sou · GTB3112 · 2006-01-01 00:00:00 — Den rådande maktordningen är inte statisk, utan föränderlig, om än trögrörlig eftersom den är institutionaliserad i form av Demokrati på svenska? arbetsrutiner och konventioner i till exempel myndigheter och organisationer, partier och föreningar. Ordningen formas löpande efter de krav och den kritik, de konstellationer och allianser som formeras i den ständigt pågående kampen om dagordningen (jfr Carnoy & , 1985; Batsleer & Humphries, 2000). De strategier som underordnade utvecklar för att hantera eller påverka sin livssituation har både många olika ansikten och många konsekvenser, något som återspeglats i de olika bidragen. Strategi- erna kan vara offensiva och defensiva. De kan syfta till särorganise- ring eller till att åstadkomma förändring inifrån. De kan vara ut- åtriktade och organiserade, exempelvis i form av sociala rörelser och föreningar, aktionsgrupper och protestaktioner riktade mot såväl situationen i som i forna hemländer, men de kan också anta mer tysta, osynliga och oorganiserade former. Utifrån exempel från det mångetniska diskuterar och i sitt bidrag just det arbete som föreningar bildade på etnisk grund bedriver. I relation till polari- seringens, underordningens och den sociala exkluderingens reali- teter noterar de framväxten av en rik flora av sociala rörelser bland invandrare, inte minst bland kvinnor, rörelser som de menar allt för sällan uppmärksammas. Liksom Mulinari och lyfter de fram intersektionalitetsperspektivet som centralt när det gäller att närmare belysa och förstå dynamiken i hur ojämlikheter kon- kret skapas, återskapas – och hur de motstås. Det arbete som de rörelser och uppehåller sig vid konkret bedriver ten- derar allt för ofta att skymmas av dominerande uppfattningar om invandrare och invandrarföreningar i allmänhet och invand- rarkvinnor och deras engagemang i synnerhet. Enligt dessa kate- goriska uppfattningar har invandrarkvinnor framstått som offer endera för strukturen eller för kulturen, hotade av sin underordnade ställning på svensk arbetsmarknad, sina föråld- rade traditioner och, framför allt, sina män. Problembilden av passiva, traditionstyngda invandrarkvinnor är, menar och , starkt onyanserad, för att inte säga missvisande. I sitt bidrag lyfter de fram en rad exempel på ett starkt sociala aktörsskap bland kvinnor med utländsk bakgrund. Inte minst i skol- och utbildningsrelaterade frågor, i vid mening, där medveten- heten om den utsortering på etnisk grund som förekommer har upprört och lett till en successiv formering av skilda strategier för att underlätta barnens skolgång och bidra till en mer jämlik utbild- ningssituation i det svenska samhället. Det är, understryker Demokrati på svenska? och Reichel, viktigt att kampen mot såväl gamla som nya former av förtryck och för social inkludering inte tolkas i snävt etniska eller kulturella termer. Den har snarare ett allmänmänskligt värde – i strävan efter erkännande och lika behandling – och bär på en rad resurser av allmän karaktär. Gemensamma erfarenheter av en till- varo i utanförskapets frambringar socialt igenkännande. Oavsett var man kommer ifrån blir man inskriven i kategorin invandrare – och rutinmässigt behandlad som sådan. Detta bidrar i sin tur till en känsla av social närhet. De menar att det groende nätverksbygget har en gränsöverskridande potential i den meningen att det går bortom snävt etniskt och nationellt definierade intressen eller erfarenheter. Engagemanget stimulerar till utbyte av erfaren- heter och bilder av världen såväl som gemensamt skapande av gränsöverskridande kulturella symboler, som sammantaget under- lättar uppkomsten av politisk solidaritet. Det är inte alltid som politiskt handlande kanaliseras genom eta- blerade, officiella ramar för deltagande och inflytande. Det aktörss- kap som och beskriver tar allt som oftast form på politikens bakgård, bortom rikspolitikens storslagna löften och visioner, bortom kapitalstarka finansiärer och TV-kamerornas