sou · GTB373d8 · 2006-01-01 00:00:00 — innehåller många relativt vaga formuleringar och ett icke obetydligt inslag av artiklar som siktar till ett gradvist genom- förande, som är svåra att direkt tolka av en domstol. Barnkonventio- nens genomförande är en politisk processVi menar att tolkningen av bör göras politiskt av , som därvid kan stifta de lagar som krävs för att rättigheterna i bäst skall slå igenom. Självfallet är oerhört betydelsefull för såväl barn som vuxna – som en markering av såväl en utgångspunkt som en målsättning och viljeinriktning. Essensen i är, det mycket väsentliga, att man är förpliktigad att lyssna på barn. Förpliktigandet är för övrigt vad som skiljer en konvention (som ratificerats) från en deklaration. För föräldraförsäkringsutredningen är det således väsentligt att alla förslag som läggs om försäkringens utformning inte går emot viljeinriktning utan istället följer gemensamma värden. I citatet av ovan påpekas att barns liv påverkas av samhällets maktstruktur och system för utövande av denna makt. En sådan maktstruktur är genusordningen i vårt samhälle – som jag personligen föredrar att kalla könsmaktsordningen. Jämställdhet handlar om att kvinnor och män skall ha lika rättig- heter, möjligheter och skyldigheter. Tanken är densamma som hos feminismen, nämligen strävan efter ett rättvist samhälle. (2002) använder begreppet ordboksdefinitionen och ger följande definition: En feminist är en person som anser 1) att kvinnor är underordnade män och 2) att detta förhållande bör ändras. (s. 13) Grundtanken hos feminismen och i jämställdhet är uppfattningen om människors lika värde. Denna grundläggande syn på männi- skors liv är för övrigt inskriven i FN:s deklaration om mänskliga rättigheter . Det går emellertid att konstatera att vi inte lever i ett rättvist samhälle där kvinnor och män lever under samma villkor och med lika värde. Istället lever vi i vad som kallas genusordningen (, 1988) eller könsmaktsordningen. Könsmaktsordningen skapar olika sociala mönster och följer två lagar eller logiker, nämligen: 1.Könens isärhållande – manligt och kvinnligt bör inte blandas. 2.Den manliga primat – männen utgör för det normala och allmängiltiga. Könsmaktsordningen skall uppfattas som en struktur som vi lever i. Den påverkar våra liv och ger en slags ram för våra liv. En struk- tur som underordnar kvinnor och som formar våra relationer. Könsmaktsordningen kan också användas som ett analytiskt begrepp för att betrakta hur våra liv är inordnade i strukturen. Med hjälp av det analytiska begreppet kan man beskriva hur relationer mellan människor är uppbyggda och utformade. Könsmaktsordningen är aktiv i den process där olika genus görs. Det är könsmaktsordningen som formar våra olika genus. Köns- maktsordningen är med andra ord en mycket stark faktor i formandet av våra liv. Självfallet är det också så att många skulle vilja leva i ett samhälle där inte olikheter betonades och där inte männen värderades högre än kvinnorna. Könsmaktsordningen är möjlig att förändra men man kan säga att den och tvingar in kvinnor och män i olika världar. Könsmaktsordningen styr alltså våra liv och för med sig att vi agerar inom dess ramar. Det som kan uppfattas som våra egna, självständiga, fria val i livet är oerhört ofta direkta konsekvenser av den rådande könsmaktsordningen Så skapar könsmaktsordningen samhällen där männen uppfattas som producenter i den offentliga sfären och kvinnor i den privata. Det går också att konstatera att männens sfär överordnas kvinnor- nas. Förvärvsarbetslivet värderas i samhället högre än hemarbets- livet. Även synen på familjen och på barn styrs av den rådande köns- maktsordningen. Våra hela liv formas i de strukturer som vi lever i. Även bildandet och utvecklandet av parrelationer i vårt samhälle följer könsmaktsordningen (Haavind, 1987; Jalmert, 2001). De flesta par startar, trots jämställdhetssträvanden i samhället, sin samlevnad utifrån olika positioner, utifrån maktobalans. (1999) har