sou · GTB386 · 2006-01-01 00:00:00 — En materiell regel av straffrättslig karaktär som innehåller en presumtion för att en handling begåtts uppsåtligen och som inte på något sätt går att motbevisa, är därför inte förenlig med oskyldighetspresumtionen. Till detta kommer att legalitetsprincipen och konformitets- principen även gäller för straffliknande avgifter. Det innebär bl.a. att medborgarna måste kunna förutse i vilka situationer som deras handlande kan bli föremål för straffrättsliga ingripanden och vilka Grundläggande förutsättningar för kriminalisering och straffansvar påföljder som kan komma i fråga. Vidare måste medborgarna ha möjlighet eller tillfälle att undvika att begå straffbelagda gärningar och således att rätta sig efter lagen. 3Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier I detta avsnitt redogörs för reglerna för straffprocessen. Därmed avses dels de åtgärder som en polisman kan vidta direkt i samband med exempelvis att ett fordon stoppas (främst utfärdande av ord- ningsbot), dels regler om förundersökningens bedrivande och dels de processuella regler som gäller under domstolsförfarandet efter att åtal har väckts. Av betydelse för utredningens syften är framför allt rätten till tystnad eller rätten att vara passiv, som en tilltalad har i brottmål och vittnen har i vissa situationer enligt reglerna i rätte- gångsbalken och art. 6 EKMR. Dessa spörsmål är särskilt av vikt vid bedömningen av de juridiska förutsättningarna för införandet av någon form av skyldighet för fordonsägaren att lämna uppgift om vem som använt eller kört fordonet i samband med en trafik- förseelse. Av det skälet redovisas innehållet i dessa bestämmelser lite mer utförligt. Särskild tonvikt läggs vid praxis rörande innebörden av begreppet rättvis rättegång i art. 6 (1) och den där- med nära sammanhängande rätten för en person som är misstänkt eller anklagad för brott att betraktas som oskyldig till dess hans eller hennes skuld lagligen fastställts i art. 6 (2). Avsnittet avslutas med en redogörelse för de begränsningar som oskyldighets- presumtionen medför i fråga om möjligheterna att verkställa brottmålsdomar och andra beslut som omfattas av art. 6 innan de har vunnit laga kraft. Inledningsvis skall emellertid nämnas något om hur polisen bedriver sin verksamhet. 3.1Förfarandet vid straffsanktionerade trafikförseelser 3.1.1Allmänt om polisens verksamhet Polisens huvudfunktioner, ibland även kallad polisens kärnverk- samhet, framgår av 2 § polislagen (1984:387). Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier främst att förebygga brott, att övervaka den allmänna ordningen och säkerheten och ingripa när störningar av denna inträffar samt att bedriva spaning och utreda brott (se även prop. 1983/84:111, s. 21 f.). Trafikövervakning innefattas i begreppet ordning och säkerhet. I polisens uppdrag ingår därmed även att medverka till att de nationella trafiksäkerhetsmålen om färre skadade och dödade i trafiken uppnås (se delbetänkandet Mot ökad koncentration – för- ändring av polisens verksamhet, SOU 2001:87, s. 28 och s. 148, med hänvisning till budgetpropositionen 2000/01:1). Enligt 22 § polislagen har en polisman rätt att stoppa ett fordon om det finns anledning att anta att någon i fordonet har gjort sig skyldig till brott (1 p). Det krävs att det finns en konkret miss- tanke om brott (SOU 1993:60, s. 225 f. och prop. 1996/97:175, s. 58 f.). Vidare får ett fordon stoppas om det behövs för att polisen av någon annan anledning skall kunna ingripa mot någon i fordonet genom att beröva en person friheten eller vidta andra tvångsåtgärder (2–3 p). Ett fordon får även stoppas i syfte att reglera trafiken eller för att kontrollera fordon, förare och fordons last enligt vad som föreskrivs i trafikförfattningarna (4 p). Polisen har även rätt att tillgripa visst våld (10 § polislagen). I den s.k. uppdrag ingick att lämna förslag till ändringar i polisens arbetsuppgifter innebärande att polisen i ökad utsträckning kan koncentrera sig på sin