sou · GTB3116d2 · 2006-01-01 00:00:00 — I begreppet aboriginal people inryms tre huvudgrupper: indianer, eskimåer och s.k. métis. Även inom dessa huvudgrupper varierar språket och kul- turen. Indianer är den största gruppen med drygt en halv miljon människor. I används mycket sällan ter- men indian, bl.a. därför att detta begrepp ansågs ha en nervärderan- de betydelse. I stället talar man om First Nations. Jämförelse med andra länder nämns inuiter och består av ca 50 000 personer. Inuiterna lever i huvudsak inom det arktiska området. Slutligen är métiser (med den språkliga innebörden blandat) ett folk, vars förfäder varit européer, främst med franskt ursprung, och indianer. Denna grupp uppgår sannolikt till ca 300 000 personer. Övergripande urbefolkningsfrågor utgör som nämnts den federala regeringens ansvar. I den federala kanadensiska regeringsorganisa- tionen finns en särskild minister och ett särskilt ministerium som arbetar med frågor som rör urbefolkningarna, Indian Affairs and Northern Affairs , men också andra ministrar och departe- ment har ansvar för delar av urbefolkningsfrågorna. han- teras exempelvis jakt- och fiskefrågor av de olika provinserna. Inne- börden blir dels att urbefolkningsgrupperna måste föra en dialog med såväl federala som provinsiella regeringar och att hanteringen av jakt- och fiskefrågor kan variera i de olika provinserna. har vidare ett anglosaxiskt rättssystem. Mycket förenklat innebär det bl.a. att i (Supreme Court of , SCC) i högre utsträckning än exempelvis i genom domstolsutslag utvecklar gällande rätt. 6.2.2Jakt och fiske – en bakgrund I krävs för befolkningen i allmänhet en licens för att jaga och fiska. De som är bofasta i provinsen har oftast rätt att jaga efter licens i sin egen provins. Besökande i provinsen måste ha guide. Till skill- nad från gäller att all jakt bara får ske för eget bruk. Det är inte tillåtet att sälja köttet från vilt. Skälet är att man befarar att jakttrycket skulle bli för hårt. En annan oro är den hygieniska hanteringen av köttet skulle bli eftersatt. Utöver urbefolkningen jagar 1,2 miljoner kanadensare, vilket motsvarar av befolk- ningen. Tillgången på vilt är i huvudsak god, men varierar i provins- erna. I exempelvis , som med sina ca 11 miljoner invånare är den i särklass mest befolkade provinsen, finns det gott om hjort- djur, men mindre älg. ansöker drygt 100 000 personer om att jaga älg i . Ca 16 000 älglicenser ut. I är såväl sportfisket som det kommersiella fisket stort. Det krävs licens för att sportfiska och det krävs licens för att be- driva kommersiellt fiske. 4,2 miljoner kanadensare sportfiskar, vilket motsvarar av befolkningen. Jämförelse med andra länder Urbefolkningen har, som kommer att utvecklas nedan, en rätt att jaga och fiska utan licens på kronomark. En mycket stor andel, , av marken i är kronomark. I har ägaren kontrollen över den privata marken. Han kan upplåta jakt- och fiskerätten rätten på denna mark och urbefolkningen saknar sådana rättigheter. Licens krävs för att utöva jakt- och fiskerätten. 6.2.3Urbefolkningens historia och den rättsliga regleringen Urbefolkningens ställning i har sin grund i the Royal Proclamation 1763, dvs. ett kungligt edikt eller påbud (ibland kallad en Indian of Rights, dvs. en rättighetsförklarig för indianerna). Nybyggare hade då gjort sitt inträde i och gjorde anspråk på land som urbefolkningen brukade. För att medla slog regeringen fast att mark som tillhörde indianerna bara kunde överlämnas till kronan. –1930 tvingades olika indianstammar och eskimåer till att sluta freds- och vänskapsfördrag med regeringen. Detta skedde genom ockupation, men till skillnad från vad som inträffade i ledde inte ockupationen till storskaligt krig och direkta massakrer. Som en parantes kan nämnas att den gräns som skapa- des mellan och av européerna i vissa fall delade indiansamhällen i två delar. Möjligheten för First nations att driva gränsöverskridande verksamhet saknas . Även för First Nations som lever vid