visat att mannen i genomsnitt är än kvinnan han bildar par med. Denna åldersskillnad medför ofta att han har kommit längre i sin utbildning och/eller hunnit etablera sig fastare på arbetsmarknaden – kort sagt att han har en position som är överordnad hennes i samhället eftersom han besitter sådant som i samhället betraktas som mer värt. De två kan således sägas bilda ett par utifrån ojämlika premisser trots att de själva ofta uppfattar och tror att de möts utifrån lika villkor. Självfallet kan vissa par vara medvetna om de olika villkoren och senare arbeta för att dessa skall ändras – så att de inte längre lever i en maktobalans. Väsentligt är ändå att konstatera att de flesta par i vårt samhälle startar sina liv tillsammans i hans överord- ning och hennes underordning. När alltfler människor inser att vi startar våra relationer utifrån olika villkor har det också konsekvenser för separationer. Om en i paret (oftast hon) inser att de lever i en maktobalans så är sannolikheten hög för att hon vill ha en ändring på det. Om han då inte vill vara med i förändringen tar hon ofta initiativ till separatio- nen (Jalmert, 2001). Könsmaktsordningen har således konsekvens- er både för hur vi bildar par och att en del par går isär. Könsmaktsordningen genomsyrar hela livet. Det går att analy- sera de flesta mänskliga företeelser utifrån könsmaktsordningen. Ytterligare ett exempel som berör utredningen skall ges. Det går att förstå att förmågan att amma är biologiskt grundad men hur människor utformar amningen är en konsekvens av bl.a. köns- maktsordningen. I olika kulturer ammas barnen olika . Mönstren för hur flickor respektive pojkar ammas varierar (Brunet & Lézine, 1965) och samhällens syn på vad som är lämplig tidsperiod att amma varierar också. Detta betyder att de mönster för amning som finns i ett samhälle följer rådande könsmakts- ordning. I en nyligen publicerad doktorsavhandling (, 2004) redo- visas olika forskningsresultat som hävdar att bröstmjölk har en förebyggande effekt mot astma och allergier. Men, det finns även studier som indikerar att amning skulle öka risken för att barnet utvecklar allergi. (a.a.) diskuterar också olika kvalitet på bröstmjölk och hänför mycket av debatten kring bröstmjölkens fördelar framför annan till förhållanden i utvecklingsländerna. Hon säger också: för hur länge ett barn bör ammas och när amningsperioden bör avslutas följer således inte några naturlagar utan regleras av en rad olika omständigheter som är färgade av historiska, sociala och kultu- rella faktorer Amningsperiodens längd kan därför uppfattas som att den i högre grad styrs av olika tidsperioders sociala och kulturella påbud och rekommendationer än av kvinnokroppens biologiska möj- lighet att bilda bröstmjölk. (s. 32) Användandet och utnyttjandet av föräldraförsäkringen går natur- ligtvis också att analysera utifrån könsmaktsordningen – som säger att män skall finnas i förvärvsarbetslivet och kvinnor i hemarbets- livet. Det är värt att uppmärksamma att könsmaktsordningen inte bara gör kön eller gör genus utan att också maktförhållandet finns med. Könsmaktsordningen säger således att vi inte bara håller isär könen utan också att vi placerar män i en maktposition relativt kvinnor. Människors liv levs i maktrelationer/maktstrukturer. Men, det är inte enbart könsmaktsordningen som påverkar våra liv. Våra sam- hällen är uppbyggda av flera, olika maktordningar. Genusteoretiker använder begreppet intersektionalitet för att markera att flera olika maktordningar existerar (Mell- ström, 2004; , 2003; , 2004) I de flesta genus- forskares ögon är det ändå sannolikt så att könsmaktsordningen uppfattas som den tyngsta – med störst inflytande. OM FORSKARE OCH DERAS UNDERSÖKNINGAR Den vetenskap som framför andra ägnat sig åt barns utveckling och barns sociala relationer är utvecklingspsykologin. Trots att köns- maktsordningen vi lever i föreskriver att det är kvinnor som skall leva nära de allra minsta barnen så kan man konstatera att