centrala funktion, dvs. att minska brottsligheten och öka medborgarnas trygghet. En utgångspunkt för att avgöra vilka uppgifter som bör ankomma på polisen var enligt utredningen att ett ordnings- och säkerhetstänkande är av dominerande betydelse när uppgiften utförs och att den i princip kräver den kompetens och utbildning som en polis normalt har (SOU 2001:87, s. 8 och s. 49 f.). Trots att vissa uppgifter inte fullt ut kräver en polismans kompetens och utbildning, ansågs de enligt utredningen ändå fordra en sådan form av ordnings- och säkerhetstänkande att polisen bör utföra dem, exempelvis enklare trafikreglering. Utredningens förslag om avkriminalisering av hasighetsförseelser diskuteras närmare nedan (avsnitt 5.4.1). Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier 3.1.2Föreläggande om ordningsbot och strafföreläggande Förutsättningar för beslut om ordningsbot och strafföreläggande För de flesta trafikförseelser, även hastighetsöverträdelser, stadgas straff i form av penningböter. Lagföring sker i första hand genom föreläggande av ordningsbot enligt förutsättningar som närmare anges i 48 kap. RB och Riksåklagarens föreskrifter (1999:178) om ordningsbot för vissa brott inklusive därefter gjorda ändringar (jfr 48 kap. 13 § RB). utfärdades närmare 130 000 föreläggan- den om ordningsbot för hastighetsförseelser. Betalning registrera- des för det stora flertalet av dessa (). Möjligheten att meddela ordningsbot är därför av mycket stor betydelse vid handläggningen av trafikförseelser. Ordningsbot utfärdas av polisman, oftast i den misstänktes när- varo (48 kap. 16 § RB). Ett sådant föreläggande innebär att den misstänkte eller föreläggs att godkänna ett bötesstraff (48 kap. 2 § RB). Ordningsbot får inte utfärdas bl.a. när den misstänkte har förnekat gärningen eller om det anses på- kallat att åklagare prövar en fråga om strafföreläggande eller åtal (48 kap. 15 § RB). Ordningsbot får inte heller utfärdas om flera brott har begåtts och om det för något av dessa inte är möjligt att utfärda ordningsbot. Allvarliga hastighetsöverträdelser brukar rapporteras direkt till åklagare (se avsnitt 4.1.1). Åklagare har möjlighet att meddela ett strafföreläggande med dagsböter som påföljd, om en hastighetsför- seelse anses så allvarlig från trafiksäkerhetssynpunkt att brottet bör rubriceras som vårdslöshet i trafik (48 kap. 4 § RB jämförd med 1 § TBL). Om ansvar för brottet grov vårdslöshet i trafik kan komma i fråga, väcks i allmänhet åtal vid tingsrätten. Undanröjande av ordningsbot och strafföreläggande Ett strafföreläggande eller föreläggande om ordningsbot som god- känts av den misstänkte gäller som en lagakraftvunnen dom och får verkställas enligt reglerna i utsökningsbalken (48 kap. 3 § RB, se även 3 kap. 1 och 14 §§ UB). Föreläggandena kan emellertid under vissa närmare angivna omständigheter undanröjas av allmän dom- stol (59 kap. 6–10 §§ RB). Undanröjande skall således ske om god- kännandet inte kan anses som en giltig viljeförklaring, om det vid ärendets behandling förekommit ett sådant fel att föreläggandet Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier bör anses ogiltigt eller om föreläggandet av någon annan anledning inte överensstämmer med lag. skall ha kommit in till tingsrätten efter det att en åtgärd för verkställighet av föreläggandet har företagits hos den misstänkte. Tingsrättens be- slut får överklagas till hovrätten. Prövningstillstånd krävs inte. Hovrättens beslut får inte överklagas. I de fall där den misstänkta personen inte godkänner ett strafföre- läggande eller föreläggande om ordningsbot, måste åklagaren pröva om ytterligare utredningsåtgärder är påkallade samt därefter över- väga om åtal skall väckas. Detsamma gäller om det av andra skäl inte har utfärdats något sådant föreläggande, t.ex. på grund av att en trafikförseelse är så allvarlig att ansvar för grov vårdslöshet i trafik kan komma i fråga. Som huvudregel måste ett beslut om åtal föregås av förundersökning enligt reglerna i 23 kap. RB (se nedan angående