ljus. Detta gör att engagemang och handling allt för ofta förblir osynligt eller helt enkelt ses som uttryck för en apolitisk hållning, i den meningen att det inte inordnas i traditionella kanaler för politisk handling. Politisk handling måste dock, liksom politisk ickehand- ling, förstås utifrån dess egna villkor. Givet de förutsättningar som omger boende i mångetniska för- ortsmiljöer runtom i landet ter sig den politiska misstro och det icke-röstande som uppehåller sig vid i sitt bidrag inte som särskilt anmärkningsvärd. Den reserverade hållning till svensk demokrati som misstron uttrycker bör nämligen i allt väsentligt förstås just i relation till frågan om vem svensk demo- krati egentligen är reserverad för. Vem anses tillhöra det svenska? Vem definieras ut som icketillhörande, som främling? Också miss- tro och ickeröstande kan uttrycka ett slags motstånd, om än både tyst och oorganiserat. Valet att inte utnyttja sin rösträtt på valda- gen kan förmedla väl så viktiga budskap. Den reserverade hållning till invandrare som förekomsten av diskriminerande praktiker inom en rad nyckelarenor i svensk demokrati vittnar om, bidrar fortsatt till att förvisa stora delar av befolkningen till en tillvaro på demokratins bakgård, i situationer där de har svårt att föra sin egen talan och ta plats på jämlika villkor. En sådan behandling resulte- Demokrati på svenska? rar, i sin tur, bland de förvisade i en allt mer reserverad hållning till demokratins skyltfönster. Den politikerskepsis och det ickerös- tande som tillhör politikens vardag på många platser i städer- nas mångetniska utkanter förefaller i mångt och mycket vara en alarmerande konsekvens av en maktordning som visserligen inklu- derar kategorin invandrare i en svensk demokratisk gemenskap, men det är fråga om en villkorad inkludering, en inkludering som äger rum genom underordning.4 återger i sitt bidrag projektledaren möte med en långtidsarbetslös man, som i sitt forna hemland varit en fram- gångsrik konstnär. Mötet åskådliggör dels hur delaktighet är intimt förbundet med känslan av att höra till det samhälle man bor i. Hur än försökte övertyga konstnären om hur viktigt det är att engagera sig i svenskt samhällsliv, återkom han till ett och samma konstaterande: det är inte mitt samhälle. Mötet åskådliggör dels givandets ojämlika rationalitet, som vi nämnde tidigare. säger sig vara besviken på de politiska erbjudanden som ständigt lyder: Kom och påverka! Han påminner oss om det nödvändiga i att se relationen mellan den som ger och den som får erbjudandet, som en hierarkisk relation. Konstnärens val att inte hörsamma erbjudandet om att ta plats i svenskt samhällsliv har en bestämd rationalitet. Denna rationalitet är viktig att uppmärksamma, eftersom konstnä- ren inte är ensam. Hans val förmedlar, som vi tolkar det, följande budskap: Nej tack, jag tar inte emot Era gåvor. Inte på de här vill- koren! För att förstå de diskriminerande mönstren i samtida svensk demokrati som uppmärksammats i antologin är det nödvändigt att granska den historiska kopplingen mellan nation, nationalism och demokrati.5 Vi behöver erinra oss om att det historiskt var nationen som så att säga kom att befolka demokratin. Liberala demokra- tier etablerades som ett led i moderniseringen, där flera processer löpte parallellt och i symbios med varandra, däribland uppkomsten av ett kapitalistiskt produktionssätt, en centraliserad statsapparat och nationsbyggandet. Demokrati föddes genom nationstillhörig- 4 För en vidareutveckling av begreppet inkluderande underordning, se Mulinari & bidrag. 