sou · GTB381d9 · 2006-01-01 00:00:00 — Barnens anknytningsbeteende till personalen hade relation till deras allmänna anpassning och utveckling under vistel- sen. Uppföljande intervjuer gjordes tre och efter utskrivningen med de biologiska mödrarna för de femton barn, som återvänt hem och med både dessa och familjehemsmödrarna till de sexton barn, som placerats i familjehem. 9/13 uppföljda barn i den förstnämnda gruppen bedömde ha förbättrats. Av de barn, som placerats i familjehem, fungerade de sex (av femton under- sökta) bäst, som hade en bibehållen kontakt med sina biologiska mödrar och där kontakten mellan dessa och familjehemsmödrarna var konfliktfri. Tio barn hade placerats på barnhemmet i avvaktan på familje- hemsplacering, sju hade placerats för att se om moderns situation kunde förbättras, så att barnen skulle kunna återvända hem igen. Fjorton barn hade placerats med planering att de skulle återvända hem. Samtliga i den förstnämnda gruppen blev placerade. Två i den andra gruppen placerades, fem återvände hem. I den sistnämnda gruppen placerades fyra medan tio återvände hem. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv att om socialsekreteraren hade en positiv inställning till modern och tilltro till hennes vilja att samarbeta och förändra sin situation, var sannolikheten större att det gjordes behandlingsinsatser och att barnet fick flytta hem igen. Vid en femårsuppföljning (1988, 1995) av de 21 barn, som kom från en familj där någon av eller båda föräldrarna miss- brukade, visade det sig att socialsekreterarnas tidigare bedömning av barnens föräldrar hade stor betydelse för barnens situation. När föräldrarna bedömts negativt var barnen kvar i familjehemmet och de biologiska föräldrarnas situation hade försämrats. När socialsek- reterarna bedömt föräldrarna positivt hade barnet återvänt till de biologiska föräldrarna, som med fortsatta hjälp- och stödinsatser klarade av att behålla barnet hemma. Detta kunde bero på att socialsekreterarna var duktiga på att bedöma prognosen. Men för- fattaren tolkar fyndet som ett tecken på att tilltro och samarbete mellan socialsekreteraren och den biologiska modern var avgörande för det fortsatta förloppet. Sju bodde i det biologiska hemmet, sex bodde fortfarande i det familjehem, där de placerats efter barnhemsvistelsen och sex hade bytt familjehem (två barn undersöktes inte eftersom mor och barn flyttat utomlands). Barnens beteende undersöktes med en sym- tomlista, som fylldes i efter intervju med modern eller familje- hemsmodern. Deras frekvens av beteendeproblem avvek ej från en normalgrupp. De fyra som hade höga poäng hade kontakt med barn och ungdomspsykiatrin eller psykolog på BVC. Hälften av de barnen bodde i biologiska hemmet, hälften i familjehem. Inte heller beträffande självvärderad självkänsla skilde sig gruppen från en normalgrupp. Hälften av de barn, som flyttade hem någon period , hade placerats utom hemmet till ett nytt familjehem. En tredjedel av barnen hade förlorat kontakt med de biologiska föräldrarna. Vid tioårsuppföljningen (1995) hade inget barn bott oavbrutet hos någon biologisk förälder. Två hade bott hos endera föräldern. Bara fyra barn hade bott oavbrutet i samma familjehem. För ytterligare tre barn var turbulent, men sedan hade de bott i samma familjehem. Tre barn flyttade hem till sina biologiska mödrar i familjehem och kunde sedan förbli med dem. De övriga hade upplevt flera omplaceringar mellan biologiska föräldrar och olika familjehem. Placeringarna var beroende av föräldrarnas missbrukssituation. 