undantagen). Syftet med förundersökningen är att skapa underlag för ett beslut i åtalsfrågan. Beslut att inleda förundersökning skall fattas av polismyndighet, om saken är av enkel beskaffenhet, och annars av åklagaren (23 kap. 1 § RB). Innan förundersökning har inletts får en polisman hålla förhör och företa andra utredningsåtgärder. Reglerna om förunder- sökning gäller även vid sådan s.k. primärutredning. Förundersök- ningen skall bedrivas så skyndsamt som möjligt och på ett sådant sätt att inte någon onödigt utsätts för brottsmisstanke (23 kap. 4 § RB). Vidare gäller under hela utredningen en objektivitets- princip. Den innebär att olika omständigheter och bevis skall beaktas oavsett om de är till den misstänktes nackdel eller fördel. Bestämmelser om förhör finns i 23 kap. 6–13 §§ RB. Förhör får hållas med de personer som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen. Den misstänkte har rätt att få reda på att ett förhör med honom eller henne har inletts. Vidare har var och en som förhörs rätt att få besked om anledningen till förhöret (Fitger, Kommentar till , s. 23:36, nedan Fitger, och däri gjord hänvisning till JO:s ämbetsberättelse 1982/83 s. 56). SOU 2005:86 Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier förhör får inte användas hot, tvång, löften om särskilda förmåner eller liknande åtgärder i syfte att framkalla bekännelser. Någon ut- trycklig regel om en förhörspersons rätt till passivitet eller vägran att svara på frågor finns inte bland bestämmelserna om förunder- sökning, men anses gälla ändå främst på grund av de krav som upp- ställs i art. 6 EKMR och de begränsningar som finns i reglerna om vittnesförhör i 36 kap. RB (Fitger, s. 23:36 a och JK 1993 s. 87, se även nedan). Till skillnad från vad som gäller vid vittnesförhör under själva huvudförhandlingen (se nästföljande avsnitt), finns inte heller någon uttrycklig regel om att den som håller förhöret skall erinra om att det inte finns någon skyldighet att svara på frågor. JO har emellertid uttalat att det kan vara lämpligt att förhörspersonen upplyses om detta i de fall där det inte medför hinder mot att för- undersökningen bedrivs effektivt (JO 1969 s. 30 och 1971 s. 94, se även Fitger, s. 23:36). JO anförde att reglerna i 36 kap. RB om att anhöriga inte är skyldiga att vittna och att domstolen är skyldig att erinra dem om deras rätt i detta hänseende (36 kap. 3 och 10 §§ RB) är allmänt hållna och att den som under förunder- sökningen förhörs som tänkbart vittne under en kommande rättegång därför inte har någon rättsligt realiserbar skyldighet att svara som sträcker sig längre än vittnesskyldigheten (se nedan). Om någon vid förhör vägrar att yttra sig angående en omstän- dighet som är av vikt för utredningen och om den personen är skyldig att vittna om åtal senare väcks eller om det annars är av synnerlig vikt för utredningen att en sådan person hörs redan under förundersökningen, kan förundersökningsledaren under vissa för- utsättningar begära att vittnesförhör äger rum vid tingsrätten (23 kap. 13 § RB). Det bör noteras att bestämmelsen bara är tillämplig i den utsträckning som en person är skyldig att vittna i en senare rättegång. Detta innebär bl.a. att en närstående till en brottsmisstänkt person inte får åläggas att avge vittnesmål med stöd av stadgandet (se nästföljande avsnitt). Detsamma gäller an- gående lämnande av uppgifter som skulle avslöja att förhörsperso- nen eller någon närstående till honom eller henne har begått ett brott. I stället för förhör kan ibland skriftliga berättelser infordras (8 § förundersökningskungörelsen [1947:948]). Detta är möjligt främst vid enkla bötesbrott (se JO 2000/01 s. 201 och JO 2001/02 s. 91). Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier När förundersökningen har kommit så långt att någon skäligen kan misstänkas för ett brott, skall den personen, när han eller hon hörs, underrättas om misstanken (23 kap. 18 § RB). Den misstänkte skall informeras om sin rätt att anlita biträde av försvarare och om att offentlig försvarare under vissa förutsättningar kan för- ordnas (12 § förundersökningskungörelsen). Tingsrätten förordnar offentlig försvarare efter anmälan från förundersökningsledaren (21 kap. 4 § RB och 23 kap. 5 § RB). Försvare utses av den miss- tänkte och skall förordnas på begäran främst vid misstanke om all- varligare brottslighet (21 kap. 3 a § RB). I mål om mindre förseel- ser, trafikbrott och andra brott som bara har böter i straffskalan, är huvudregeln att den misstänkte skall föra sin talan själv, oavsett om det förekommer muntlig bevisning eller inte, exempelvis i form av vittnesförhör med trafikpolis (, s. 21:16 b). Vid lagföring av trafikförseelser brukar offentlig försvarare således inte förordnas. Den brottsmisstänkte och hans eller hennes försvarare har rätt att fortlöpande ta del av vad som förekommit vid förundersök- ningen, om det kan ske utan men för utredningen (23 kap. 18 § RB). Utgångspunkten är att den misstänkte och försvararen skall få del av allt förundersökningsmaterial. De skall även beredas skäligt rådrum med att ange den utredning som de anser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser vara nödvändigt. Underrättelse om detta skall lämnas. Det brukar inte ske förrän utredningen är slutförd, eftersom den misstänkte och försvararen skall få tillfälle att ta del av hela förundersökningsmaterialet (s.k. slutdelgivning). Om det föreskrivs svårare straff än sex månaders fängelse för brottet, skall delgivning ske på det sätt som anges i 3 och 3 a §§ delgivningslagen (1970:428). I övriga fall får underrättelsen sändas med posten (utan mottagningsbevis eller liknande), om det inte av särskilda skäl kan antas att adressaten inte skulle få underrättelsen (12 a § förundersökningskungörelsen). Åtal får inte beslutas förrän detta har skett. Den misstänkte och hans eller hennes försvarare har även rätt att begära komplettering av förundersökningen. En sådan begäran skall bifallas, om det kan antas vara av betydelse för utredningen (23 kap. 19 § RB). Om begäran avslås eller om den misstänkte an- ser att det finns någon annan brist i utredningen, har han eller hon möjlighet att anmäla det till tingsrätten. Rätten skall pröva anmälan så snart det kan ske. SOU 2005:86 Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier Vid förundersökningen skall protokoll föras över det som före- kommit av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § RB). Möjlighe- terna att begränsa dokumentationen är störst vid handläggningen av okomplicerade ärenden om vardagsbrottslighet (Fitger, s. 23:74). När en förhörsutsaga har upptecknats, skall den läsas upp för den som har hörts eller tillfälle ges denne att på annat sätt granska uppteckningen. Förhörspersonen skall också få möjlighet att invända mot innehållet. Efter granskningen – och eventuella ändringar som gjorts – får uppteckningen inte ändras. I stället för protokoll kan i mindre mål anteckningar föras över det väsentliga som förekommit vid förundersökningen (23 kap. 21 § tredje stycket RB). Detta är möjligt om det misstänkta brottet inte kan antas resultera i någon annan påföljd än böter, t.ex. trafikförseelser, och om förundersökningen i övrigt är av mindre omfattning (24 § förundersökningskungörelsen). Undantag från reglerna om förundersökning Förundersökning behöver inte genomföras enligt de nämnda reglerna, om det ändå finns tillräckliga skäl för att väcka åtal och målet rör ett brott som inte kan antas medföra någon annan påföljd än böter (23 kap. 22 § RB). De praktiska konsekvenserna av denna reglering är att det inte behövs något protokoll och att den miss- tänkte varken behöver delges misstanke eller få del av utredningen. Han eller hon bör emellertid underrättas om brottsmisstanken (Fitger, s. 23:76 a, och däri gjord hänvisning till JO 2001/02 s. 99). har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om handläggningen av brottmål utan förundersökning (Rikspolis- styrelsens författningssamling 2000:73, FAP 404-1). Som allmänna råd anges att förfarandet bör användas för brottsutredning direkt på platsen av enkla, klart iakttagbara och ostridiga händelseförlopp där bedömningen av det subjektiva rekvisitet typiskt sett inte vållar några svårigheter. Detta stämmer också överens med JO:s tolkning av bestämmelsen (Fitger, s. 23:76 a). Som exempel på bestämmel- sens tillämpningsområde har JO angett olovlig körning och olika trafikförseelser, med undantag av situationer när det är oklart vem inom ett bolag som är ansvarig för en viss trafikförseelse. Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier Slutligen bör nämnas att åklagaren under vissa förutsättningar har möjlighet att besluta om s.k. åtalsunderlåtelse, bl.a. om det kan antas att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter (20 kap. 7 § RB). Detta kan ske även efter att åtal har väckts, men innan dom har meddelats, om den tilltalade inte motsätter sig det. Utfärdande av stämning och rättegång Åtal väcks genom att åklagaren skriftligen ansöker om stämning vid tingsrätten, som utfärdar stämning (45 kap. 1 och 9 §§ RB). Stämningsansökan skall delges den tilltalade med föreläggande om att ange bevisning. Vissa delgivningsförfaranden, t.ex. kungörelse- delgivning (som främst sker genom annonsering i dagstidningar), får inte användas vid delgivning av stämning i brottmål (33 kap. 6 § RB). Tid för huvudförhandling skall bestämmas och delges den tilltalade tillsammans med stämnings- ansökan eller genom särskild kallelse. Den tilltalade måste beredas skäligt rådrum med att infinna sig till rättegången (se bl.a. Högsta domstolens beslut i mål nr Ö 388-01, som gällde hastighetsöverträdelse). Målet får avgöras i den tilltalades utevaro enligt de förutsätt- ningar som anges i 46 kap. 15 och 15 a §§ RB, bl.a. om det inte finns anledning att döma till någon annan påföljd än böter. För att detta skall vara möjligt krävs emellertid att saken kan utredas till- fredsställande (se närmare Fitger, s. 46:29 f.). Vidare måste den tilltalade i kallelsen ha erinrats om att målet kan avgöras i dennes utevaro. För fullständighetens skull kan nämnas att även åklagaren har rätt att i vissa fall utfärda stämning (45 kap. 16 § RB). Som huvudregel gäller att förhandling vid domstol är offentlig (5 kap. 1 § RB, se även 2 kap. 11 § andra stycket RF). Förhandling får hållas inom stängda dörrar bl.a. vid förhör med personer . Förhandlingen skall i princip vara muntlig och genomföras i ett sammanhang i den utsträckning det är möjligt (46 kap. 5 och 11 §§ RB). Personer som inte behärskar svenska språket har rätt att få biträde av tolk (5 kap. 6 § RB). Domstolen är skyldig att bedriva materiell processledning och skall således se till att målet blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver (46 kap. 4 § RB). Den allmänt erkända principen om parternas likställdhet i processen kommer Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier bl.a. till uttryck genom att parterna skall ges tillfälle att utveckla och slutföra sin talan (46 kap. 6 och 10 §§ RB). På samma sätt gäller vid förhör att båda parterna skall beredas tillfälle att ställa frågor till eller hålla motförhör med den person som förhörs (36 kap. 17 § och 37 kap. 1 § RB). Särskilda regler om vittnesförhör Enligt huvudregeln är de personer som kallas att höras som vittnen skyldiga att vittna och att avlägga vittnesed. Att avlägga vittnesmål vid domstol är således en allmän medborgerlig skyldighet. Ett vittne som är skyldigt att avge vittnesmål och att avlägga vittnesed kan föreläggas att fullgöra sin skyldighet vid äventyr av vite eller, i undantagsfall, häktning (36 kap. 21 § RB). Ett vittne som har avlagt den föreskrivna vittneseden lämnar sina uppgifter under straffan- svar. Det innebär att ansvar för mened eller ovarsam utsaga kan komma i fråga, om vittnet lämnar osanna uppgifter eller förtiger sanningen (15 kap. 1 och 3 §§ BrB). Förbud mot vittnesförhör med parterna Som vittnen får höras var och en som inte är part i målet, med undantag av målsägande