det är ett ganska stort antal män som, inom utvecklingspsykologin, uttalat sig om hur barnens tidiga relationer bör se ut. Mycket ofta har de betonat att barnets första relation skall vara med mamman. Detta är i konsekvens med könsmaktsordningen som strävar efter att upp- rätthålla den existerande ordningen – där män inte förutsätts vara nära de minsta barnen. Det går också att konstatera att forskningen följer de mönster som är rådande i samhället. Det är märkbart hur ideo- logier och föreställningar styr också den vetenskapliga forskningen och kommer att bekräftas av forskningen. När ideologier, värde- ringar, normer och föreställningar säger att människor skall leva på vissa bestämda sätt så legitimerar forskare ibland dessa levnadssätt med hjälp av sina studier – trots att studierna kan tolkas på drastiskt annorlunda sätt. Forskare följer med andra ord könsmaktsordningen. Men, med sin forskning och sina tolkningar av denna utifrån könsmakts- ordningen så kommer de ofta också att upprätthålla denna makt- ordning i samhället. Det är anmärkningsvärt hur forskare ibland kan redovisa detalje- rade och fina beskrivningar av olika skeenden och dra fullständigt ologiska och felaktiga slutsatser. Ofta drar man då inte slutsatser från sina egna observationer utan redovisar snarare sina egna utgångspunkter, föreställningar, ideologier. I olika redovisningar av forskning kan man därför ibland få intrycket att forskaren inte har trott sina ögon utan snarare att man ser det man vill se. I det följande redovisar jag några sådana undersökningar som är av intresse för hur vi betraktar barns tidigaste relationer – och av relevans för utredningen. Dessa undersökningar har haft ett enormt inflytande på efterföljande forskning och har bildat norm för hur barnens relationer skall betraktas. Avsikten med att lyfta fram de tre följande exemplen är just att försöka visa att forskare följer en ideologi, en före- ställning om barns liv och med sina studier legitimerar det rådande synsättet – trots att deras egna beskrivningar kan läsas på radikalt annorlunda sätt. I samtliga tre exempel är forskarna kvinnor – trots tidigare påpekande att utvecklingspsykologin haft många manliga företrädare. 1927 genomförde en undersökning om små barns förmåga att samspela. Experimentet finns redovisat av henne (Bühler, 1939) i en svensk utgåva som fått mycket stor betydelse i . var en av världens mest framträdande barnpsykologer och hennes inverkan på svensk barnpsykologi mycket stor. Undersökningen är väldigt noggrant beskriven av Bühler och man kan som läsare se barnen framför sig. Hon ger också många exempel på hur barnen samspelar. De flesta barnen i hennes under- sökning var 6–. Även Lamb (1977) har konstate- rat att Bühler faktiskt ger många exempel på samspel. var dock mest intresserad av konfliktsituationer och hon tolkade resultaten av sin undersökning så att små barn har väldigt litet utbyte av varandra. Bühlers undersökning är, som sagt, noggrant beskriven och det finns flera olika tolkningsmöjligheter av den. Men, det som sedan hände var att forskar- och psykologvärlden uppförstorade Bühlers egen tolkning och att hennes tolkning överbetonades. diskuterades i livligt vid vilken ålder barn kan börja på daghem. Väldigt ofta framfördes uppfattningen att barn inte är gruppmogna förrän och bör därför inte börja sin daghemsvistelse förrän vid den åldern. I familjestöds- utredningen, åt vilken jag forskade, var man intresserad av att få fram de vetenskapliga studier som visade just att barn inte bör börja på daghem förrän . När jag gick igenom litteraturen inom området framkom det mycket snabbt att det inte fanns aktuella undersökningar om denna företeelse gruppmognad. Istället hänvisade forskarna till tidigare genomförda studier och till tidigare uttalanden från andra forskare. Den enda empiriska studie som gick att hitta var just den som genomförde 1927. Løkken (1999) uppmärk- sammar också att forskning om barns samspel inte genomfördes under nästan 