5 Avsnittet bygger på ett resonemang som utvecklats i andra sammanhang, till exempel (2005) och Tesfahuney & (under utgivning). Demokrati på svenska? het, konstaterar historikern (1992: 10). De är till sin natur förenade och de kan inte till fullo förstås annat än genom denna förening.6 Inom nationalismforskning brukar man tala om den senare delen av som nationalismens eller nationsbyggandets era. Från och med nu blev nationalismens organisationsprincip – ett territo- rium, en nation, ett folk, ett språk, en kultur – såväl inåt som utåt, till ett överordnat samhällsideal, som formade allt större delar av, till att börja med, . Det var nu nationens andliga identitet, snarare än kungens gudomliga kropp, som befäste territoriet och befolkningen som en ideal abstraktion (Hardt & Negri, 2003: 91). Nationen blev den yttersta förutsättningen för möjligheten till mänskligt handlande och det sociala livet självt (a.a., s. 96). Det blev i det närmaste omöjligt att ens tänka kring gemenskap utanför eller bortom de sammanflätade organisationsprinciperna Suveräni- tet, Territorium, Nation, Enhetskultur. Ingenstans var, eller är, dock denna princip för mänsklig samvaro särskilt rimlig som beskrivning av den sociala tillvaron. I nationen som föreställd gemenskap (, 1993), och dess premiss om det kulturellt homogena Folket, överskreds dock på ett effek- tivt sätt en rad komplexa relationsmönster och levnadsvillkor. Genom sin blotta existens har etniska minoriteter och migranter alltid utgjort något av en anomali i denna national order of things (Malkki, 1997). Inom denna nationella doktrin, som kom att sätta sin prägel på såväl vetenskap som politik har rörelse, migration, flöden och skillnad varit liktydigt med läckage, överflöd och över- skridande. De indelningar som kännetecknar doktrinen har innebu- rit att skillnader, rörelser och förändring underordnats och för- ståtts utifrån det stabila, det lika och det förutsägbara (Tesfahuney, 2005). Den föreställda nationella gemenskapen inger, bland dem som räknas in i den, en högst paradoxal känsla av tillhörighet. Para- doxen ligger i att den skapade känslan av trygghet bygger på en ständigt närvarande, gnagande känsla av otrygghet eller rädsla – för de och det som, inom såväl som utom den nationella gemen- skapen, anses störa Ordningen och Enheten: De rörliga, de territo- riellt obundna, invandrarna (Tesfahuney & , under ut- givning). I och med det framskridande nationsbyggandet blev således nationen det suveräna politiska subjekt som skulle representeras i 6 Samtliga översättning av citat till svenska är författarnas egna. Demokrati på svenska? I genomfördes till exempel 1866 en genomgripande representationsreform och den ståndsriksdag som tillsammans hade representerat de fyra ständerna prästerskap, adel, borgare och bönder ersattes nu av en gemensam nationalförsam- ling. Riksdagsmännen var inte längre satta att representera de fyra ständernas särintressen, utan hela den svenska nationens intresse.7 Själva idén om Folket som föreställd gemenskap har i liberala demokratier, liksom i andra politiska regimer, till sin funktion stängt ute, som den har inkluderat. Folkstyre, en av demokratins mest fundamentala principer, kom successivt att bli synonymt med styre för folk som är som oss. Etnisk tillhörighet blev avgörande för demokratins sätt att fungera allt- eftersom de praktiker av inne- och uteslutning som nationsbyg- gandet bar på integrerades som självklara logiker i det demokratiska systemet. Ett demokratiskt styrelsesätt antogs, enligt en nationell doktrin, självklart förutsätta folklig gemenskap och, mer precist, en i något avseende kulturellt homogen befolkning. Det blev i detta sammanhang omöjligt att ens föreställa sig demokratiska styrelseformer bortom en nationell eller nationalstatlig inramning. Strukturell diskriminering med etniska förtecken, som stått i förgrunden i antologin, speglar syns det oss ett mer fundamentalt demokratiskt dilemma, nämligen gapet mellan å ena sidan demo- kratiska visioner och ideal och å andra sidan den faktiskt existe- rande demokratins realiteter och praxis. Den pekar på en baksida hos den liberala demokratiuppfattningen och då i synnerhet dess grundläggande premiss – att individer i grund och botten står fria från olika slags statushierarkier i samhället. Individer föds, enligt formen, fria och jämlika. Offentligheten förutsätts därmed