sou · GTB3117 · 2006-01-01 00:00:00 — Om den tilltalade är eller har varit anhållen eller häktad på grund av misstanke om brott som omfattas av åtalet, skall åklagaren ange detta Uppgift skall dessutom lämnas om tiden för frihets- berövandet. Har åklagaren några önskemål om hur målet skall handläggas, bör dessa anges i stämningsansökan. Om åklagaren anser att målet kan avgöras utan huvudförhandling, skall stämningsansökan även innehålla ett bestämt yrkande om påföljd för brottet. Ansökan skall vara undertecknad av åklagaren. Femte stycket är nytt. Det innebär att åklagaren, om han eller hon an- ser att målet kan avgöras utan huvudförhandling, skall ange ett be- stämt yrkande om påföljd i stämningsansökan. Syftet med bestäm- melsen är att åstadkomma en förutsebarhet för den tilltalade när det gäller påföljden. Vi presenterar våra överväganden i denna del i av- snitt 4.5.3. Det tidigare femte stycket är nu sjätte stycket. 45 kap. 10 a § Ett mål skall avgöras efter huvudförhandling. Utan en sådan förhand- ling får rätten dock 1.avgöra ett mål på annat sätt än genom dom, 2.meddela frikännande dom enligt 20 kap. 9 § andra stycket, och 3.meddela dom i mål där det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter, om huvudförhandling varken begärs av någon av parterna eller behövs med hänsyn till utredningen i målet. Rätten får också meddela dom utan huvudförhandling, om 1.huvudförhandling varken begärs av någon av parterna eller be- hövs med hänsyn till utredningen, 2.den tilltalade har erkänt gärningen och för brottet fyllt , 3.åklagaren har framställt ett bestämt yrkande i fråga om påföljden, 4.rätten inte finner skäl att döma till en påföljd som är att anse som svårare eller mer ingripande för den tilltalade än den som åklagaren har yrkat. Innan ett mål avgörs med stöd av första stycket 3 eller andra stycket, skall 1.den tilltalade informeras om att målet kan komma att avgöras utan huvudförhandling och om sin rätt till en sådan förhandling, och 2.parterna, om de inte kan anses redan ha slutfört sin talan, ges till- fälle till detta. Det nya andra stycket innebär en betydande utökning av tingsrättens möjlighet att avgöra brottmål på handlingarna. huvudförhandling inte begärs av parterna, huvudförhandling inte behövs med hänsyn till utredningen i målet, den tilltalade vid tiden för brottet fyllt , den tilltalade har erkänt gärningen, åklagaren har framställt ett bestämt yrkande i fråga om påföljden, och tingsrätten inte finner skäl att döma till en påföljd som är att anse som svårare eller mer ingripande än den åklagaren angett. Bestämmelsen innehåller inget tak för vilken påföljd som kan dömas ut efter avgörande på handlingarna. Eftersom en förutsättning för handläggningsformen är att åklagaren angett ett yrkande i påföljds- delen och tingsrätten inte kan avvika från det till den tilltalades nack- del, så är den tilltalade i förväg informerad om vilken strängaste på- följd som kan bli aktuell. Därmed är formen lämplig även för högre straff. I stället är det frågan om målet tillfredsställande kan utredas som avgör när handläggningsformen kan användas. I mål om grova brott kan den tilltalades erkännande inte läggas till grund för domen med mindre det stöds av andra omständigheter. I mål rörande andra brott kan däremot erkännandet anses utgöra tillräcklig bevisning (SOU 1938:44 s. 380, se också avsnitt 4.2.9). Vi redogör för våra överväganden när det gäller handläggningen vid domstol i avsnitt 4.5.5. 