sou · GTB354d2 · 2006-01-01 00:00:00 — Kriminalvården har vidare att uppfylla sin serviceskyldighet enligt förvaltningslagen och bistå andra myndigheter i deras arbete. Inom ramen för gällande sekretessbestämmelser bör kriminal- vården därmed också utlämna erforderliga uppgifter som den andra myndigheten kan behöva för sitt arbete. I möjlig och erforderlig utsträckning bör kriminalvården också följa upp och hålla sig underrättad om de insatser och åtgärder som andra myndigheter vidtar under verkställigheten. Det bör ankomma på kriminalvården att kontinuerligt finna och utveckla lämpliga former för samarbetet. Det kan t.ex. röra sig om att utse kontaktmän hos respektive myndighet, informella nätverk eller rådgivande organ. Inom vissa områden, t.ex. psykiatrin, kan samarbetet underlättas om personal från sjukvården hyrs in eller anställs på deltid. Vidare kan det stå kriminalvården fritt att inrätta eller delta i tillfälliga eller mer permanenta samarbetsorgan för att lösa särskilda uppgifter. I sådana organ kan t.ex. kriminalvården ha en samordnande och samverkande roll. När det gäller dömda med ett mycket komplext vårdbehov och för vilka det föreligger en mycket hög risk för återfall i allvarlig brottslighet kan en gångbar väg vara att inrätta specialiserade arbetslag kring den dömde. Sådana arbetslag skulle kunna bestå av företrädare för olika myndigheter, t.ex. kriminalvården, social- tjänsten, missbrukarvården och rättspsykiatrin. Någon möjlighet att i lag ge detaljerade föreskrifter om lämpliga samarbetsformer inom olika områden låter sig dock inte göras. Detta måste också anpassas till lokala förhållanden. Samarbetet måste dock få en fast struktur och inte vara beroende av personliga kontakter och tillfälliga initiativ. Vad nu sagts bör gälla såväl vid verkställighet av fängelsestraff som skyddstillsyn. När det gäller verkställighet av fängelsestraff är det av särskild vikt att kriminalvården tar kontakt med andra myndigheter i mycket god tid före villkorlig frigivning. Detta gäller i synnerhet om den andra myndigheten, t.ex. , kommer att få överta ett ansvar som kriminalvården har haft i anstalt. Det får under inga omständigheter bli så att den andra myndigheten överraskas och tvingas till snabba åtgärder när tidpunkten för villkorlig frigivning är inne. Kriminalvården måste därför före den villkorliga frigivningen kontrollera att erforderlig kontakt har etablerats med andra myndigheter. Detta bör ingå som en naturlig del i verkställighetsplaneringen. Mot verkställighetens slut bör kriminalvården försäkra sig om att erforderliga kontakter med andra har etablerats. Vid verkställighet av fängelsestraff i anstalt försvåras kon- takterna mellan den intagne och företrädare för andra myndigheter av att den intagne inte kan besöka myndigheten. Även om det kan finnas möjlighet att ombesörja sådana kontakter genom telefon, brev eller tillfällig vistelse utanför anstalt bör det enligt kommitténs mening skapas ett större utrymme för andra myndigheter att verka i anstalterna. Det kan på samma sätt som för frivårdens del ske genom att lokaler i anstalterna upplåts för användning av tjänstemän från andra myndigheter, t.ex. . På så sätt kan också kontakterna underlättas mellan företrädare för kriminalvården och andra myndigheter. Kriminalvården och samhället 2005:54 Kommittén vill i detta sammanhang också framhålla möjligheten att utveckla s.k. visionsrum, se avsnitt 6.1. Ifråga om samhällstjänst gäller kriminalvårdens ansvar främst att etablera ett väl fungerande samarbete med myndigheter och organisationer som kan tillhandahålla arbetsplatser för de dömda. Hur detta på bästa sätt kan ske är en fråga för kriminalvården att avgöra. Kriminalvården har såväl på central som lokal nivå ett omfattande samarbete med polisen. Som exempel kan nämnas att kriminalvården beträffande vissa dömda underrättar polisen om permissioner, villkorlig frigivning m.m. Kriminalvården och polisen har också ett informationsutbyte i den underrättelseverksamhet