vara en arena där individer, då de medverkar i det pågående samtalet, kan bortse från sådant som skillnader i ursprung eller förmögen- het. På denna arena antas alla kunna samtala som om de vore jämlika. Denna liberaldemokratiska premiss avskärmar emellertid, har en rad kritiker hävdat, tankefiguren den fria och jämlika individen från i samhället faktiskt existerande villkor. I realiteten regleras offentligheten av en rad, allt som oftast informella, etikettsprinci- per, som effektivt förhindrar somliga från att delta som jämlikar. Maktrelationer kan, som statsvetaren (2003) påpekat, 7 representationsreform diskuteras utförligt av (2000). Demokrati på svenska? inte sättas inom parantes, som om de inte fanns. Allas röst väger inte lika tungt i den ständigt pågående kampen om dagord- ningen. Alla ingår vi, konkret, i en rad relationsmönster, vilket ger oss olika förutsättningar och utgångspunkter i våra möten med var- andra. Den liberala demokratin har aldrig varit etniskt neutral och dess institutioner är alltid präglade av den majoritet som bär upp dem (, 1992; Kymlicka, 2001). Etnicitet eller ras utgör, tillsammans med konfliktdimensionerna klass och kön, i den libe- rala demokratin inneboende, strukturerande principer.8 Det är här viktigt att inte betrakta dessa dimensioner som autonoma och separata maktstrukturer, utan att lyfta fram det kvalitativt annorlunda tillstånd som uppstår genom den simultana effekten av kön, klass och ras (de los , 2005) och att när- mare iaktta de ojämlika förutsättningar som detta tillstånd ger olika människor när det gäller att konkret ta plats på politikens spel- plan. Med hänvisning till den politiska filosofen (2000: 4) kan konstateras att den liberala demokratin är paradoxal i sig, i den meningen att demokratisk praxis alltid förutsätter en gränsdragning mellan vi och de, de som hör till demos och de som befinner sig utanför. Det är själva förutsättningen för utövande av demokratiska rättigheter. Relationen mellan demo- kratiska löften och de faktiska villkoren för att dessa löften ska kunna infrias kan närmast jämföras med givandets rationalitet. Samtliga erbjuds att som jämlikar ta plats i den demokratiska gemenskapen, men de som inkluderas förutsätts dela gemenskapens essentiella värderingar. För att gemenskapen över huvud taget ska kunna ha några essentiella värden behöver den, för att följa Mouffes resonemang, utestänga och i någon mening vara exklusiv, snarare än inklusiv. Demokratin är visserligen inte kon- ceptuellt nationsbunden (, 2002), men demokratiskt styre har ändå, åtminstone hitintills, kommit att starkt präglas av en underliggande, monokulturell tendens. En angelägen politisk fråga är förstås huruvida en monokulturell, reserverad demokrati kan anses legitim, lämplig eller tidsenlig. 8 Den liberala demokratins rangordning längs etnicitet eller ras diskuteras bland annat av , 1993, 2002; Mills, 1997, Winant, 2001; Marable, 2002. För motsvarande resonemang om konfliktdimensionerna kön och klass, se till exempel Pateman, 1988; di , 1991; , 2002; Miliband, 1994; , 1995. Demokrati på svenska? För en inkluderande demokrati Människors bundenhet till bestämda platser har varit ett viktigt drag i den moderna idén om Staten, som i sin tur legat till grund för världens indelning i territoriellt avgränsade nationalstater. Det är i enlighet med denna doktrin som kriterier för tillhörighet och med- borgarskap har tagit form. Utifrån territoriet indelas den politiska världen i innanför och utanför. Medborgare skiljs från ickemedbor- gare. Doktrinen om platsbundenhet har därmed kommit att defini- era demokratiskt styre i sig (, 2002). Denna indelning är emellertid varken av naturen given eller oproblematisk. Folket, demokratins infrastruktur, är – i verklig mening – gränslöst. Det utgör ett komplext mönster av och handlingar, krafter och sociala relationer, rörliga och aktivt handlande politiska subjekt, som inte låter sig ramas in i väl avgränsade läger, vare sig de är etniskt