10.2Förslaget till lag om ändring i 29 kap. 5 § Vid straffmätningen skall rätten utöver brottets straffvärde i skälig om- fattning beakta 1.om den tilltalade till följd av brottet drabbats av allvarlig kropps- skada, 2.om den tilltalade efter förmåga sökt förebygga eller avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet, 3.om den tilltalade frivilligt angett sig eller lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet, 4.om den tilltalade förorsakas men genom att han på grund av brottet utvisas ur riket, 5.om den tilltalade till följd av brottet drabbats av eller om det finns grundad anledning anta att han kommer att drabbas av avskedande eller uppsägning från anställning eller av annat hinder eller synnerlig svårighet i yrkes- eller näringsutövning, 6.om den tilltalade till följd av hög ålder eller dålig hälsa skulle drab- bas oskäligt hårt av ett straff utmätt efter brottets straffvärde, 7.om en i förhållande till brottets art ovanligt förflutit se- dan brottet begicks eller 8.om någon annan omständighet föreligger som påkallar att den till- talade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar. Om det föreligger någon sådan omständighet som avses i första stycket, får rätten döma till lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet. Första stycket 3 får en ny lydelse. Det innebär att det av lagtexten ut- tryckligen framgår att domstolen vid val av påföljd och straffmätning skall beakta att den tilltalade lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av det egna brottet. Vi redovisar våra över- väganden i denna del i avsnitt 3.7.2. Enligt den tidigare lydelsen av 29 kap. 5 § första stycket 3 skall domstolen vid straffmätning eller påföljdsval beakta det förhållandet att den som misstänks för ett visst brott frivilligt har lämnat upp- gifter om ett annat brott som han eller hon begått. Under speciella förhållanden kan domstolen enligt redan gällande regler också beakta att den misstänkte hjälpt till vid utredningen av de brott som miss- tanken avser (29 kap. 5 § första stycket 8). Genom den nya lydelsen av 29 kap. 5 § första stycket 3 blir det tydligare att den tilltalades medverkan i utredningen sedan han eller hon blivit misstänkt kan beaktas i lindrande riktning vid påföljdsval och straffmätning. Den nya lydelsen skall inte tillämpas i alla fall när en misstänkt erkänner ett brott. Det krävs att det är fråga om inte bara ett erkän- nande utan även en medverkan som bidragit på ett positivt och märk- bart sätt till utredningen. Ett erkännande är dock en nödvändig men inte tillräcklig förutsättning för att en lindrigare påföljd skall kunna bli aktuell. Ett typexempel på när det inte blir aktuellt att tillämpa den nya lydelsen är sådana fall av grovt rattfylleri där misstanken uppstår efter en rutinkontroll. Eftersom alkoholkoncentrationen i blodet eller utandningsluften normalt är ett av rekvisiten i gärningsbeskriv- ningen är det nödvändigt att ta ett utandningsprov eller ett blodprov. Normalt innebär det att det finns stark bevisning för åtalet oavsett om gärningsmannen erkänner eller inte. I dessa fall bör gärnings- mannens erkännande och beredvillighet att redogöra för sin alkohol- konsumtion och körningen i övrigt inte påverka påföljden i mildrande riktning. Situationer där det kan bli aktuellt att tillämpa den nya bestäm- melsen är om en misstänkt i en komplicerad eko-brottsutredning bi- drar till utredningen genom att t.ex. redogöra för vilka transaktioner och betalningsförmedlingar som skett. Ett annat sätt att bidra till utredningen på ett sådant sätt som kan få betydelse för påföljdsbe- stämningen är att den misstänkte i en situation där utredningen riske- rar att bli omfattande pekar ut förhörspersoner eller platser där hus- rannsakan bör företas. För att strafflindring skall fungera som incitament för misstänkta att medverka i utredningen av sina brott bör den strafflindring som sker vara påtaglig. Det är dock inte möjligt att närmare ange vilken betydelse den tilltalades medverkan i utredningen skall få i varje en- skilt fall. Även om utgångspunkten är att den tilltalades medverkan skall vara av viss omfattning för att leda till strafflindring, så kan om- fattningen av medverkan skilja mellan olika situationer. Vidare kan det i varje enskilt fall finnas omständigheter utöver medverkan i ut- redningen som påverkar straffvärdet, påföljdsvalet och straffmät- ningen i såväl mildrande som skärpande riktning. Ändringen i bestämmelsens andra stycke innebär att det inte längre krävs särskilda skäl för att gå under straffskalan med hänvisning till omständigheter i första stycket. Vi redovisar våra överväganden i denna del i avsnitt 3.7.2. Ändringen innebär att möjligheten att underskrida straffminimum ökar något oavsett vilken av de omstän- digheter som räknas upp i 29 kap. 5 § första stycket som är aktuell. 