gränsen i är det inte tillåtet att jaga och fiska på amerikansk mark. Urbefolkningen for dock ändå på olika sätt mycket illa av ockupationen även i . Människorna från förde med sig sjukdomar och de för många indianer så livsviktiga bufflarna utrotades. Dessa båda förhållanden ledde till att urbefolkningen minskade. Det tiotal freds- och vänskapsfördrag, s.k. historic treaties, som ingicks reglerar än förhållandena mellan urbefolkningen och regeringen. Varje treaty reglerar ett mycket stort landområde, i princip delar de tio fördragen upp . Det finns dock mycket stora områden i bl.a. västra och norra (bl.a. och territorierna) där sådana fördrag inte slutits. 1876 kom den s.k. Indian Act till. Det var en lagstiftning som reglerade indianernas förhållande till den federala regeringen och som än utgör den grundläggande lagen. Jämförelse med andra länder Innebörden av reservaten var att indianer skulle bo för sig själva på mindre delar av sina tidigare områden. Regeringen hade av de skäl som redan nämnts samt genom att lägga beslag på stora landområden från indianerna slagit sönder deras livsstil. Indianerna hade till stor del försörjt sig genom jakt och fiske. Avsaknaden av stora landområden omöjliggjorde detta. Regeringen var nu tvungen att på något sätt ta ansvar för utvecklingen bland indianerna. Till detta kom en önskan att kontrollera indianbefolkningen. Detta gjorde man genom att skapa reservaten. Regeringen tillhandahöll ett mindre markområde, byggde bostäder och placerade indianerna där. Reservatsområden ägdes av regeringen för indianers räkning. Indianerna skulle vara befriade från att betala skatt och hyra för husen. Förhållandena i reservaten har varit mycket dåliga. Reser- vaten lades enligt uppgift från företrädare för indianer oftast på den sämsta marken. De var för små för att ge tillräckligt underlag för jakt och fiske. Indianerna fick inte lämna reservaten utan tillstånd. De tvingades vidare att lämna sina barn till internat- skolor. Där fick barnen inte tala sitt eget språk och for också i andra avseenden illa. Avsikten var att integrera (många talar om begreppet civilisera") indianerna. Än bor av indianerna kvar i samhällen i reservaten. Skälet är att man önskar bo på sin historiska mark och utöva sin egen kultur. Dessutom gäller fortfarande skattefrihet i reservaten. Det finns 614 indiansamhällen (i vilka också ett mindre antal andra kanadensare i övrigt bor). Standarden är än mycket sämre än vad som gäller för den övriga befolkningen. För många indiansam- hällen gäller att medelinkomsten bara uppgår till hälften jämfört med den övriga befolkningens medan arbetslösheten kan vara dubbelt så hög. Missbruksproblemen är stora och en stor andel är beroende av socialbidrag. finner man i reservaten en snabbare be- folkningsökning än i det kanadensiska samhället i övrigt. Eftersom man bor gratis i reservaten och är skattebefriad saknas ibland incitament för att arbeta. har det dock skett en utveckling i takt med att urbefolkningens rättigheter i ökad grad erkänts. Det pågår i många reservat projekt av många slag. Strategin för många First Nations är att framöver få sina rättigheter erkända samt att kunna ta tillbaka en del av de resurser som de blivit bestulna på, såsom exempelvis land, skog, mineralrättigheter, jakt och fiske. Sedan man skapat sig en ekonomisk bas vill man förhandla fram självstyre. Jämförelse med andra länder First Nations har organisatoriskt samlats inom Assembly of First Nations (AFN). Inuiterna är i huvudsak bosatta i de norra delarna i , i , norra och i . I norr finns det 96 sam- hällen för urbefolkningen. I dessa bor dock inte bara inuiter utan också andra kanadensare, även sådana som ingår i någon av de övriga kanadensiska urbefolkningarna. Inuiterna har organisato- riskt samlats inom Inuit Tapiriit Kanatami (ITK). Till det ny- bildade territoriet återkommer vi. Métiserna lever utspridda över hela . Denna folkgrupp bildades när stora grupper av fransmän kom till som pälshandlare. I första