som bedrivs inom respektive myndighet. Kriminalvården har också ett samarbete med polisen vid incidenter av olika slag. Det kan i anstalt gälla vid rymning och fritagningssituationer, vid försök till införsel av otillåtna föremål samt vid upplopp och andra ordningsstörningar. Om det framkommer uppgifter om före- stående eller begångna brott som ej är av bagatellartat slag vidare- befordras uppgifterna som regel till polisen. Det kan också bli aktuellt att göra brottsanmälningar till polisen. Vidare överlämnar kriminalvården narkotika och annan påträffad egendom till polisen. ansåg i sitt betänkande Säkert inlåst (SOU 2005:6) att samarbetet med polisen bör fördjupas och ges en fastare struktur. Vidare borde det dras upp tydliga gränser för kriminalvårdens och polisens ansvar i olika situationer. När det t.ex. gäller incidenter i anstalt bör kriminalvården enligt Rymnings- utredningen ha ansvaret för rena ordningsstörningar utan brott medan incidenter som innefattar brott bör handhas av polisen. Det närmare samarbetet borde dock fastställas av polisen och kriminalvården i samråd. Om samarbetet visar sig inte fungera tillfredsställande borde det övervägas att utse sambandsmän som placeras vid respektive organisation. uppmärksammade rymningar har kriminalvården förstärkt samarbetet med polisen. fick en särskilt tillsatt säkerhetsgrupp i uppdrag att bl.a. utveckla formerna för underrättelsesamarbetet med polisen och att övergripande samverka med polisen. Gruppen fick också i uppdrag att utarbeta former och ett konkret innehåll i samarbetet med polisen på olika nivåer. Kommitten delar uppfattning att ansvarsfördelningen mellan kriminalvård och polis i olika situationer inte är helt klar och att det behövs en fastare struktur för samarbetet myndigheterna emellan. Som uttalat bör ansvarsfördelningen vid olika incidenter och underrättelsearbete inte läggas fast i lag. Det får istället ankomma på kriminalvården och polisen att kontinuerligt finna lämpliga gränsdragningar för detta. Kriminalvården och polisen bör också utveckla formerna och innehållet i sitt samarbete. Det gäller i viss mån även mellan frivården och polisen. Som nämnts pågår det redan ett sådant arbete inom kriminalvården och polisen. Kommittén ser därför inte någon anledning att närmare gå in på detta. Om den dömde missköter sig och begår ett nytt brott kan fråga uppkomma om kriminalvården även vid bagatellartad brottslighet bör anmäla brottet till polisen. Det nya brottet är kanske i jämförelse med det tidigare brottet till påföljden utan betydelse. Så kan vara fallet om den intagne är dömd till ett mycket långt fängelsestraff och gör sig skyldig till ett olaga hot som är av mindre allvarligt slag. Den dömdes beteende kan också ha föranlett en disciplinär åtgärd från kriminalvårdens sida som skulle kunna anses som en tillräcklig sanktion. Utgångspunkten bör dock enligt kommitténs mening vara att kriminalvården skall anmäla all brottslighet till polisen. Den dömde kan vara föremål för annan brottsutredning som gör att det sammantaget bör leda till en påföljd. Polis och åklagare är också bäst skickade att avgöra om förundersökning skall inledas och bör föranleda åtal. Frågan behandlas vidare i några speciella fall i avsnitt 20.3.3. Ifråga om överlämnande av upphittade föremål till polisen hänvisas till avsnitt 21.2.3. Det är av stor betydelse att sekretessbestämmelser inte ställer hinder i vägen för ett effektivt samarbete mellan kriminalvården och andra myndigheter. är det av stor betydelse att skyddet för den dömdes integritet beaktas. Enligt vad kommittén erfarit finns det vissa svårigheter för kriminalvården att få ta del av behövliga uppgifter från bl.a. samt hälso- och sjukvården. Det kan också behövas ändrade regler vad gäller möjligheten att lämna ut uppgifter till exempelvis polisen. Det har dock inte funnits möjlighet för kommittén att inom tidsramen närmare ta ställning till behovet och hur ett förbättrat informationsutbyte kan åstadkommas. Kommitténs