10.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Denna lag gäller, om ej annat följer av bestämmelser i lag eller annan författning, egendom som 1.tillfallit staten på grund av förverkande, 2.tillfallit staten enligt lagen (1938:121) om hittegods, 3.tagits i förvar enligt lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m., 4.omhändertagits med stöd av 24 a § polislagen (1984:387), eller 5.får säljas enligt 27 kap. 8 a § . I avsnitt 7.5 behandlas frågan om förfarandet med beslagtagna före- mål som inte hämtas ut sedan beslaget har hävts. Enligt 27 kap. 8 a § skall sådan egendom få säljas för statens räkning under de förutsättningar som anges i lagen om förfarande med för- verkad egendom och hittegods m.m. Detta har föranlett ett tillägg i den nu aktuella paragrafen. Egendom som får säljas enligt 27 kap. 8 a § första stycket rättegångs- balken skall finnas tillgänglig hos den myndighet som förvarar den för avhämtning i minst efter delgivning av en sådan underrät- telse som anges i andra stycket i samma bestämmelse. Om egendomen inte hämtas ut , skall det förfaras med egendomen på sätt som anges i denna lag. Egendom som får säljas enligt 27 kap. 8 a § tredje stycket rättegångs- balken skall finnas tillgänglig hos den myndighet som förvarar den för avhämtning efter det att beslaget hävdes. Om egen- domen inte hämtas ut , skall det förfaras med egendo- men på sätt som anges i denna lag. Om egendomens värde sannolikt överstiger en fjärdedel av det prisbasbelopp enligt lagen (1962:381)om allmän försäkring som gällde då beslaget verkställdes, tillämpas dock bestämmelserna i denna lag först efter det att har förflutit sedan den myndighet som förvarar egendomen genom kungörelse upp- manat ägaren eller annan rättsinnehavare att göra anspråk på egen- domen. Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om när försäljning får ske av tidigare beslagtagen egendom. Första stycket reglerar det fallet att den till vilken föremålet skall återlämnas inte hämtar ut det. Egen- domen får då säljas först efter det att en underrättelse en- ligt 27 kap. 8 a § andra stycket har delgivits med den personen. Andra stycket skall tillämpas om föremålet inte kan lämnas ut till någon, t.ex. när det inte går att utreda från vem egendomen togs. Då gäller en frist efter det att beslaget hävdes. Är det fråga om egendom vars värde sannolikt överstiger en fjärde- del av det prisbasbelopp som gällde då beslaget verkställdes, skall det först ske en kungörelse med uppmaning till ägaren eller annan rätts- innehavare att göra sitt anspråk gällande. Därefter måste förflyta innan egendomen får säljas. Det kan vara lämpligt att i vissa fall förlänga fristen, t.ex. om det är fråga om särskilt värdefull egen- dom eller om omständigheterna i övrigt skulle ge skäl för det. Gör ägaren eller annan rättsinnehavare anspråk på egendom som tagits i förvar med stöd av lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m., egen- dom som omhändertagits med stöd av 24 a § polislagen (1984:387) eller egendom som får säljas enligt 27 kap. 8 a § skall den lämnas ut till honom eller henne efter beslut av den myndighet som förvarar egendomen, om egendomen inte redan har sålts eller förstörts. Har egendomen reparerats eller på annat sätt förbättrats, är den som gör anspråk på egendomen enligt första stycket skyldig att betala kostna- den för förbättringen innan han eller hon får ut egendomen. Betalar han eller hon inte inom efter det att särskild uppmaning