hand handlade det om att franska män gifte sig eller levde tillsammans med kvinnor av indian- ursprung och fick barn av blandad härkomst. Dessa människor bildade egna samhällen och skapade en egen kultur, i vilken fortfarande ingår ett eget språk som är byggt på äldre franska. Den ledande samlade organisationen för métiserna är (). Sammantaget har den rättsliga regleringen av förhållandet mellan och urbefolkningen varit bristfällig. De historiska för- dragen är kortfattade och ger inte besked på viktiga punkter och the Indian Act är ålderdomlig. Urbefolkningens rättsliga situa- tion är också komplicerad, eftersom rättigheterna vilar på två sepa- rata grunder. Det är dels fråga om att urbefolkningen har de rättigheter som framgår av de historiska fördragen. Här är det bara fråga om indianer, eftersom det endast var den folkgrupperna som tecknade fredsavtal med de ockuperande regeringarna från . Métiserna är ju en folkgrupp som inte uppstått innan utan på grund av att fransmän och engelsmän kom till . Därutöver har dock alla urbefolkningsgrupper inklusive métiserna en rätt i sig, Båda dessa rättigheter har utvecklats och definierats genom av- göranden i . Vidare har förstås även urbefolk- ningen i stöd av den internationella rätten. har ännu inte ratificerat . Man anser att konventionen innehåller alltför stora oklarheter i fråga om främst landrättigheter. Från urbefolkningens sida framförs f.n. inte krav i någon större Jämförelse med andra länder utsträckning om att skall underteckna denna konvention, eftersom det nationella rättsläget kan ge längre gående rättigheter än . 1973 meddelade i en dom som kallas Calder Decision. Domen erkände att indianer i sin egenskap av urbefolkning hade rättigheter utöver lagstiftningen, dvs. utöver Royal Proclamation. Domen medförde att urbefolkningen började framställa krav. Den federala regeringen gick därefter med på att förhandla fram nya fördrag, s.k. modern treaties för de områden som saknade historic treaties, i huvudsak norra , norra och de tre territorierna. 1982 utgjorde vidare en vändpunkt för urbefolkningen. Det skrevs då in i konstitutionen (Constitution 1982) att urbefolk- ningens rättigheter och de rättigheter som följer av de historiska fördragen är grundlagsskyddade. Med urbefolkning avsågs indianer, inuiter och métis. Detta var det första tillfälle då métis urbefolk- ningsrätt erkändes av staten. Jakt och fiske i kräver som nämnts licens. I de s.k. historic treaties angavs det oftast att urbefolkningen skulle ha rätt att fortsätta och jaga och fiska på hela sitt tidigare landområde. lät dock regeringarna dem bara jaga och fiska fritt i sina reservat. Utanför reservaten krävdes det att även urbefolk- ningen hade licens. När de jagade och fiskade utanför sitt reservat, bötfälldes de. Innebörden var alltså att rättigheterna enligt de historiska fördragen inte respekterades. Detta ändrades efter 1982 när dessa rättigheter grundlagsskyddades. Rätten enligt fördragen var dock oftast endast en rätt att jaga och fiska för husbehov. 1990 kom ännu en dom, Sparrow Decision. I denna bestämde att urbefolkningen hade företräde till jakt och fiske. Först när deras behov är tillgodosedda kan andra få tillgång till jakt och fiske. Urbefolkningens jakt och fiske kan bara in- skränkas om det är motiverat med hänsyn till att bevara en särskild djur- eller fiskart eller andra miljöhänsyn eller med hänsyn till säkerheten. meddelade 1990 också en dom som benämns Sioui Decision. Domen behandlade tolkningen av de s.k. historic treaties. I domen fick en First Nation rätt att utöva sina tidigare seder och sin religion som dessa utövats före den europeiska ockupationen. I målet var det fråga om att de skulle få rätt att avverka träd och göra upp eld på kronomark. Sedan den domen står Jämförelse med andra länder det klart att urbefolkningen har rätt att använda resurser såsom jakt och fiske för mat samt för sociala eller ceremoniella ändamål. 