förslag och bedömning: Kriminalvården bör underlätta och främja de ideella organisationernas arbete med stöd och hjälp till de dömda. De organisationer som systematiskt och med god kvalitet verkar inom anstalterna bör kunna erbjudas lokaler för sin verksamhet i anstalterna. Det finns ett flertal ideella organisationer som erbjuder ett komplement till kriminalvårdens verksamhet. () tillhandahåller stöd och annan andlig vård vid bl.a. anstalterna. Det finns cirka 130 ledamöter i nämnden. Det finns företrädare för , frikyrkorna, katolska kyrkan och muslimska församlingar. Verksamheten samordnas av kristna råd och omfattar själavård, enskilda samtal och gudstjänster samt besöksgrupper. har verksamheten också tagit sikte på frigivnings- förberedande insatser och de långtidsdömdas situation. frivilliga samhällsarbetare () är ett brett förbund med medlemmar som har frivilliga uppdrag inom bl.a. kriminalvården, psykiatrin och . RFS organiserar övervakare inom kriminalvården och anordnar besöksgrupper på anstalter och häkten. Röda Korset anordnar besöksverksamhet på ett stort antal anstalter och häkten. Blivande besökare genomgår en rekryterings- intervju där lämpligheten för uppdraget prövas. Därefter följer utbildning i etik och samtalsteknik samt information om kriminalvården och dess regler för anstalts- och häktesbesökare. Kriminellas Revansch i Samhället () finns på ett stort antal orter. är en kamratstödjande förening som riktar sig till före detta kriminella eller missbrukare som bestämt sig för att bryta med sitt tidigare liv och försöka ta tillbaka en plats i samhället. Tanken är att hjälpa människor som friges från fängelse att hålla sig borta från kriminalitet och droger genom att erbjuda dem ett nytt, hederligt och drogfritt socialt nätverk. Föreningen har funnits . De aktiviteter som erbjuds är bl.a. teaterverksamhet, träning, kvinnoverksamhet, pappa/barnverksamhet, skolinforma- tion samt stöd och fadderverksamhet efter villkorlig frigivning. Föreningen består av f d intagna, anställda och medlemmar i ideella föreningar. Föreningen vill fungera som en brygga mellan kriminalvård och samhälle. Verksamheten syftar till att ge personer efter avtjänat fängelsestraff samt deras familjer stöd och hjälp. Föreningen anordnar bl.a. besöksgrupper på anstalter och erbjuder bl.a. föräldrastödskurser, hjälp med att etablera kontakt med myndigheter och behandlingsenheter samt aktiviteter för vuxna, barn och ungdom. Riksbryggan svarar för samordningen av verksamheten i de sju lokalavdelningarna. Hela människan är en rikstäckande förening för socialt arbete på grund. Inom Hela människan finns bl.a. sjuttio byråer för Rådgivning i alkoholfrågor (), som samarbetar med kriminal- vården. kan enligt förordningen (2002:954) om statsbidrag till vissa organisationer inom kriminalvårdens område lämna statsbidrag till ideella organisationer som bedriver sådant arbete inom kriminalvården som är ägnat att främja dömdas anpassning i samhället. Bidraget utgår företrädesvis till frigivnings- förberedande arbete i anstalt och häkte samt till stödjande insatser efter frigivningen. Bidrag utgår däremot inte för brotts- och missbruksrelaterad programverksamhet, utan sådan verksamhet finansieras i annan ordning. Enligt kommitténs mening utgör frivilligorganisationerna ett mycket värdefullt komplement till kriminalvårdens arbete. Det kan röra sig om stöd och hjälp till enskilda personer eller mer allmän verksamhet, exempelvis i form av att tillhandahålla platser för samhällstjänst och sysselsättning. Några organisationer kan också erbjuda missbruks- eller annan vård, t.ex. vid ett behandlingshem. Kommittén behandlar inte här upphandlad verksamhet för vilken kan utgå särskild ersättning, t.ex. verksamhet vid behandlingshem eller särskild programverksamhet. Det bör dock betonas att företrädare för organisationerna ofta kan bistå med god kunskap om sådan verksamhet. Många av de som döms till en kriminalvårdspåföljd har en djup misstro mot myndigheterna och dess