del- givits honom eller henne, får egendomen säljas i den ordning som anges i denna lag. Paragrafen stadgar att om ägaren eller annan rättsinnehavare gör an- språk på viss egendom skall den lämnas ut till den personen, om egen- domen inte redan har sålts eller förstörts. Det skall gälla även för egen- dom som får säljas enligt 27 kap. 8 a § . Paragrafen har kompletterats i det avseendet. Eftersom det inte enbart är polis- myndigheter som förvarar beslagtagen egendom har det även skett en ändring så att besluten fattas av den myndighet som förvarar egendomen. Försäljning av egendom som tagits i förvar med stöd av lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m., egendom som omhändertagits med stöd av 24 a § polislagen (1984:387) eller egendom som får säljas enligt 27 kap. 8 a § sker för statens räkning. Har egendomen sålts, har ägaren eller annan rättsinnehavare rätt till ersättning. Denna utgår dock inte med högre belopp än som har influtit vid försäljningen. I de fall som avses i 7 § andra stycket skall kostnaden för förbättringen avräknas från ersättningen. Ansökan om ersättning ges in till eller om annan myndighet än polismyndighet fattat beslutet, till den beslutande myn- digheten, som, efter verkställd utredning i ärendet, prövar frågan om ersättning. Enligt paragrafens första stycke sker försäljning av egendom i vissa fall för statens räkning. Det skall även gälla för egendom som får säljas enligt 27 kap. 8 a § . Av andra stycket framgår att om egendomen har sålts har ägaren eller annan rättsinnehavare rätt till ersättning. Tredje stycket reglerar vilken myndighet som skall pröva en ansökan om ersättning. Har polismyndighet fattat beslutet är det . Bestämmelsen har kompletterats så att det i andra fall är den beslutande myndigheten som skall pröva frågan. Beslut som avses i 7 § första stycket och 8 § tredje stycket får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överkla- gande till kammarrätten. Paragrafen, som reglerar överklagande av beslut enligt 7 § första stycket och 8 § tredje stycket den aktuella lagen, har dels komplet- terats mot bakgrund av att andra myndigheter än polismyndigheter skall få fatta besluten, dels förändrats så att beslut enligt 7 § första stycket inte längre överklagas till utan direkt från den myndighet som förvarar egendomen till allmän förvaltningsdomstol. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar närmare föreskrifter om 1.sättet för kungörande enligt 2–2 b §§, 2.myndighets förfarande med egendom som avses i denna lag. Paragrafen, som reglerar regeringens eller myndighets föreskriftsrätt, har kompletterats med en hänvisning till 2 b § den aktuella lagen. Dessutom har begreppet polismyndighet i andra punkten ersatts av myndighet. 10.4Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 5 kap. 3 § Sekretess gäller för uppgift som lämnar eller kan bidra till upplysning om chiffer, kod eller liknande metod som har till syfte att 1.underlätta befordran eller användning i allmän verksamhet av uppgifter utan att föreskriven sekretess åsidosätts, eller 2.göra det möjligt att kontrollera om data i elektronisk form har förvanskats, om det kan antas att syftet med metoden motverkas om uppgiften röjs. Sekretess gäller i verksamhet som avser förande av eller uttag ur väg- trafikregistret för uppgift om körkorts referensnummer, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan fara för att kontrollen av körkorts äkt- het motverkas om uppgiften röjs. Sekretess gäller också för uppgift om att en uppgift i vägtrafikregistret för fordon är fiktiv och för sådan verklig uppgift som ersatts av en fiktiv, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas. Paragrafens sista mening är ny och stadgar sekretess under vissa för- utsättningar för uppgift om att en uppgift i vägtrafikregistret för for- don är fiktiv och för sådan verklig uppgift som ersatts av en fiktiv rörande spaningsfordon. Frågan om sådana