1996 meddelade domarna triology och Coté and . I dessa angavs att aboriginal rights är handlingar som är integrerade i den särskilda kultur som den urbefolkningen har som hävdar rättigheten. Det kan vara fråga om att exploatera tillgångar kommersiellt. 1997 kom en uppmärksammad dom, Delagamuukw Decision. Enligt denna dom har urbefolkningen en rätt inte bara att nyttja sina tidigare landområden utan en rätt till landområden i sig. Det framgick även av domen att myndigheterna måste rådgöra med urbefolkningen i alla frågor som rör deras rättigheter. 1999 meddelande den för det kommersiella fisket så viktiga domen . Det var fråga om en tolkning av fredsfördraget mellan micmacindianer och regeringen som ingicks 1760–1761. fann att micmacindian- erna hade rätt att fiska och sälja så mycket fisk att de tillförsäkrades en moderate livelihood, i ungefär översättning skälig levnads- standard. Domen var den första i sitt slag vars innehåll skulle kunna medföra allvarliga konsekvenser för den övriga befolkningen. 2003 kom Powley decision. Powley tillhörde métisfolket. Han var till en 64-del indian och i övrigt av europeiskt ursprung. Han sköt en älg utan jaktlicens. Domstolen fann att även métisfolket under vissa förutsättningar i egenskap av urbefolkning kan ha en rätt att jaga för eget bruk. En förutsättning skulle vara att man kunde visa att man genom sina förfäder har en bindning till historiska métissamhällen, som existerade innan européerna tog kontroll över området. 6.2.5Innebörden för övriga grupper Sparrowbeslutet skapade vid sin tillkomst en politisk debatt. Det finns från exempelvis bland kanadensiska jägare starka farhågor för att konsekvensen kommer att bli att urbefolkningsgrupperna inte bara skall få en företrädesrätt utan att denna rätt skall utvecklas till att ge dem en exklusiv rätt till jakt och fiske. Det kanadensiska jägarförbundet accepterar i huvudsak att urbefolkningsgrupper skall ha företräde till rätten att jaga och fiske inom vissa områden, men vill inte att deras egna medlemmar skall bli uteslutna. Det finns dock även grupper av medlemmar som anser att redan företrädes- Jämförelse med andra länder rätten diskriminerar dem. I exempelvis har Sparrowbe- slutet i praktiken inneburit att myndigheterna innan de delar ut licens för jakt minskar tillgången på vilt med , eftersom myndigheterna uppskattar att urbefolkningens andel av jakten uppgår till detta. Från jägarnas sida anser man det är olyckligt med en uppskattning, eftersom felaktiga uppskattningar kan leda till för stora uttag. Det saknas dock alternativ, eftersom urbefolkningen inte som andra är skyldiga att rapportera sin av- skjutning för att kunna förnya licensen. Det finns vidare en rädsla för att rätten att jaga och fiska kommer att utnyttjas av urbefolk- ningen i det politiska förhandlingsspelet. Bland de kanadensiska jägarna upplevs Sparrowbeslutet särskilt hotfullt efter det s.k. Powleymålet. Det finns i stora grupper av människor som till en liten del kan härleda sitt ursprung till indianer. I är de grupper som har status som indianer registrerade och det finns därmed en kontroll över storleken av denna grupp. För att kunna registrera sig som indian krävs gene- tiska tester som visar att man har den genetiska koden som indian. Genom Powleydomen öppnades möjligen en möjlighet för många andra människor att få en företrädesrätt till jakt. Detta kan leda till ett överuttag av vilt och hota tillgången för övriga befolknings- grupper anser man från jägarnas sida. Från métisfolket har gentemot detta resonemang invänts att de utgör en särskild folkgrupp med tydlig bindning till ett historiskt givet samhälle. Några métisorganisationer har påbörjat ett registrer- ingsförfarande. Det ankommer på den sökande att bevisa sin gene- tiska härkomst och bindningen till det historiska métissamhället för att kunna registreras. Marshallbeslutet ledde till en konflikt mellan urbefolkningen och fiskare i provinsen på östkusten. Här sker det attraktiva kommersiella hummerfisket, men också många andra viktiga slag av