt får förfoga över. Uppfinningens användning skall falla utanför arbetsgivarens verksamhetsområde för att den skall klassas som en C-uppfinning. Enligt § 1 första punkten i uppfinnaravtalet klassificeras en upp- finning som en A-uppfinning när den har kommit till i samband med den anställdes tjänst eller särskilda uppdrag och uppfinningens användning faller inom arbetsgivarens verksamhetsområde. Det saknar betydelse om uppfinnarverksamhet utgör arbetstagarens huvudsakliga arbetsuppgifter. Det är tillräckligt att arbetet ingår som en av de uppgifter som den anställde har att ägna sig åt. En A- uppfinning motsvarar således både forskningsuppfinningar och andra tjänsteuppfinningar enligt uppfinnarlagens kategoriindelning. En arbetsgivare har en automatisk och exklusiv rätt till en A-upp- finning (§ 3 uppfinnaravtalet). Även om det inte krävs någon sär- skild överenskommelse för arbetsgivarens ensamrätt till sådana uppfinningar, skrivs det ofta en överlåtelsehandling för det fall arbetsgivaren exempelvis behöver styrka sin rätt inför en registre- ringsmyndighet. Enligt § 1 andra punkten i uppfinnaravtalet är en B-uppfinning en uppfinning vars användning faller inom arbetsgivarens verksam- hetsområde, men som likväl inte är en A-uppfinning. Uppfin- ningen skall alltså ha kommit till under andra betingelser än dem som gäller för en A-uppfinning. En B-uppfinning motsvarar enligt uppfinnarlagens kategorisering övriga uppfinningar. En B-upp- finning övergår visserligen inte med automatik till arbetsgivaren, Huvuddragen i gällande rätt utan det krävs viss aktivitet från arbetsgivarens sida. Men också till sådana uppfinningar kan arbetsgivaren överta all rätt. Först om arbetsgivaren meddelat att denne inte önskar någon rätt till en B- uppfinning, eller inte underrättat den anställde om sina förvärvsav- sikter , kan arbetstagaren fritt förfoga över upp- finningen. Arbetstagaren skall utan dröjsmål skriftligt anmäla en A- eller B- uppfinning till sin arbetsgivare (§ 2 uppfinnaravtalet). Eftersom en A-uppfinning tillhör arbetsgivaren automatiskt, blir en sådan an- mälan av mer formell karaktär. Däremot innefattar en anmälan av en B-uppfinning ett erbjudande till arbetsgivaren att förvärva hela rätten till uppfinningen. Arbetsgivaren har två olika meddelandeskyldigheter, en som rör kategoritillhörighet och en som rör arbetstagarens erbjudande av en B-uppfinning. Av § 2 i kollektivavtalet följer att från att anmälan om uppfinningen har gjorts, skall arbets- givaren skriftligt meddela arbetstagaren vilken kategori arbets- givaren menar att uppfinningen tillhör. Den uppfinningskategori som arbetstagaren har meddelat i sin anmälan blir gällande, om inte arbetsgivaren meddelat annan uppfattning inom tidsfristen. Vidare framgår det av § 3 i kollektivavtalet att arbetsgivaren från det att anmälan har mottagits skall underrätta den anställde om företaget vill utnyttja sina möjligheter beträffande en B-uppfinning (jfr 5 § uppfinnarlagen). A-uppfinningar omfattas däremot inte av någon meddelandeskyldighet, eftersom sådana uppfinningar automatiskt tillhör arbetsgivaren. Väljer arbetsgivaren att helt eller delvis avstå från sin rätt till en A-uppfinning, skall det ske genom ett meddelande till den anställde uppfinnaren. Arbetstagarens rätt att söka patent under arbetsgivarens betänketid är enligt uppfinnaravtalet en annan än uppfinnarlagens. En anställd uppfinnare får själv söka patentera en B-uppfinning tidigast efter anmälningsdagen. Om arbetstagaren har för avsikt att söka patent, skall uppfinnaren samråda med arbets- givaren om patentansökans utformning. En A-uppfinning kan en anställd uppfinnare endast söka patent på för egen del, om arbets- givaren uttryckligen avstått sin rätt till uppfinningen. Huvuddragen i gällande rätt Eftersom 6 § uppfinnarlagen om skälig ersättning är tvingande, föreskriver § 4 i uppfinnaravtalet att arbetsgivaren skall ge den anställde uppfinnaren skälig ersättning när rätt till en A-uppfinning har konstaterats eller om arbetsgivaren förvärvat rätt till en B-upp- finning. Lagens tvingande reglering av ersättningen innebär också att de beräkningsfaktorer som ges i lagen skall vägas in vid bedöm- ningen av den anställdes ersättningsrätt enligt kollektivavtalet. Ersättningsfrågor är dock ofta svåra att bedöma och det betonas därför i ingressen till avtalet att prövningen av ersättningen skall ske i en positiv anda. § 4 andra stycket i uppfinnaravtalet inne- håller en rekommendation om att ersättningen lämpligen bestäms till schablonbelopp. Av kommentaren till bestämmelsen framgår att det är lämpligt att betala ut en ersättning vid anmälan av uppfin- ningen (1 700–) och att en ytterligare ersättning utgår om uppfinningen patenteras eller anses värd att