uppgifter har behandlats i kapitel 8. Bestämmelsen har utformats med s.k. omvänt skaderekvisit (jfr regeringens kommande förslag rörande kvalificerade skydds- Sekretessen enligt den nya bestämmelsen bryter med- delarfriheten (16 kap. 1 § sekretesslagen) 7 kap. 21 § Sekretess gäller inom kriminalvården för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider men eller att fara uppkommer för att någon ut- sätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs. Sekretessen gäller dock inte beslut av Kriminalvården, , en övervakningsnämnd och inte heller annat beslut i ett kriminalvårds- ärende enligt eller lagstiftningen om kriminalvård i anstalt. Sekretess gäller också hos regeringen i ärende om överförande av verkställighet av brottmålsdom för uppgift om enskilds personliga för- hållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon honom eller henne närstående lider men eller att fara uppkommer för att någon ut- sätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs. Sekretessen gäller dock inte regeringens beslut i ärendet. Sekretess enligt första stycket hindrar inte att en uppgift lämnas till en åklagarmyndighet eller en polismyndighet, om 1.det behövs för att upprätthålla säkerheten inom kriminalvården, 2.det behövs för att upptäcka eller förhindra brottslig verksamhet, 3.uppgiften angår misstanke om brott. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst . Bestämmelsen i 7 kap. 21 § sekretesslagen reglerar den sekretess som gäller inom till skydd för enskildas personliga för- hållanden. Vi har i avsnitt 6.2.7 redovisat våra överväganden kring i vilken utsträckning denna sekretess bör påverka Kriminalvårdens möjligheter att lämna uppgifter till polisen. Det nya tredje stycket i 7 kap. 21 § sekretesslagen innebär att sekretess enligt den bestämmelsen i vissa situationer inte hindrar att Kriminalvården lämnar uppgifter till polisen, Ekobrottsmyndig- heten eller . Den första situation då sekretessen bryts är om det behövs för att upprätthålla säkerheten inom krimi- nalvården. Säkerheten inom kriminalvården är i första hand Kriminal- vårdens ansvar (jfr SOU 2005:6 s. 41–42). Inom det ansvaret kan det dock finnas behov av att samarbeta med polisen. t.ex. behöva lämna viss information till polisen för att kunna få kom- pletterande information av betydelse för säkerheten. Den andra situationen då sekretessen bör brytas är om det behövs för att upptäcka eller förhindra brottslig verksamhet. Uppgifter som behövs för att upptäcka eller förhindra brottslig verksamhet syftar främst på underrättelseinformation, dvs. information som samlats in, bearbetats och analyserats trots att det inte finns en konkret miss- tanke om att brott redan begåtts. Vi behandlar begreppet utförligt i avsnitt 6.2.7. Den tredje situationen gäller att uppgiften angår misstanke om brott. Syftet med bestämmelsen är att Kriminalvården skall ha större möjligheter än enligt 14 kap. 2 § fjärde stycket sekretesslagen att utan hinder av sekretess lämna uppgifter om konkreta brottsmiss- tankar till polis eller åklagare. Sekretess enligt 7 kap. 21 § kommer så- ledes inte att hindra att Kriminalvården lämnar uppgifter till polis eller åklagare som rör misstankar om brott med endast böter i straffskalan eller brott där det kan antas att påföljden kommer att stanna vid böter. Den sekretessbrytande bestämmelsen gäller uppgifter som lämnas från Kriminalvården till polisen. Eftersom ekonomisk brottslighet på flera ställen i landet utreds av kan Kriminal- vården även lämna uppgifter dit med stöd av bestämmelsen. Bestäm- melsen gäller uppgifter som angår misstankar om begångna brott. Därför kan Kriminalvården även lämna uppgifter till Åklagarmyn- digheten med stöd av den sekretessbrytande bestämmelsen. Om nå- gon av de uppräknade myndigheterna begär ut en uppgift som om- fattas av den sekretessbrytande bestämmelsen, är Kriminalvården på grund av uppgiftsskyldigheten i 15 kap. 5 § sekretesslagen skyldig att lämna ut uppgiften. 