eller nationellt bestämda, på samma entydiga sätt som poli- tisk filosofi låtit sig dikteras enligt nationella doktriner (, 2005; Tesfahuney & , under utgivning). Migranter utgör i sig ett avsteg från doktrinen om nationell enhetskultur och plats- bundenhet. Deras sätt att förhålla sig till plats och tillhörighet låter sig inte alltid beskrivas i enlighet med den etnonationalistiska dokt- rinens sätt att förstå på förhand givna rum och identiteter, platser och gemenskaper. Även om det finns en fortsatt stark norm om platsbundenhet så är rörlighet, minst lika mycket som platsbun- denhet, en konstitutiv del av det sociala varat.9 Migranters engagemang, individuellt såväl som kollektivt, för- binder i politikens vardag lokalsamhället med ett transnationellt sammanhang. Politiska kandidater driver personvalskampanj utomlands i syfte att organisera utvandrade. Föreningar och nät- verk av aktivister samlar genom omfattande civila insatser in pengar, kläder och förnödenheter till nödställda och bedriver med olika medel politiska kampanjer för att påverka utvecklingen i forna såväl som nuvarande hemländer. Attac och , protester i samband med toppmöten anordnade av EU, IMF, WTO eller G8; exemplen på engagemang i olika riktningar, över etniska och nationella gränser är otaliga.10 Sådant engagemang vittnar om 9Denna tanke har bland annat formulerats av litteraturvetaren och filosofen (2003: 304): genom cirkulationen konstitueras den mänskliga gemenskapen. 10Bara har en rad forskare ägnat sig åt att belysa olika sidor av de transnationella politiska aktiviteter och nätverk som migranter är involverade i. Se till exempel Soysal, 1994; Portes, 1999; , 2003; , 2001; Kosnick, 2004; Siapera, 2005. Demokrati på svenska? en stark initiativkraft, som utgör ett oumbärligt socialt kapital för varje fungerande demokrati. Det är emellertid, som inte minst och noterar, inte alltid som detta kapital värderas och befrämjas, synliggörs och erkänns, utifrån dess egna villkor.11 Sådant engagemang aktualiserar frågan om huruvida medborgarskap, bundet som det är till medlemskap i en specifik nationalstat, är ett adekvat sätt att organisera status, rättighe- ter och identiteter, givet att deltagande överskrider traditionella sociopolitiska gemenskaper (Bloemraad, 2000: 25). Oavsett hur vi besvarar denna generella fråga, bör vi också ställa oss en annan, mer konkret sådan: Varför inte erkänna det arbete som bedrivs i de former som exempelvis och beskriver, och inkludera detta arbete i social- och utbildningspolitiken? Det är hög tid att synliggöra, ta till vara och ta på största allvar det engagemang och den politiska kraft som faktiskt finns, även bland dem som oftast porträtteras som utanförstående och passiva, frånvarande och oin- tresserade. Flera av bidragen i antologin har visat på att engage- mang och vilja till förändring finns, om än inte alltid där forskare och politiker vanligen förlägger sina blickar – mot den formella politiken och kanaler för politisk handling. Politik bedrivs, vilket dessa bidrag tydliggjort, även på andra arenor och platser, och i andra former. Det stora problemet är därför inte att det saknas kunniga och informerade medborgare, med vilja och engagemang att ta del i och ta ansvar för samhällets utveckling, utan snarare att de röster och den politiska kraft som redan finns inte tillåts komma fram. Genom att ge en tydligare roll för den typ av initiativ som exempelvis och beskriver skulle det öppnas upp ett bredare politiskt fält, som pekar i riktning mot en mer mångetnisk demokrati (jfr , 1990). Denna form av engagemang märks tydligt i inifrån, en tidigare rapport för Utredningen om makt, integration och struk- turell diskriminering, baserad på samtal med boende i förorter till , och . Rapporten stödjer i stora drag de erfarenheter av diskriminering som framkommit i föreliggande antologi: frustrationen är stor över att på olika arenor och i olika situationer förnekas sina rättigheter som samhällsmedborgare, över att inte fullt ut kunna påverka sina levnadsvillkor. 