19/21 barn hade varit i familjehem , åtta av dem hade varit i två olika Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv hem och två i tre hem. Gruppens uppväxt karaktäriserades således av ett instabilt boende. Sju barn hade vid denna undersökning höga beteendestörningspoäng. Hälften hade måttligt höga poäng, och beskrevs i intervjun som beteendestörda och olyckliga. De hade också låg självkänsla, enligt samma självsvarsformulär, som de fyllt i vid femårsstudien. Sju barn uppfattade sina familjehemsföräldrar som sina psyko- logiska föräldrar. Tre av deras biologiska mammor var döda. Sju hade en bestående relation till de biologiska föräldrarna, samtliga av dessa bodde hos en biologisk förälder vid intervjun, även om alla utom två, varit placerade i familjehem eller på institutio- ner. Fyra barn var förankrade både hos familjehemmet, i två fall mormor, och hos de biologiska föräldrarna. Tre barn saknade familjeanknytning. De, som hade anknytning i familjehemmet, och gruppen både/och mådde bäst. Inget av barnen i gruppen utan anknytning hade god självkänsla. Bara tre familjer klarade sina liv utan socialvårdskontakt och hade barnen hemma. av barnen hade varit med om oplanerade avbrott i vården. Forskaren bedömde att både barn och föräldrar hade behövt ett bättre stöd av socialsekreteraren för att kunna upp- rätthålla kontakten med varandra, då barnen vistades i familje- hemmen. (2002) har belyst det sociala arbetet med ungdomar som rymt/kastats ut hemifrån. Hennes studie berörde nittiosex rym- ningsärenden i . Hon gjorde tjugo gruppintervjuer med 101 socialsekreterare, som arbetade med ungdomsärenden, och fyrtionio individuella intervjuer med de handläggare, som arbetat med rymningsärendena. Ungdomar, särskilt flickor, med invandrarbakgrund var överrepresenterade. 14/33 invandrarflickor hade upplevt övergrepp, misshandel och mordhot. I bakgrunden fanns relationsproblem med en hög konfliktnivå och auktoritärt uppfostringsmönster. Men den unge hade också själv många problem: grava skolsvårigheter, missbruk, utespring, sexuellt ut- agerande. var kritisk till det sociala arbete som gjorts i sådana familjesituationer. Trots att orsakerna till rymningarna ofta var olidliga förhållan- den i det biologiska hemmet med våld, försummelse, övergrepp, arbetade socialsekreterarna i första hand för en återförening av den unge i hemmet. Hon menade att den unge ej bemöttes som en självständig klient. Man hade ett relationsorienterat, familjeinriktat arbetssätt och ett bristande ungdomsperspektiv. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv ningen upplevdes stå på föräldrarnas sida mer än på den unges. Man lyssnade inte på den unges önskemål, t.ex. att få hjälp att flytta hemifrån till ett eget boende. Lösningen blev oftast att den unge placerades i en HVB institution, 71/95. Tjugoen ungdomar flyttade senare tillbaka hem. Claezon (2004) diskuterade i , som socialarbetare kan ha i samband med den typ av omhändertaganden som görs enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Hon baserade sin studie på tjugosex intervjuer, tematiserade samtal. Dessa gjordes med åtta ungdomar, åtta anhöriga och åtta socialsekreterare, som handlagt fallen. I fem fall fanns alla tre perspektiven i samma ärende. Personerna hade valts från de trettionio ungdomar, 14–, som placerats enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga i den åldern och var placerade den 1/1 1996 i kommun. Intervjuerna gjordes med dem som accepterade att vara med i studien. Hennes hypotes var att socialarbetet skulle bli bäst om socialsekreterarna var villiga att dela med sig av makt och försökte förstå de betingelser, som kunde stå i vägen för klienternas förståelse av sin situation och känsla av delaktighet i besluten. Hon betecknade detta empowerment= delaktighet, partnerskap. Socialvården bör ses som ett konstruktivt alternativ eller komple- ment till föräldrarnas vård och omsorg, inte som en separation från dem. Claezon har en inriktning mot resilience och tryckte på att det sociala arbetet borde lyfta fram möjligheter och styrkor hos klien- ten. Detta skall ske genom brukarmedverkan, maktanalys av klien- tens situation och mobilisering av dennes resurser. Klienten skall få en ökad förståelse för de politiska strukturer, som påverkat eller skapat de aktuella problemen och hjälp att häva sig ur en totalt individ orienterad analys av sina problem. Claezon ansåg också