patentsökas (2 800–). Om det visar sig att schablonersättningen understiger vad som bedöms vara skälig ersättning enligt lagen, skall arbetsgivaren betala ut resterande belopp. I sammanhanget kan det nämnas att de angivna schablonbeloppen inte tillämpas på något enhetligt sätt av de kollektivavtalsbundna företagen, utan företagens ersättningsprinciper varierar kraftigt. hanterar den ekonomiska kompensationen genom nationella incentiveprogram. Andra företag strävar efter harmoniserade ersättningsnivåer på koncernnivå, för att undvika problem vid gemensamt uppfinnande över landgränserna. Det är emellertid brukligt med nationella variationer i förhållandet mellan låg- respektive höglöneländer. I § 4 i uppfinnaravtalet föreskrivs det att beslutet om ersättning kan omprövas på endera partens begäran om väsentligt ändrade förhållanden motiverar det (jfr 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område). Som exem- pel på ändrade förhållanden nämns i kollektivavtalet att uppfin- ningen kan ha minskat eller ökat i värde genom nya uppfinningar eller teknikens utveckling eller ändrade marknadsförhållanden. Redan utbetald ersättning kan arbetsgivaren däremot aldrig kräva tillbaka. Huvuddragen i gällande rätt Tvister om uppfinnaravtalets tillämpning på området avgörs vanligen av en särskild skiljenämnd, kallad (§ 7 uppfinnaravtalet). En sådan skiljedom har bindande verkan för parterna. Det finns inga uppgifter om hur många tvister som prövats av . Som framkommit är vissa högskoleanställda, lärare och i regel även andra forskare, undantagna från uppfinnarlagens tillämpnings- område (1 § andra stycket). De har därmed rätt att själva exploatera de eventuellt patenterbara uppfinningar som de presterar inom ramen för sin anställning. Syftet med den uttryckliga regleringen i uppfinnarlagen av lärares uppfinningar var inte att omreglera gällande förhållanden, utan lagen skulle kodifiera gällande rätt. Som framkommit i avsnitt 2.2 var den allmänna uppfattningen vid tiden för uppfinnarlagens genomförande att högskolan intog en särställ- ning. Det fanns inte heller något praktiskt behov för högskolan att i egenskap av arbetsgivare ta lärares uppfinningar i anspråk (se prop. 1949:101 s. 63 ff. och SOU 1944:27 s. 45 f.). De skäl som främst framförts till stöd för lärarundantaget är de särpräglade anställningsförhållanden som finns vid högskolan med den särskilda arbetsfriheten, den akademiska friheten (se 1 kap. 6 § högskolelagen). En lärares huvudsakliga skyldighet är att bedriva forskning och ha hand om utbildning. Läraren får själv fritt välja forskningsproblem och ämne, forskningsmetoder får fritt utvecklas och forskningsresultat får fritt publiceras. Läraren får också själv utforma sin undervisning och sitt undervisningsmaterial. En hög- skola beslutar endast om omfattningen av undervisningsskyldig- heten. Lärarundantaget uppfattas av många högskoleanställda som en garanti för att inte tvingas kommersialisera sina forskningsre- sultat eller sitt undervisnings- eller forskningsmaterial. Denna akademiska arbetsfrihet hänger samman med högskolans uppgift att bedriva forskning och utbildning. Den administrativa organisationen vid högskolan har därför av naturliga skäl inte varit ägnad att ta till vara och exploatera anställdas immaterialrättsligt skyddade alster. Det är inte, eller har i varje fall inte varit, hög- skolans verksamhetsområde eller uppgift att i egen regi förvalta Huvuddragen i gällande rätt eller exploatera immaterialrätter som tillkommit i undervisnings- eller forskningsverksamhet. Högskolorna har inte ansetts ha rätt att inlåta sig på exploatering av bland annat uppfinningar, vare sig det sker genom varuproduktion eller genom upplåtelse av licens- rätter. Sist men inte minst är lärare inte anställda för att uppfinna, skapa etc. Att en anställd lärare skapar något som är immaterial- rättsligt skyddat kan snarare betraktas som resultatet av en biverksamhet än som ett utslag av den anställde lärarens huvudverksamhet. Av bestämmelsen i 1 § andra stycket uppfinnarlagen framgår det att: Lärare vid universitet, högskolor eller andra inrättningar som tillhör undervisningsväsendet skall inte i denna egenskap anses som arbetstagare enligt denna lag. Arbetsgivare kan således inte med stöd av lagen åberopa någon rätt till uppfinningar som har gjorts av denna kategori av arbetstagare. Med begreppen universitet och högskola avses inte endast statliga lärosäten, utan dessa omfattar även privatägda högskolor med enskild huvudman som exempelvis i och i (se SOU 1980:42 s. 168). Även universitetssjukhusen skall i vissa delar av sin verksamhet anses vara lärosäten. Det gäller de delar som är upp- låtna för högskoleutbildning. inkluderas däremot inte, utan för där anställda