11 Regeringspropositionen Statligt stöd för kvinnors organisering (Prop. 2005/06: 4) visar att frågan åtminstone har förts upp på den politiska dagordningen. Propositionen markerar att det är särskilt viktigt att stötta kvinnoorganisationer som arbetar i områden som kännetecknas av etnisk, kulturell och religiös mångfald, t.ex. i stadsdelar som omfattas av de storstadspolitiska lokala utvecklingsavtalen (a.a., s. 16). Demokrati på svenska? myndigheter, politiska partier och andra institutioner, och deras vilja att konkreta arbete med att motverka diskrimineringen är likaså utbredd. Trots detta, konkluderar sociologen (2005: 143), är diskussionerna, och i synnerhet de förslag som presenterades, uttryck för en stark vilja att ta ansvar och att aktivt delta i utformandet av nya modeller, organisationer och praktiker som aktivt kan motverka diskrimineringen och marginali- seringen. Utifrån de boendes erfarenheter och förslag föreslår Kamali att det inrättas särskilda medborgarråd för boende i marginaliserade och stigmatiserade områden. Den stora utmaningen för medbor- garrådet, poängterar Kamali, är att ha en verklig folklig förank- ring bland boende i marginaliserade och stigmatiserade områden (a.a., s. 144). Råden är tänkt att väljas genom val där samtliga boende i dessa områden har rätt att rösta och kandidera. Råden föreslås bli en slags samtalspartner för myndigheter som ansvarar för avgörande politikområden som regional utveckling och välfärd, arbetsmarknad och utbildning. Råden bör tillsammans bilda ett nationellt organ som ska utgöra ett samrådsorgan för regering och myndigheter inom olika sakområden. Råden bör kunna ta emot klagomål från boende och samtliga myndigheter bör vara skyldiga att på rådens begäran diskutera dessa klagomål. Vidare föreslås att bör få i uppgift att följa upp myndigheternas sam- arbete med råden. Förslaget kan, som vi ser det, ha en rad positiva konsekvenser för den lokala demokratin. Med förslaget ges större spelrum för lokala initiativ i marginaliserade och stigmatiserade områden än vad som är fallet. Boende är inte utelämnade till uppifrån, på förhand formulerade och dirigerade lösningar, utan ges ett reellt utrymme att ta egna initiativ. En förutsättning för att råden ska kunna ha denna vitaliserande roll är dock att de inte bör löpa parallellt med reguljära demokratiska strukturer och bli till en slags demokratisk skuggordning utan verklig initiativförmåga, utan tydliga mandat och befogenheter.12 Tvärtom måste, vilket framhålls i förslaget, råden bli reella samrådsorgan; det finns annars en risk för att rådgivande instanser med otydligt formulerade politiska mandat hamnar i ett demokratiskt vakuum, vilket i sig kan bidra 12 Se till exempel (2005). En liknande kritik som kan riktas mot en rad tidigare försök att inrätta rådgivande organ för att inkludera invandrare i svensk politik. För inblick i europeiska erfarenheter, se (1990). Se även sociologen (2004) iakttagelser kring , ett samordningsorgan som inrättades 1975, men som går under beteckningen Regeringens råd för etnisk jämlikhet och integration. Demokrati på svenska? till att ytterligare fördjupa boendes misstro mot det politiska eta- blissemanget, snarare än att fördjupa den lokala demokratin och inge tillit och förtroende. I enlighet med det nationalstatliga paradigmet är svensk demo- krati geografiskt avgränsad. Frågan är emellertid hur och på vilka grunder vissa individer och grupper utestängs från den demokra- tiska gemenskapen, medan andra inkluderas. Demokratin som ett reservat för ett exklusivt, kulturellt homogent Vi undergräver demokratin själv, både som idé och som praktik. Demokratin i samtidens mångetniska är, som visats i denna antologi, i flera avseenden skiktad längs etniska linjer. Detta är ett fundamen- talt demokratiskt problem, men ett demokratins problem. Bidragen i antologin har beskrivit hur praktiker på olika arenor har diskriminerande konsekvenser.