fiske. Fiskarena finns ofta i mindre familjeföretag som i genera- tioner utövat sitt fiske. De kände sig utsatta efter Marshallbeslutet om att indianerna skulle ha rätt till så mycket fisk att de tillför- säkrades en skälig levnadsstandard. Konflikten ledde bl.a. till hand- gripligheter mellan urbefolkningen och den övriga befolkningen och till skadegörelse av båtar. Jämförelse med andra länder Den rättsliga utvecklingen har lett till omfattande förhandlingar mellan å ena sidan federala regeringar och provinsregeringar och å andra sidan urbefolkningen. har i detta samman- hang, mot bakgrund av de långvariga och mycket kostsamma rätte- gångskostnaderna, uttalat att det bästa sättet att lösa de rättsliga problemen är att parterna förhandlar. Domstolen har vid flera till- fällen framhållit att: //den bästa hanteringen//är en process som innebär att man genom förhandlingar och försoning på ett korrekt sätt tar hänsyn till de komplexa och konkurrerande intressen som här finns. (//the best approach/.../is a process of negotiation and reconciliation that properly considers the complex and competing interests at stake.) Detta sker på olika sätt. I exempelvis pågår förhand- lingar mellan urbefolkningen, och den federala regeringen i syfte att lösa samtliga frågor. Parterna har ingått en överenskommelse om att förhandla. De ämnen som är relevanta är bl.a. rätten till land, vatten och naturresurser samt frågorna om självstyre, miljöskydd och social omvårdnad. Förhandlingsarbetet beräknas pågå under 5–. Viktigt under förhandlingsarbetet är att den övriga befolkningen är delaktig i processen, eftersom resul- tatet annars inte kommer att accepteras. Andra nyckelfrågor som måste redas ut är hur många människor som kommer att utnyttja de förmåner som kommer att förhandlas fram, eftersom det annars inte går att förutse konsekvenserna. Avgörande för det är vem som skall omfattas av förhandlingarna, alltså vem som i sammanhanget skall räknas som urbefolkning. I är sådana förhandlingar avslutade och det finns en överenskommelse mellan regeringen och urbefolkningen. Detta nordliga territorium har en befolkning om ca 25 000 personer. av dessa är inuiter. Territoriet tillhörde tidigare Nordväst- territoriet och har styrts federalt. Något historiskt fredsfördrag har aldrig ingåtts. 1993 slöts ett fördrag mellan den kanadensiska reger- ingen och inuiterna, företrädda av . Det är en kompromiss mellan där inuiterna gav upp sina krav på rätt till hela landområdet mot bl.a. följande åtaganden från den federala regeringens sida: 1.Nunavut Tungavik Federation tillerkänns som ägare av landet inklusive av mineralrättigheterna. Jämförelse med andra länder , vilket är en yta motsvarande större delen (ca 2/3) av . Områden har kunnat väljas av inuiter- na. Till stor del är det bara fråga om att äga markytan, eftersom mineralrättigheterna till stor del tillkommer . För av marken, vilket motsvarar äger dock inuiterna även mineralrättigheterna under markytan. Ägande- skapet tillkommer de nationella och regionala företrädarna för inuiterna. Landet kan bara säljas till regeringen. Medlen skall fonderas och användas för att till- godose alla inuiters behov. 3.Nunavut skall vara en del av den federation som staten utgör. 4.Inuiterna behåller sina konstitutionella rättigheter som urbe- folkning. 5.Regeringen skall genomföra särskilda program i fråga om bl.a. utbildning och hälsa för att stärka inuiternas ställning. 