att man skall kartlägga skyddsfaktorer. Då hon analyserade sina inter- vjuer tyckte hon sig se en del empowering försök, t.ex. i social- arbetarnas försök att skapa en arbetsallians med de biologiska föräldrarna. Men hon påpekade också brister. Ungdomarna var kritiska, de ansåg inte att de blivit tillräckligt hörda eller behandlats med respekt av socialsekreterarna. (2003), som studerat socialhjälp för vuxna, beskrev motsvarande fenomen. Han menade att relationen socialarbetare – klient var avgörande för att hjälp skall utvecklas. Man måste skapa en arbetsallians. Öppna förhandlingar, samarbete kring gemen- Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv samma mål, ömsesidighet och samförstånd påverkade i positiv rikt- ning, tvång och dekret i negativ riktning. Klienterna måste känna sig sedda, respekterade, tagna på allvar och bekräftade som personer. De behövde ha insyn och inflytande över arbetsprocessen. Han sammanfattade sin studie med att fyra grundvillkor måste vara uppfyllda för att klienten skulle känna sig hjälpt: att klientens hjälpintention tilläts påverka processen, att förhandlingar, inte dekret, styrde processen, en organisation som gav socialarbetaren ett professionellt handlingsutrymme, en strävan mot en relation präglad av ömsesidighet, stöd och respekt, ett brukarperspektiv. Vid flera studier av familjehemsvård har barnen klagat över att de ej fått tala enskilt med den socialsekreterare, som hade hand om placeringen. (2001) intervjuade tjugo barn 5–. Barnen var de tjugo av fyrtio tillfrågade, som accep- terade att deltaga i studien. Samtliga hade omhändertagits enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga 1994–1998 i . De intervjuades 1999 under 30–. De flesta mindes ej att de fått berätta sina åsikter . 14/20 kände sig uteslutna som samtalspartner och oinformerade (18/20). 17/20 ansåg att de aldrig haft möjlighet att påverka valet av familjehem. 13/20 hade aldrig talat i enrum med socialsekreteraren . Många hade känt sig övergivna och upplevt ett främlingskap i familjehemmet. Forskarna sammanfattade: Man beslutade över huvudet på barnet. Det hade varit en obefintlig inskolning, dålig kontakt med det biologiska hemmet i familjehemmet och en dålig eller obefintlig kontakt mellan den unge och socialsekreteraren. (1998) beskrev i tolv slumpmässigt valda rättsfall omfattande sjutton barn i åldern 1–i LVU-mål 1987–1989 barnens möjlighet att komma till tals. Hon noterade att barnens egna berättelser saknades genomgående. I flera fall hade social- sekreteraren inte träffat barnen under utredningen. I fyra utred- ningar framfördes barnets viljeyttringar av någon annan person (förskollärare, fritidspersonal, lärare). Utredningarna innehöll dock beskrivningar av barnens fysiska och mentala hälsa genom läkar- intyg och barn och ungdomspsykiatriska utredningar. Författaren påpekade att det står i Socialtjänstlagen § 9 att barnets inställning så långt möjligt skall klarläggas. I en rapport beskrev (1998) att de genomfört ett alternativt sätt att arbeta med familjehemsplaceringar. I tjugo ärenden –1997 hade de dels ritat nätverkskarta med barnen Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv dels talat enskilt med dessa i en serie samtal. Kontakten mellan socialsekreteraren och barnen fortsatte . Man beskrev också ett utökat samarbete mellan familjehemmen, skolorna, , de biologiska familjerna och i vissa fall barn och ungdomspsykiatrin. Familjehemmen fick handledning. Tyvärr redovisas arbetet bara med fallstudier, så man kan inte dra några slutsatser om effekten av förändringen. (1997) studerade olika metoder att rekrytera familjehem, den s.k. Kälvesten-metoden och . Tio hem som utretts med vardera metoden och tio släktinghem jämfördes med avseende på om de placerade barnens beteendestörningar förbätt- rades mellan efter placeringen och ett andra tillfälle placering. Vid det första mät- tillfället hade 17/34 barn höga beteendestörningspoäng, femton hade höga internaliserings- och