som inte för talan i brottmål (36 kap. 1 § RB). Den tilltalade får med andra ord inte vittna. I brottmål får vittnesförhör inte heller äga rum med någon som har åtalats för medverkan till den gärning som förhöret gäller eller för någon gärning som har samband med den gärningen. Med åtalad i angiven bemärkelse jämställs den som är skäligen misstänkt och har underrättats om misstanken enligt 23 kap. 18 § RB, den som har meddelats strafföreläggande eller föreläggande om ordningsbot eller som till följd av beslut enligt bestämmelser om åtalsunderlåtelse eller särskild åtalsprövning inte har åtalats. Inte heller någon av dessa personer får således höras som vittnen. Anledningen till regleringen har bl.a. uppgetts vara den intresse- konflikt som de medtilltalade kan antas befinna sig i (Fitger, s. 36:9). Stadgandet innebär emellertid inte något förbud mot att förhör med dessa personer äger rum, utan bara att reglerna om av- läggande av vittnesed m.m. inte är tillämpliga. Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier Anhörigas rätt att vägra vittna En ytterligare inskränkning i möjligheten att hålla vittnesförhör föreskrivs i 36 kap. 3 § RB. Enligt den bestämmelsen är närstående till en part inte skyldig att avlägga vittnesmål, men får göra det. Be- stämmelsen omfattar bl.a. den som är eller har varit gift med part, parts sambo, släktingar i rätt upp- eller nedstigande led (barn, för- äldrar m.m.), syskon och vissa fall av släktskap på grund av s.k. svågerlag. Anledningen till den särskilda regleringen för närstående är att det har ansetts innebära en obillig hårdhet att kräva vittnes- mål av dessa personer (Fitger, s. 36:13, , Rättegång IV, Sjätte uppl., s. 181, nedan , och m.fl., Nya , 1949, s. 496). En skyldighet att vittna skulle nämligen kunna med- föra en svår motsättning mellan plikten att hålla sig till sanningen och viljan att hjälpa en nära släkting. Rätten skall erinra den närstående om att han eller hon inte är skyldig att vittna (36 kap. 10 § RB). En vägran att vittna måste respekteras och det anses inte tillbörligt att åklagaren eller någon annan försöker förmå den som har vägrat att vittna att ändå lämna uppgifter i sak (Fitger, s. 36:15). Det bör också nämnas att en nära anhörigs vägran att vittna inte heller får tillmätas något bevisvärde, i vart fall inte till nackdel för den tilltalade (JO 1969 s. 30 och , Advokaten, 1986, s. 40 f., nedan ). Om en när- stående person till den tilltalade väljer att vittna i ett brottmål, får vittnesed inte avläggas (36 kap. 13 § RB). För vissa yrkesgrupper som är underkastade tystnadsplikt (advokater, läkare m.fl.) finns i särskilda situationer ytterligare begränsningar i möjligheterna att hålla vittnesförhör (36 kap. 5 § RB). Bestämmelserna om en närståendes rätt att vägra vittna får inte kringgås genom att parterna med stöd av 35 kap. 14 § RB åberopar vad en närstående person uppgett vid polisförhör genom upp- läsning av protokoll eller anteckningar från förundersökningen eller att förhörsledaren tillåts att vittna om detta (se Fitger, s. 35:27 f., s. 35:79 f., s. 36:15 f., , s. 193, och , s. 40 f., se även rättsfallen RH 112:80 och RH 1999:43). Om det är den till- talade som vill åberopa uppgifterna, råder emellertid olika uppfatt- ningar huruvida hans eller hennes begäran skall bifallas. För det fall att den närståendes uppgifter med rätt eller orätt har kommit att tillåtas under rättegången, anses det generellt inte finnas något hinder mot att de beaktas vid domstolens bevisvärdering (se Fitger, s. 35:28 och , s. 180 f.). Straffprocessuella regler och rättssäkerhetsgarantier Vittnens rätt till tystnad I 36 kap. 6 § RB finns även en bestämmelse om vittnens rätt till tystnad. Denna rätt gäller för övrigt även för part som hörs under sanningsförsäkran i tvistemål (37 kap. 3 § RB). Ett vittne har rätt att vägra yttra sig om en omständighet vars yppande skulle avslöja att vittnet eller någon närstående till honom eller henne skulle ha förövat en brottslig eller vanärande handling.