företrädare. De ideella organisationerna kan erbjuda ett stöd utan att framstå som företrädare för en myndighet. Organisationernas arbete kan därför överbrygga misstron mot myndigheter och leda till att den dömde accepterar insatser och åtgärder även inom kriminalvårdens ram. Med anledning av detta bör kriminalvården försöka underlätta för och främja de ideella organisationernas arbete inom kriminalvården. Ett sådant sätt är att, med beaktande av kraven på ordning och säkerhet, upplåta plats i anstalter för organisationer Kriminalvården och samhället 2005:54 som systematiskt verkar inom kriminalvården. Det bör också finnas utrymme för samråd med ideella krafter i samband med upprättande av verkställighetsplaner. Kriminalvårdens samarbete är begränsat till förhållandevis få organisationer. Det är enligt kommitténs mening önskvärt att fler organisationer finns tillgängliga på anstalterna. En förutsättning för att ett mer formbundet samarbete skall kunna komma till stånd bör dock vara att föreningen uppvisar viss stabilitet och har en god kvalitet i sin verksamhet. Detta bör inte hindra att kriminalvården försöker få till stånd ett samarbete med ideella organisationer som annars inte brukar ha ett samarbete med kriminalvården, t.ex. lokalt föreningsliv. När det gäller det närmare samarbetet bör anvisningar lämnas av kriminal- vården. har arbetet med individuell verkställighets- planering blivit mer strukturerat. Det har vid olika tillfällen införts bestämmelser om verkställighetsplanering av varierande innehåll. gäller att en individuell plan för verk- ställigheten i princip alltid skall upprättas. När det gäller verkställighet av fängelsestraff i anstalt finns bestämmelser om upprättande av behandlingsplan för varje in- tagen i 6–7 §§ KvaF. Vidare berörs i 5 § KvaL samverkan vid planläggningen mellan kriminalvårdens olika organ och andra samhällsorgan samt samråd med den intagne. I 5 kap. 3–4 §§ frivårdsförordningen finns regler om upprättande av plan för övervakningen för den som dömts till skyddstillsyn eller ställts under övervakning efter villkorlig frigivning. När det gäller s.k. kontraktsvård finns bestämmelser om särskild behand- lingsplan i 28 kap. 6a § och 30 kap. 9 § . I 27 kap. 4 § och 28 kap. 5 a § finns bestämmelser om att en arbetsplan skall upprättas när föreskrift om samhällstjänst meddelats. Vid verkställighet av kortare fängelsestraff genom intensiv- övervakning med elektronisk kontroll finns det inte i lag eller förordning någon bestämmelse om verkställighetsplan. Däremot har KVS föreskrivit (KVVFS 2005:1) att frivården skall upprätta en individuell plan för verkställigheten. Dessutom finns i IövL regler om att individuella föreskrifter och anvisningar skall ges om vad som skall gälla för verkställigheten. KVS har lämnat detaljerade föreskrifter och allmänna råd om planering av kriminalvårdspåföljd (KVVFS 2004:19). Andelen dömda för vilka verkställighetsplaner upprättats varierar stort mellan olika enheter och på många enheter görs inte fullständiga planer för intagna med strafftider mellan en–. Enligt KVS årsredovisning uppgick andelen upprättade verkställighetsplaner för skyddstillsynsdömda till . För villkorligt frigivna som inte fått sin plan upprättad i anstalt uppgick andelen till . Av KVS riktlinjer framgår bl.a. att det till grund för verkställighetsplanen skall ligga en utredning i syfte att kartlägga risker, behov och andra förutsättningar som har betydelse för innehållet i verkställigheten och för möjligheterna att minska risken för återfall i brott. Utredningen skall resultera i en skriftlig risk- och behovsprofil. Profilen utgör en sammanställning och värdering av identifierade risker, behov och andra viktiga faktorer. I profilen ges också en samlad bedömning av risken för återfall i brott. Den skall vidare innehålla förslag på hur säkerhetskrav samt behov av omvårdnad och påverkan kan tillgodoses under verkställigheten. Så snart omständigheterna påkallar det och möjlighet finns skall särskilda