forskare gäller uppfinnarlagens bestämmelser (se prop. 1949:101 s. 67). Det skall understrykas att undantagsregleringen inte är begränsad till högskoleområdet utan avser hela det offentliga utbildningsväsendet, dvs. alla lärosäten under statligt, kommunalt och landstingskommunalt huvud- mannaskap (se SOU 1980:42 s. 168). Lärarundantaget gäller således även vid bland annat kommunala grundskolor och gymnasieskolor. Det är endast patenterbara uppfinningar som omfattas av lärar- undantaget, dvs. sådana uppfinningar som svarar mot de krav på nyhet och uppfinningshöjd som uppställs i patentlagen. Om det är fråga om forskningsresultat som är uteslutna från patentskydd, t.ex. beskrivningen av en upptäckt, har forskaren ingen ovillkorlig rätt till sin prestation med hänvisning till det lagstadgade lärarun- dantaget för uppfinningar. Däremot kan forskningsresultatet mycket väl omfattas av annan immaterialrätt, exempelvis av upp- Huvuddragen i gällande rätt hovsrätt, och kan därför tillkomma den anställde forskaren. Till de anställdas upphovsrättsligt skyddsvärda prestationer har högskolan traditionellt nämligen inte gjort några anspråk (se Förslag till lag om rätt till litterära och musikaliska verk, lag om rätt till verk av bildande konst samt lag om rätt till fotografiska bilder, avgivna av därtill inom Kungl. förord- nade sakkunniga s. 67). Enligt 1 § andra stycket uppfinnarlagen skall lärare i denna egen- skap omfattas av lärarundantaget. Med specificeringen i denna egenskap avses markera att det endast är i den särskilda rollen av lärare som de anställda omfattas av bestämmelsen. Om någon är anställd dels som lärare, dels i annan befattning eller anställning gäller uppfinnarlagens bestämmelser för sådana uppfinningar som är skapade inom ramen för den andra befattningen eller anställ- ningen. Lagförarbetena till uppfinnarlagen har inte närmare utvecklat begreppet lärare (jfr dock SOU 1946:49 s. 37, prop. 1949:101 s. 66 f., SOU 1980:42 s. 166 och SOU 1996:70 s. 88). Att lärarbegreppet inte närmare belystes vid lagens tillkomst har sin bakgrund i att det inte gjordes någon direkt skillnad mellan högskole- lärare och annan vetenskaplig personal (se SOU 1944:27 s. 46). Sedan uppfinnarlagens tillkomst har de tjänstekategorier som kan anses omfattas av begreppet lärare varierat och delvis förändrats. vid högskolan har också varit föremål för ett stort antal utredningar och ett flertal författnings- ändringar. framgår det av 3 kap. högskolelagen att med lärare avses professorer och lektorer. Detta har förtydligats i 4 kap. 1 § högskoleförordningen. Där anges det att med lärare avses professorer, adjungerade professorer, lektorer, adjungerade lektorer, adjunkter, adjungerade adjunkter, forskarassistenter, biträdande lektorer, timlärare och gästlärare. Huvuddragen i gällande rätt Forskare inom hälso- och sjukvård En lärartjänst vid en högskola kan vara förenad med en anställning som läkare eller en annan anställning vid en hälso- och sjukvårds- enhet som är upplåten för medicinsk forskning eller utbildning (3 kap. 8 § högskolelagen, 4 kap. 2 § högskoleförordningen och 3 § lagen (1982:764) om vissa anställningar som läkare vid upplåtna enheter m.m.). Sådana kombinationstjänster består vanligen av en tredjedel preklinisk och klinisk forskning, en tredjedel undervis- ning och en tredjedel klinisk verksamhet. Denna kategori av arbets- tagare omfattas av lärarundantaget i egenskap av lärare och forskare. Däremot omfattas inte läkare i sin kliniska verksamhet av undantaget. Eftersom skillnaden mellan forskning och klinisk verk- samhet är diffus och ibland överlappande, kan det emellanåt vara svårt att fastställa om en person i viss situation agerar som lärare eller läkare. Forskare som inte är anställda som lärare Ser man till vad som anges i högskolelagen och högskoleförord- ningen finns det vissa kategorier av arbetstagare som eventuellt inte omfattas av lärarundantaget. Det gäller sådana personer som inte omfattas av lärarbegreppet, t.ex. av högskolan anställda assi- stenter, amanuenser och kliniska assistenter (se 5 kap. 1–2 och 8– 9 §§ högskoleförordningen, jfr 3 kap. 1 § högskolelagen). Det- samma gäller bland annat forskningsingenjörer och laboratorie- assistenter, som kan utöva eller bistå med forskningsverksamhet vid en högskola. Sådana kategorier av arbetstagare är inte anställda lärare i lagens mening och det är oklart om dessa arbetstagare omfattas av lärarundantaget. Forskarstuderande och postdoktorala forskare Doktorandutbildningen är en form av studier (1 kap. 4 § högskole- förordningen). Doktorander som finansieras genom lön från en institution är dock anställda och kan därmed inte ses som studenter i egentlig mening (se 5 kap. 3 § högskoleförordningen).