fjorton höga externaliseringspoäng. Vid ett års uppföljningen hade tre placeringar avbrutits och ytterli- gare två var på väg att avbrytas. Ingen förbättring av beteendestör- ningarna kunde påvisas för de övriga. Man kunde således ej påvisa någon skillnad mellan de hem som utretts med olika metoder. Vid båda undersökningstillfällena uppgav släktingfamiljehem lägre beteendestörnings frekvens hos barnen. Det var ingen skillnad mellan de olika grupperna beträffande kontakt mellan socialsekre- terarna och de biologiska familjerna. Den barngrupp, som hade mindre beteende symtom vid uppföljningen, hade haft mer kontakt med de biologiska föräldrarna och hade vistats i mer erfarna familjehem. Hälften av familjerna hade fått handledning. Man kunde inte påvisa något samband mellan detta och utfallet. kunde inte heller påvisa något samband mellan frek- sammanbrott vid familjehemsvård och huruvida familjen var utredd med Kälvesten-metoden eller ej. (2003) studerade en annan aspekt av familjehemmen: det stöd och den utbildning, som man efterlyst bl.a. från . De sände en postenkät till de femtiotvå familjehem, där man placerat nittio barn och ungdomar i kommun. Släktinghem ingick inte i studien. Hälften av familjerna uppgav att de fått någon form av utbildning. Bara hälften ville ha mer utbildning. Det stöd de fick bestod av ett telefonsamtal från socialsekreteraren mellan en gång och en gång . Familjerna själva ringde ungefär en gång . Man träffades också en gång var tredje- Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv Familjerna förklarade sig nöjda med den kontakt- frekvensen. I övrigt sökte de stöd i sitt eget sociala nätverk. De upplevde att det var framför allt i kontakten med de biologiska föräldrarna, som de behövde stöd från socialförvaltningen, samt, i ett fåtal fall, i kontakten med skola, förskola och barn och ung- domspsykiatrin. (2001) studerade vad som karaktäriserade familjehemmen och deras motiv för att åtaga sig det arbetet. Hon sände enkäter till 366 familjehem, besvarade den. Familjerna hade 594 placerade barn och ungdomar. Sjutton föräldrapar intervjuades också. Familjerna levde i långa, stabila äktenskap, ofta boende på landet eller i mindre orter, de tillhörde arbetar- eller lägre medelklass. De hade ett välutvecklat socialt nätverk och en bra boendesituation. Det placerade barnets speciella behov och beteende medförde att familjen fick utveckla ett mer reflekterat föräldraskap och att makarna fick arbeta tillsammans som ett team, för att klara av svårigheter och problem som uppstod. Familjerna var barncent- rerade och beskrev att de hade ett överskott av kärlek och trygghet, som de ville dela med sig av. De upplevde omhändertagandet av ett främmande barn, som en utmaning, som huvudsakligen var kvin- nans projekt. Familjehemsföräldraskapet karaktäriserades av fors- karen som en belönad utmaning. Det kunde vara slitsamt och innebära påfrestningar för familjens medlemmar men det beskrevs också som tillfredställande och givande. Avhandlingen berörde ej familjens upplevelse av ev. sammanbrott eller faktorer som kunde förklara att placeringen lyckades. Hennes beskrivning av familje- hemsföräldrarna har stora likheter med Kälvestens (1974): stabila äktenskap, goda parrelationer, intresse för att göra en samhälls- insats, ett överskott av människointresse, känslokraft, barnorien- tering. Inte heller i den studien görs något systematiskt försök att jämföra lyckade och misslyckade placeringar utifrån karaktäristika hos familjehemsföräldrarna. (1999, 2001) intervjuade tjugotvå 10–11 åringar place- rade i familjehem i fyra sydsvenska kommuner 1995/1996. Alla barn hade kontakt med sin biologiska mor, hälften även med sin biologiska far. De flesta visste varför de var placerade. De tyckte inte att det var svårt att berätta för kamrater att de bodde i familje- hem. De berättade däremot sällan om de traumatiska händelser, som de upplevt i sitt biologiska hem. Hälften hade placerats . De betraktade familjehemmet som sitt hem och kallade familjehemsföräldrarna för pappa och mamma. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv placerade mellan fem och ålder, hade en dubbel tillhörighet, både i familjehemmet och i den biologiska familjen. De kallade de biologiska föräldrarna pappa och mamma. Ingen ville flytta tillbaka till det biologiska hemmet. Många barn i den grupp, som placerats senare, ville ha en tätare kontakt med socialsekreteraren. Från olika håll hade framförts upprepad kritik av den brist på kontakt mellan de familjehemsplacerade barnen och de placerande socialsekreterarna som framkommit. Man påtalade även den brist- fälliga uppföljningen av barns behov och hur de tillgodosågs i familjehemmen. För att råda bot på detta utvecklades det s.k. Dartington projektet (2000). Man översatte till svenska och utvärderade det engelska frågebatteriet LACS (). Formulären berörde barns behov i familjehems- vård beträffande hälsa, utbildning, identitet, familj och relationer, socialt beteende, känslo- och beteendemässig utveckling och livs- kunskap. Frågorna skulle utgöra underlag för återkommande inter- vjuer med de placerade barnen. –gjordes en utvärdering. Fyrtioåtta socialsekreterare i fyra kommuner (, , , ) intervjuade etthundraåtta barn i åldern 5–i ett pilotprojekt. Man genomförde av de planerade intervju- erna. Familjehemsföräldrar deltog i ung. hälften av intervjuerna, biologiska föräldrar bara sällan. Hela intervjun tog fyra–uppdelat på flera tillfällen. Både socialsekreterarna och barnen var i stort sett positiva till intervjun. De familjehems- och biologiska föräldrar, som deltagit, var också oftast positiva. Många barnproblem framkom vid intervjuerna. 2/3 hade hälso- problem och mer än hälften hade skolproblem. 2/3 hade identitets- problem och lika många hade problem inom området familj och relationer. En tredjedel hade problematiskt socialt beteende och hälften hade känslomässiga och beteendeproblem. En femtedel hade svårigheter med att klara sig själva. Både socialsekreterarna och arbetsledarna ansåg att formulären innebar mer systematik i arbetet och gav ett bättre underlag för insatser men 3/4 ansåg att de var alltför tidskrävande. ville fortsätta att använda metoden. Men – efter projektet note- rade projektledaren att formulären endast användes sporadiskt. Man ansåg sig inte ha tid att använda dem systematiskt på alla placeringsärenden. Dessutom visste man inte hur, eller vem, som skulle åtgärda alla brister, som framkom vid intervjuerna. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv 4.4Undersökningar av vuxna f.d. familjehemsplacerades liv och anpassning. (1996) sammanfattade ett stort antal internationella studier, som berört faktorer i familjehemsvård under uppväxten och utfall i form av utbildning, hälsa och social anpassning i vuxen ålder. Förhållanden före placeringen som föräldrapatologi, familje- struktur, våld/övergrepp, barnets temperament, beteendeproblem och begåvningshandikapp hade i de flesta studierna samband med en negativ utveckling hos den familjehemsplacerade i vuxen ålder. Placering i tidig ålder, långa placeringar och att de biologiska föräldrarna var positiva till placeringen hade i de flesta studierna samband med ett positivt utfall. Barnhemsvistelse, omplaceringar, dåliga skolprestationer, kriminalitet och droganvändning under familjehemsplaceringen hade samband med ett negativt utfall, liksom att den unge återvänt till det biologiska hemmet . Kontakt med de biologiska föräldrarna under familje- hemsplaceringen hade i de flesta studierna inget samband med vuxenanpassningen. konstaterade att i hade av personer födda –1974 varit familjehemsplacerade under uppväxten. Ungefär en tredjedel hade varit placerade . hade varit endast på institution . Författaren studerade mortalitet för de f.d. familjehemsplacerade födda –1973. Register för åren 1969–1991 visade en överdöd- lighet för männen (relativ risk = RR 1.68). Det gällde framför allt överdödlighet av skador (RR 1.88) samt suicid (RR 1.75). Kvinnor hade också en överdödlighet av skador (RR 1.45). Ålder vid placeringen hade ingen större betydelse för männens överdödlig- het, medan endast de kvinnor, som placerats ålder, hade en statistiskt säkerställd överdödlighet. gjorde också en registerstudie omfattande 107 lång- tidsvårdade (>/= i vård före tonåren) f.d. familjehemsvårdade unga vuxna födda –1967 och deras 128 vuxna syskon, som huvudsakligen växt upp i det biologiska hemmet. 