9 kap. 17 § Sekretess gäller för uppgift om enskilds personliga och ekonomiska för- hållanden, om inte annat följer av 18 § 1.i utredning enligt bestämmelserna om förundersökning i brottmål, 2.i angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål eller i annan verksamhet för att förebygga brott, 3.i angelägenhet som avser registerkontroll och särskild personut- redning enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627), 4.i åklagarmyndighets, polismyndighets, , Statens kri- minaltekniska laboratoriums, eller verk- samhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, 5.i Statens biografbyrås verksamhet att biträda Justitiekanslern, allmän åklagare eller polismyndighet i brottmål, 6.i register som förs av enligt polisdatalagen (1998:622) eller som annars behandlas där med stöd av samma lag, 7.i register som förs enligt lagen (1998:621) om misstankeregister, 8.i register som förs av enligt lagen (1999:90) om be- handling av personuppgifter vid medverkan i brottsutred- ningar eller som annars behandlas där med stöd av samma lag, 9.i särskilt ärenderegister över brottmål som förs av åklagarmyndig- het, om uppgiften inte hänför sig till registrering som avses i 15 kap. 1 §, 10.i register som förs av enligt lagen (2005:787) om be- handling av uppgifter i brottsbekämpande verksamhet eller som annars behandlas med stöd av samma lag, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men. Sekretess enligt första stycket 2 gäller hos domstol i dess rättskipande eller rättsvårdande verksamhet endast om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till den enskilde lider skada eller men om uppgif- ten röjs. Vid förhandling om användning av tvångsmedel gäller sekre- tess för uppgift om vem som är misstänkt endast om det kan antas att fara uppkommer för att den misstänkte eller någon närstående till honom eller henne utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs. Av 12 kap. 2 § andra stycket framgår att även sekretessen enligt första stycket 1 är begränsad hos domstol. Sekretess enligt första stycket gäller hos tillsynsmyndighet i konkurs för uppgift som angår misstanke om brott. Sekretess gäller i verksamhet, som avses i första stycket, för anmälan eller utsaga från enskild, om det kan antas att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs. Sekretess hindrar inte att en uppgift lämnas från en åklagarmyndig- het, en polismyndighet, , eller till någon annan av dessa myndigheter i sådan verksamhet som avses i första stycket. Sekretess hindrar inte att en uppgift lämnas från Ekobrottsmyndig- heten eller en polismyndighet till Kriminalvården, om det behövs för att upprätthålla säkerheten inom kriminalvården eller för att upptäcka eller förhindra brottslig verksamhet. Utan hinder av sekretessen får en skadelidande, eller den som den skadelidande överlåtit sin rätt till, ta del av en uppgift 1.i en nedlagd förundersökning eller i en förundersökning som av- slutats med ett beslut om att åtal inte skall väckas, 2.i en annan brottsutredning som utförts enligt bestämmelserna i 23 kap. och som avslutats på annat sätt än med beslut att väcka åtal, med strafföreläggande eller med föreläggande av ord- ningsbot, eller 3.i en avslutad utredning enligt 31 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, om den skadelidande, eller den som den skadelidande överlåtit sin rätt till, behöver uppgiften för att kunna få ett anspråk på skadestånd eller på bättre rätt till viss egendom tillgodosett och det inte bedöms vara av synnerlig vikt för den som uppgiften rör eller någon närstående till honom eller henne att den inte lämnas ut. Utan hinder av sekretessen får en uppgift också lämnas ut 1.till enskild enligt vad som föreskrivs i den särskilda lagstiftningen om unga lagöverträdare, 2.till enskild enligt vad som föreskrivs i säkerhetsskyddslagen (1996:627) samt i förordning som har stöd i den lagen,