6.Territoriet skall styras av den federala regeringen. Inuiterna skall delta i bl.a. alla beslut som rör jakt- och fiskeförvalt- ningen. Detta sker genom att det bildas en särskild styrelse, bestående av nio personer, varav sju är inuiter. skall förvalta jakt- och fiskeresurser. En särskild styrelse utses också för att vara ett rådgivande organ för förvaltningen av land- och vattenresurserna. Hälften av styrelsens medlemmar utses av regeringen och hälften av företrädare för inuiterna. Det finns också andra exempel på hur man regionalt och förhand- lingsvägen efter rättsliga avgöranden i domstol försöker lösa följ- derna av domstolens beslut. Det federala fiskedepartementet som är ansvarigt för allt kustfiske inledde efter Marshallbeslutet för- handlingar med både urbefolkningen och övrig lokalbefolkningen i , New , och delar av . Skälet var att myndigheterna efter Marshallbeslutet såg sig ha ett ansvar för att se till att urbefolkningen fick möjlighet till kommersiellt fiske. Problemet var att det saknades utrymme för detta. Det var inte möjligt att öka fisket, eftersom det skulle leda till att vissa arter skulle komma att hotas. Myndigheterna genom- förde då ett särskilt program, (MRI). Regeringen köpte fiskelicenser från mindre företag, särskilt där fisk- arena var nära pensionering, och överförde dessa kommersiella fiske- licenser till de First Nations som önskade fiska kommersiellt. Jämförelse med andra länder alltså en First Nation som kollektiv som har licensen. Denna First Nation bestämmer sedan internt vem som skall fiska. Alla pengar går till denna First Nation som sedan fördelar pengarna efter insats och behov. De First Nations som tog emot licenser och fiskebåtar förband sig att följa gällande fiskeregler. På det sättet uppnådde man att kommersiella fiskelicenser kunde överföras på urbefolkningen på frivillig väg. Vidare genomfördes att alla yrkesfiskare följde samma regler. Detta har medfört att konflikterna mellan urbefolkningen och övrig befolkning dämpades avsevärt. 31 av 34 First Nations accepterade uppgörelsen. En annan del av programmet var att utbilda medlemmarna i de First Nations som berördes i fiske. Vissa First Nations fick också hjälp med att påbörja en uppbyggnad av fiske- fabriker i sina reservat. First Nations har 20–av kvoterna för många fiskarter. Det finns 410 företag för fiske hos First Nations. Detta har inneburit mycket för sysselsättningen och den sociala standarden hos urbefolkningen. Kostnaderna för hela programmet har betalats av den federala regeringen. Enbart kostnaden för att köpa fiskelicenser och båtar och ge dem till First Nations har upp- gått till , dvs. Inom fiskeriindustrin och den övriga fiskande befolkningen accepterar man i och för sig att den del av urbefolkningen som historiskt sett fiskat även skall ha möjlighet att göra det framöver. Man betonar dock att det då skall ske på samma villkor som för övrig befolkning. Man stödde i och för sig regeringens beslut att köpa licenser för att överföra dessa på urbefolkningen, eftersom en utvidgning av antalet fiskare och licenser skulle ha lett till överfisk- ning. medförde åtgärden enligt företrädarna för Atlant- fisket vissa problem, bl.a. att priset för fiskelicenser ökade kraftigt. En fiskelicens i ett lukrativt område kan betinga ett pris om , dvs. Det innebär att unga som är bosatta i traditionella fiskområden och som inte tillhör urbefolkningen har svårt att komma in på marknaden. Andra problem är att urbefolkningen inte alltid klarar av att fullt ut utnyttja sin fiskelicens. De kan då upplåta rätten till andra grupper och få ersättning för själva upplåtelsen. Om de då skall uppnå kravet som domstolen uppställt om skälig levnadsstandard så krävs ett omfattande fiske. Dessutom har förhandlingarna med regering- en inneburit att också många First Nations som inte historiskt sett ägnat sig åt fiske nu fått fiskelicens, vilket av övriga fiskare kan upplevas som stötande. Jämförelse med andra länder I exempelvis har som en följd av ett annat domstols- beslut, Powleybeslutet, förhandlingar skett mellan den provinsiella regeringen och företrädare för métisfolket om deras rätt att jaga. Mer än 1 000 jakträttigheter kan komma att ges till métiser som regi- strerar sig och ansöker om att få jakträttigheter. Registreringen och ansökan göras hos organisationer som företräder métisfolket. Den provinsiella regeringen vill dock ha insyn i registreringsförfarandet. Métisföreträdarna hävdar jakträtt i hela , medan regeringen endast erbjuder jakträtt i norra . 6.3.1Allmänt om jakt och fiske i