40 efterföljande år. Bühlers tolkning av sin studie hade uppenbart blivit en slags sanning som ingen ifrågasatte. Det fanns uppenbart inte heller skäl att göra nya studier. studie och hennes tolkning av den blev således norm för synen att små barn inte samspelar – detta trots att hennes egen undersökning visade att redan små barn kan samspela i vissa situa- tioner. I en nyligen publicerad doktorsavhandling visar (2004) på ett mycket likartat förhållande i . Som ett exempel på detta kan (1949) nämnas. Hon är en av pion- järerna när det gäller svensk forskning om småbarn på barninstitutio- ner. Hon hävdar att barn inte är sociala eller kan samspela med varandra Även om hon därför mest skildrar utveck- lingen av barnens spontana kroppsrörelser och hantering av och konstruktion med skilda slag av lekmaterial, uppmärksammar hon också i viss mån samspel mellan barnen. I boken beskriver (a.a.) en åldersgrupp i taget från späd- barnen till sjuåringarna Jag uppfattar Ulins (1949) tolkningar av iakttagelserna som motsägelsefulla. Hon skiljer mellan en social och saklig inställning i förhållande till kamraterna och menar att den sak- liga inställningen gynnar samspel. Trots att hon beskriver något som de flesta skulle kalla både för socialt beteende och samspel påstår hon att något riktigt samspel inte kan förekomma förrän . 15–16) Detta är således ytterligare ett exempel på forskare som ser det som de utgår ifrån och inte ser det som de faktiskt observerar – hur de bakomliggande idéerna och värderingarna därmed kommer att legitimeras. Bühlers och Ulins undersökningar med åtföljande värderande har tillsammans bildat grund för påståendet att barn inte är gruppmogna förrän . Det tredje exemplet handlar inte om gruppmognad utan om barnets allra första relation till en människa. S. är en av de mest framträdande personerna i forskningen om små barns anknytning till sina vårdare. Hon har också en mycket fram- trädande position i forskningen om barns separationer. På sextio- och sjuttiotalen redovisade en mycket intressant studie som hon genomfört i med små barn. I redovisningarna av studien är det uppenbart att hon förutsätter att barn endast kan ha en bindning till sin mamma. Hon redo- visar mycket noggrant och illustrativt hur några barn har mycket nära relationer till flera personer, exempelvis mostrar, men även till andra. Relationer som är mycket lika den som barnet har till modern. Likväl accepterar inte dessa relationer som likvärdiga. Det är till och med så att om barnen har en bra relation till andra än modern så bedöms de av som tillhörande den icke-bundna gruppen. Om ett barn, , skriver (1974): tyckte om att utforska sin värld efter det att hon blev rörlig, men det finns inga bevis för att hon använde mamman som en trygg bas för sitt utforskande. I stället kan man beskriva henne som brådmoget oberoende. Det enda tecknet på bindning var till pappan. (s. 194) Den enda bindning som accepterar är således den till mamman och hon tycker också att hon i studien visat att barn endast kan ha en bindning till mamman. De forskningsresultat som kommit från såväl Bühler som och bör dock sättas in i sina sammanhang – vilka domi- nerande idéer gällde om barns liv då? Vilka förutsättningar fanns? Det är självfallet så att forskarna tolkat sina egna studiers resultat utifrån dåtidens värderingar och normer, Men deras teorier, empiri, resultat och slutsatser skall naturligt- vis granskas utifrån dagens förutsättningar. rådde då får inte leda till att tolkningar som var giltiga då blir normativa och används som utgångspunkt för barns liv . Vi kan således konstatera att forskare ofta anpassar sin forskning till rådande värderingar, normer och ideologier och kommer att legitimera dessa. Forskares teorier och resultat verkar också ofta åt motsatt håll. När teorier och tolkningar av resultat blir normativa så kan såväl poli- tiska beslut som vardagliga handlingar komma att styras av forska- res uppfattningar. har de vetenskapliga teorierna