risk- och behovsinstrument användas. Inom kriminalvården används följande instrument för risk- och behovsanalys. ASI1 är en strukturerad intervjumetod som används för att bedöma vilka behov den dömde har inom sex livsområden; fysisk hälsa, arbete och försörjning, alkohol och narkotika, kriminalitet, familj och umgänge samt psykisk hälsa. Metoden går ut på att kartlägga den aktuella situationen och se vilka ytterligare utredningar som behövs. Som ett komplement till ASI arbetar kriminalvården med AUDIT2 och DUDIT3, som utvecklats för att identifiera personer med alkohol och drogrelaterade problem. Med hjälp av AFF (ASI Feedback ) görs en sammanfattning av samtalet kring den dömdes behov och en återkoppling med den dömde. 1Addiction Severity Index. 2Alcohol Use Disorders Identification Test. 3Drug Use Disorders Identification Test. MAPS4 är en intervjumetod som innebär att behandlaren ställer fria frågor baserade på en särskild modell för att ta reda på hur motiverad en missbrukare är att börja förändringsarbete på de områden som visat sig viktiga i ASI-intervjun. Genom att bedöma i vilken förändringsfas den dömde befinner sig kan lämpliga insatser väljas. Den del av MAPS som går ut på att bestämma förändrings- fasen kallas MAPS-change. Vidare finns MAPS-goal där inter- vjuaren och den dömde kommer fram till vilka realistiska mål som finns på varje område och hur de skall nås. ASI/MAPS används i förhållandevis stor utsträckning på såväl häkten och anstalter som inom frivården. På häkten och anstalter utförs utredningen ofta av särskilda utredare med socionom- examen. Inom frivården är det ofta frivårdsinspektörer som genomför utredningen. använder kriminalvården ett IT-system där resultaten från läggs in. Den dömde kan därigenom lättare följas genom hela verkställigheten. Det går också att få fram rapporter om det samlade klientelets eller vissa gruppers situation, vilket kan underlätta verksamhetsplaneringen. Vidare anses systemet innebära mindre risk för godtycke samt bättre förutsättningar för dokumentation och utvärdering av arbetet. Det finns en målsättning inom kriminalvården att använda ASI/MAPS på samtliga som dömts till en kriminalvårdspåföljd. Kriminalvården har börjat använda ASI även på personut- redningsstadiet. Enligt uppgift tar en ASI-utredning normalt att utföra. HCR-205 är ett instrument för bedömning och hantering av risken för framtida våld. Det används bl.a. på riksmottagningarna i Kumla och Hinseberg som underlag för förslag till särskilda villkor enligt 7 § tredje stycket KvaL samt emellanåt inför beslut om vistelse utanför anstalt m.m. Modellen innefattar tio historiska (statiska) riskfaktorer, fem kliniska och fem kontextuella. De sista tio faktorerna är dynamiska och bedömningen bör därför göras om var sjätte månad. Varje riskfaktor bedöms som föreligger ej, föreligger delvis eller föreligger. Andra faktorer av vikt kan också vägas in. Utredningen utmynnar i en kvalitativ bedömning av tänkbara framtida risksituationer. 4Monitoring Area and . 5HCR-20 har fått sitt namn av att den består av tjugo Historical, Clinical and riskfaktorer. SARA6 är en klinisk checklista över riskfaktorer för partnervåld och består av tjugo punkter. Den används på flera håll inom kriminalvården, bl.a. på frivården som en del i urvalsfasen till det nationella programmet Våld inom nära relationer. Även på anstalt används instrumentet, t.ex. vid riksmottagningarna i Kumla och Hinseberg. Modellen har utvecklats som ett beslutsstöd för bl.a. kriminalvården. Användaren bör ha specialistkunskaper i person- undersökningar och inom området partnervåld. SVR-207 är utvecklat för att bedöma risken för sexuellt våld och används främst på anstaltsavdelningar för sexualbrottsdömda och på riksmottagningarna. Metoden är utvecklad för att användas av psykologer och psykiatriker. Användaren bör ha särskild kompetens i personundersökningar och i studiet av sexuellt våld. Flera av punkterna i SVR-20 värderar faktorer som är direkt relaterade till