55–av undersökningsgruppen hade syskon som växte upp där. Författaren fann få skillnader mellan de två grupperna i fråga om de fyrtio variabler på olika aspekter på anpassning och hälsa, som han stude- rade. Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv Jämfört med svenska populationsdata för samma åldrar från samma register hade de f.d. familjehemspojkarna registrerats för mer kriminalitet såväl i tonåren som i vuxen ålder. De hade lägre utbildning, sämre förmåga att försörja sig själva, de var mer sjuk- skrivna och levde i större utsträckning i splittrade familjer. De f.d. familjehemsflickorna fick oftare barn i tonåren, de levde oftare i splittrade familjer och hade lägre utbildning. För båda könen hade flera av deras egna barn vårdats i social dygnsvård. Pojkarna som tillhörde syskongruppen avvek från normgruppen i samma variab- ler som de f.d. familjehemsplacerade utom beträffande brott i ton- åren och sjukskrivning. Flickorna i den gruppen hade samma problem med vuxenanpassningen som de f.d. familjehemsplacerade flickorna förutom att de hade mer försörjningssvårigheter. Sam- mantaget hade båda grupperna generellt sämre vuxenanpassning än jämnåriga i normalbefolkningen. Släktingplaceringar gjorde ingen skillnad för resultatet, medan den lilla grupp, som placerats privat, hade en bättre vuxen anpassning då det gällde männen. Av barnen i syskongruppen klarade sig det yngsta barnet i en syskonskara sämre än det äldsta. försökte förklara de nedslående resultaten. Han menade att en anhopning av riskfaktorer kan förklara varför familjehemsplacering, även den långsiktiga som han studerat, inte kan lyfta de underprivilegierade barnen till normalpopulationens anpassningsnivå. Före placeringen ökade risken, menade han, om individen var genetiskt sårbar, hade ett negativt socialt arv, tidiga negativa erfarenheter och separationsupplevelser. I familjehemmet försvårades utvecklingen av den osäkra ställning, som både föräld- rarna och den unge har med nuvarande lagstiftning. Placeringen förblir instabil, vilket kan ge en problematisk identitet och brist- ande trygghet i relationerna. Dessutom hade familjehemsgruppen svaga skolprestationer, vilket försvårade anpassningen till arbets- marknaden och försörjningsförmågan. Efter vårdtiden kunde även ett svagt externt stöd och bristen på en familj för livet bidra till det negativa utfallet. (1993) gjorde en uppföljning via register och social- akter av 298 Stockholmsbarn, 204 pojkar och 94 flickor, som tvångsomhändertagits och placerats i familjehem 1970. De följdes till 1991. av pojkarna och av flickorna var när de placerades. Hos av mödrarna och av fäderna fanns missbruk. I av fallen förelåg andra missförhållanden i hemmen (familjevåld, vanvård, kriminalitet, psykiska problem). Svensk social barn- och ungdomsvård i ett utvärderingsperspektiv hade tidigare varit placerade utom hemmet. av ung- domarna hade egna missbruksproblem, hade begått brott. Om man räknade samman alla placeringar utom hemmet hade varit placerade 5–, eller längre. hade varit placerade mindre än totalt. Vid den uppföljning som omfattade 1982–1991 fann man att de, som omhändertagits i tidig ålder, klarat sig bäst ur missbrukssyn- punkt. De som placeras hade en ökad risk för att utveckla missbruk än de som bara placerats en gång. Även i denna studie jämfördes probanderna med sina syskon med avseende på missbruk, kriminalitet och socialbidrag. 678 syskon identifierades, av dem hade 249 haft en gemensam uppväxt med probanderna .