om barns utveckling dominerats av en framträdande idé, nämligen den om moderns superioritet. För att få ett bra liv, en optimal utveck- ling, skall barn leva nära sina mödrar. Mödrarnas närvaro är den bästa betingelsen för barnens fortsatta liv. Detta har forskare förut- satt, ställt upp som en premiss, snarare än att de visat att det faktiskt förhåller sig så. Ända stod denna idé oemotsagd – som om den vore vetenskapligt bevisad. Ytterst få förde fram ståndpunkten att den var just en idé. kom dock kritik mot såväl det normativa inslaget i idén som mot tidigare erhållna forsknings- resultat (Schaffer, 1971; Rutter, 1972; Haavind, 1973; Jalmert, 1979). Den teori – och varianter av den – som kritiserades då, men som fortfarande dominerar det vetenskapliga fältet är den så kallade attachmentteorin. Med ursprung i psykoanalytiska teori (Se exempelvis , 1949) har åtskilliga forskare (exempel- vis Spitz, 1950; Bowlby, 1958; , 1968; Winnicott, 1964) tagit sin utgångspunkt i föreställningen om moderns superioritet. Denna föreställning eller idé kan också formuleras i termer av värderingar. har jag beskrivit (Jalmert, 1979) den bakom- liggande idén som bestående av två värderingar: Eftersom kvinnan biologiskt, hör ihop med barnet, hör hon också ihop med det på ett specifikt sätt, psykiskt. Eftersom kvinnor alltid skött barnen, bör de också göra det. Två värderingar som går att dela upp i fler men som också går att visa genomsyrar attachmentteorin. En mängd olika begrepp har använts för att beskriva de första relationerna. Begrepp som ibland handlat om biologiskt betingade förmågor hos barnet, exempelvis präglings- och instinkts- begreppen, och ibland om mer psykosocialt grundade företeelser såsom bindning och anknytning (eng. attachment). Inom utvecklingspsykologin har olika teorier utvecklats. Mycket kunskap om barn och deras utveckling kommer från olika utveck- lingspsykologiska inriktningar. Vad gäller kunskap om barns tidi- gaste sociala relationer är det dock ett synsätt som dominerat och utvecklats, nämligen just det som kallas anknytningsteori – attachmentteori. Det begrepp som används av de flesta forskare inom områ- det är just anknytning. Schaffer (1995) säger: Man har av tradition använt termen anknytning (eng attachment) för att beskriva relationen ur barnets perspektiv och termen bindning (eng bond) för att beskriva den ur den vuxnes synvinkel. (s. 35) Det skall dock påpekas att det finns forskare som också använt begreppet bindning som uttryck för barnets relaterande. Att vissa utvecklingspsykologiska teorier utgått ifrån felaktiga föreställningar betonas också av och Woollett (1991): Psychology, particularly developmental psychology, has provided support for ideas on motherhood that are held by many politicians, paediatricians, obstetricians, and popular writers. It has done so because many psychologists keep their own experiences isolated from their research in the name of scientific objectivity. Yet although they consider themselves to be using objective measures, they take ´commonsense´ ideas about motherhood for granted without recog- nizing that these have specific ideological underpinnings. (s. 20) När forskare mer aktivt börjat studera fäder och barn har också kritiken mot attachmentteorin ökat (se exempelvis Sommer, 1984; Haavind, 1987). Trots denna kritik har en stor del av den forskning om fäder som förekommit faktiskt byggt på attachmentteorin. För att kunna konstatera om en bindning förekom mellan mor och barn utvecklade sin, numera, välkända ´Strange Situation´-bedömning (1978). Denna har sedermera använts av forskare för att försöka konstatera om en bindning förekom mellan far och barn. Både (1982) och Tizard (1991) har emellertid pekat på de, motstridiga resultaten. (1982) säger: These variations suggest that the ´strange situation´ tells us very about the similarities and differences between mothers´ and fathers´ relationships with their young children. Additionally, the whole procedure is