psykiska störningar. Som regel krävs medverkan av särskild expertis för sådan värdering. Metoden används även på sexualbrottsavdelningar. BERIT8 är ett nytt beslutsstöd som på uppdrag av KVS ut- vecklats av . Instrumentet skall framför allt användas av kriminalvårdsinspektörer vid riskbedömningar inför beslut om t.ex. placering, permission, besök, övervakning vid villkorlig frigivning och kontaktfrekvens under övervakning. Modellen går bl.a. ut på att ge riktlinjer ifråga om kontakt bör tas med expert (t.ex. psykolog eller psykiatriker) före beslut samt hur ett eventuellt expertutlåtande skall granskas. Ett stort antal kriminalvårdsinspektörer genomgår utbildning i . Härutöver kan nämnas att har på kriminalvårdens uppdrag genomfört utbildning i forensiska riskbedömningar för elva läkare, psykologer och andra experter inom kriminalvården. Efter genomgången utbildning skall experterna kunna göra mycket kvalificerade riskbedömningar. Enligt uppgift behövs fler utbildade experter. Utbildningen är dock förhållandevis dyr och kriminalvården anser sig inte ha råd att köpa in fler kurstillfällen. initialplaceras inte dömda på någon särskild avdelning för utredning. Undantag gäller för riksmottagningarna på Kumla och Hinseberg. Där initialplaceras dömda som kräver särskild utredning 6Spousal Assault Risk Assessment Guide. 7Sexual Violence Risk-20 (Tjugo riskfaktorer ingår i modellen). 8Beslutsstöd för riskbedömningar inom kriminalvårdsverksamhet. av risk- och behovsskäl. Detta gäller i första hand de som dömts till längre fängelsestraff (för män och för kvinnor). En intagen som redan undergår verkställighet kan undan- tagsvis placeras på avdelningen, t.ex. efter ny dom eller rymning. Utredningen färdigställs normalt inom fyra–. Risk- profilen skall innehålla en beskrivning och värdering av de faktorer som är relevanta inför beslut om särskilda villkor och övrig säkerhetsbedömning. Behovsprofilen skall innehålla relevanta faktorer och ge övergripande förslag ifråga om placering i anstalt eller anstaltsavdelning och verkställighetsinnehåll. I tillämpliga fall skall utredningen innehålla ett förslag till beslut enligt 7 § tredje stycket KvaL. Ansvaret för utformning av verkställighetsplanen ligger sedan hos den anstalt där den intagne placeras efter vistelsen på riksmottagningen. En verkställighetsplan är uppdelad i tre avsnitt. I avsnitt A antecknas uppgifter om den dömde samt vilken enhet och tjänsteman som är ansvarig för planeringen. Vidare antecknas uppgifter från risk- och behovsutredningen. Det gäller dels bakgrundsfaktorer (statiska) och var dessa uppgifter hämtats ifrån. Dels gäller det dynamiska faktorer med uppgift om utredaren och klienten anser att det föreligger ett förändringsbehov eller ej. Härefter antecknas i avsnitt B en sammanfattande bedömning (risk- och behovsprofil) beträffande risken för återfall i brott och misskötsamhet under verkställigheten, positiva faktorer som minskar risken för återfall i brott, faktorer som behöver hanteras/bearbetas för att minska risken för återfall samt risken för misskötsamhet under verkställigheten, den dömdes motivation till förändring och hinder för förändring. I avsnitt C antecknas slutligen en plan för verkställigheten. I denna del anges individuellt prioriterade insatser utifrån bedömningen i avsnitt B och tillgängliga resurser. Förutom den dömdes behov, mål och delmål samt vem som skall göra en insats antecknas tidplan och tidpunkt för målrevision. Den dömdes kommentar till planen antecknas. Såväl den dömde som den ansvarige tjänstemannen skriver under avsnitt C. Det är endast avsnitt C som den dömde får ta del av. När alla uppgifter antecknats sparas de som en dokumentfil på en disk i det lokala nätverket. När ansvaret för den dömde övergår till en annan enhet skickas filen över till denne med hjälp av e-post. Ofta skrivs dokumentfilen ut på papper och läggs i akten. Det lär inte sällan förekomma att utredaren på den nya enheten lägger in samma uppgifter på nytt i en ny mall.