bizarre. (s. 159) Psykologin har varit intresserad av hur små barns tidigaste sociala relationer ser ut. Man har gjort empiriska studier av små barn och man har teoretiserat kring de minsta barnens emotionella och psykosociala relationer till andra männi- skor. Dagens attachmentteorier går tillbaka ungefär i tiden då uttalanden om vad som var bra för de minsta barnen började komma. I det följande redogör jag för utvecklingen av detta domi- nerande teoretiska perspektiv liksom för vad olika teoretiker uttalat om små barns relationer. Eftersom, som nämnts, forskares resultat har haft relativt stor påverkan på vad som har blivit allmänna upp- fattningar så är det, naturligtvis, viktigt att granska forskarvärldens uppfattningar om barns relationer. Som också nämnts går det att finna åtskilliga exempel på när forskare helt enkelt följt rådande mönster, föreställningar och idéer. Ytterligare är det mycket väsentligt att granska forskares värderande uttalanden, att studera hur beskrivningar av utveckling ofta blir normativa yttranden. är en av dem som haft störst påverkan på synen barn studerade han barn som vistades på barn- hem. Han fann då att barn i 6–8 månaders ålder, som tidigare haft god kontakt med modern, uppvisade en tydlig anhopning av symtom, så kallad anaklitisk depression, när kontakten med modern bröts. Spitz (1950) framförde uppfattningen att det var avsaknaden av kontakt med modern som medförde depressionen och många har anslutit sig till den uppfattningen. har dock allvarlig kritik riktats mot Spitz slutsats eftersom de barnhem som studerats sannolikt utgjort en generellt mycket torftig uppväxt- miljö. är den forskare som sannolikt haft störst inflytande på forskningen inom det område som behandlar små barns relatio- ner till andra människor. Bowlby är den förste att använda begrep- pet attachment som beskrivning av relationen. Detta gör han för att komma bort från det tidigare använda begreppet beroende. När jag genomförde en kritisk granskning av forskning om spädbarn (Jalmert, 1979) noterade jag att inne- börden i Bowlbys begrepp anknytning var att små barn måste utveckla en djup relation till en kvinna, dels därför att barnen inte klarar flera relationer, dels därför att senare relationer har den första som mall. Män duger inte som anknytningsobjekt eftersom de inte svarar mot barnets behov av vissa karakteristika hos anknytningsobjektet. Bowlby (1975) säger själv: Även om texten i denna bok genomgående refererar till modern och inte till modersfiguren, skall det förstås så att i varje fall hänvisning görs till den person som mammar (mothers) ett barn och som denne blir bunden till. För de flesta barn är denna person, naturligtvis, också dess naturliga moder. (s. 21) Även om Bowlby således inte utgår ifrån den biologiska modern så förefaller det klart att han förespråkar en kvinnlig vårdare. Han använder också begreppet monotropisk anknytning och hans hävdande av kvinnan som ensamvårdare har dessutom styrt efter- följande forskning på ett tydligt sätt. Även tidigare nämnda har haft ett mycket stort inflytande på forskningen. I hennes forskning finns en mycket låg acceptans för andra vårdare i de små barnens liv än mamman. Om man betraktar utvecklingen av det som kallas anknyt- ningsteori så är det möjligt att se att den utvecklats efter ett bestämt mönster. Vissa företrädare har försökt visa att endast den biologiska mamman duger. När forskning sedan visat att även andra än den biologiska mamman duger som anknytningsobjekt har vissa forskare hävdat att endast en kvinna duger. När inte detta heller har kunnat bekräftas har man sagt att endast en person duger, det vill säga att barnet inte kan anknyta till flera. När inte heller detta funnits stämma har man sagt att det endast är anknytningen till den ena som har tillräckligt djup, är av tillräcklig kvalitet. när man diskuterat anknytning (och tidi- gare använda begrepp) kan vi se att man utgått ifrån vissa före- ställningar som man försökt legitimera.