sou · GTB341 · 2006-01-01 00:00:00 — Det var européerna som invandrade, stal landet och kuvade de Andra. För det tredje har under hela historia de europeiska eli- terna skrivit rasistiska texter om de icke-europeiska Andra, även när dessa inte var invandrare i . Slutligen finner vi om vi undersöker mönstren i den samtida europeiska rasismen att det är just eliterna, vilkas rasism vi under- söker här, som har minst vardagskontakter med invandrare. Det här stämmer också in på vardagsrasismen, som inte är värst i fattiga bostadsområden med många invandrare utan i just de områden där folk är rädda för potentiell invandring. Elitdiskurser och institutionell rasism Med andra ord är dagens rasism inte en ny uppfinning, utan en fortsättning på en lång tradition, och den är heller inte ett resultat av invandring, utan av den konsekvent negativa framställning av de Andra som genom tiderna varit inneboende i de sociala representa- tionerna av dem (Barker, 1978; Delacampagne, 1983; Fredrickson, 2002). För att se hur utbredda och öppet rasistiska fördomarna om afrikaner, asiater eller amerikanska ursprungsbefolkningar var fram till åtminstone räcker det att läsa vanliga texter inom politik, media, forskning, humaniora, litteratur, reseskild- ringar och så vidare. Praktiker och ideologier som var rasistiska mot icke-européer utgjorde den officiella , inte ett undan- tag. Det är endast tack vare motståndsrörelsen mot slaveri på 1800- talet, och längre fram reaktionerna på förintelsen efter kriget, avkolonialiseringen, medborgarrättsrörelsen i , kampen mot apartheid, skammen över den etniska slakten i och Bos- nien, samt UNO- och UNESCO-diplomaters agerande, som en mer allmän men ändock yrvaken norm mot (uppenbar) rasism utvecklades i världen (, 1992; , 1988). Det här innebär att vi har två olika sociala och politiska ström- ningar när det gäller etniska relationer i . Den första är en nutida variant av en urgammal form av inhemsk europeisk rasism och antisemitism, som riktas mot icke-europeiska folk i allmänhet och mot närliggande och därmed hotande turkar och araber i synnerhet – i det senare fallet i kombination med islamofobi – såväl som mot judar och romer. Medan den koloniala rasismen i första hand fokuserade på afrikaner, asiater och ursprungsbefolkningar i Nord- och , och , och därigenom antog en mer rasifierad form, inriktar sig dagens europeiska rasism snarare på kultur och kulturella skillnader. Det tydligaste exemplet på detta är avvisandet av islam, speciellt muslimsk funda- mentalism, något som förvärrats av terroristattackerna den 11 sep- tember i och i , och många andra tillfällen och platser (, 2004; , 2002). Det är värt att notera att kulturrasismen ses som en mer acceptabel form av diskrimi- nering och utestängning av de som även ses som rasligt annor- lunda – som judar, turkar och araber. Parallellt med de dagliga yttringarna av denna gamla europe- iska rasism ser vi emellertid utvecklingar som införlivar såväl offici- ella och internationella normer mot uppenbara fördomar eller diskriminering, såsom de inbegripits i lagar och författningar, som mer subtila och indirekta former av diskriminering och utestäng- Elitdiskurser och institutionell rasism ning, t.ex. av kulturella, demografiska eller andra förnuftiga skäl. Att begränsa invandringen, också av flyktingar, är det mest uppen- bara och offentliga uttrycket för denna form av laglig utestängning av de Andra. Det är inte av en slump som detta framför allt drabbar människor från , och , dvs. de som kan ses som rasliga andra, och i mycket mindre utsträckning invand- rare från . Den här typen av utestängning har i själva verket blivit norm i , och inte bara på högerkanten. Dessa två strömningar samverkar under komplicerade for- mer. På så sätt kan vi se i länder som , och att man lagstiftar mot antisemitism och rasism, men begränsar invandringen, tolererar uttalat rasistiska par- tier, och i stort sett underlåter att ta itu med de många former av vardagsrasism som förekommer i institutionerna och den offentliga sfären. I , , och är det möjligt för mer eller mindre rasistiska partier att få av rös- terna och till och med ingå i regeringskoalitioner. Sådana utvecklingar beklagas och fördöms visserligen till en början, på grund av den officiella icke-rasistiska – som i fallet i . Men liberala eller realpolitiska principer får oftast överhanden, varpå rasistiska partier tolereras som en del av den demokratiska konsensus, som vilken åsikt som helst, vil- ket skett i , och . Det som är ännu allvar- ligare är att de idéer och politiska linjer som för ett eller två årtion- den sedan kännetecknade de rasistiska partierna i allt större utsträckning har blivit allmänt accepterade argument som de stora partierna använder för att begränsa invandringen och inskränka de medborgerliga rättigheterna för flyktingar, invandrare eller andra minoriteter. Därmed har traditionellt sett toleranta länder, som och de skandinaviska länderna, blivit säten för till- tagande främlingsfientlighet, islamofobi och rasism. ser vi en framväxande mångkulturalism i skolor, grannskap, frivilligor- ganisationer och många andra områden av det civila samhället, något som också medför ett motstånd mot den förhärskande regeringspolitiken. Politiken i har sålunda vridits åt höger och kommit att inlemma alltmer invandringsfientliga ståndpunkter under det senaste årtiondet. har media spelat samma motsägelse- fulla roll och i ökande omfattning möjliggjort eller förstärkt legiti- meringen av invandringsfientliga eller islamfientliga stämningar, särskilt efter de dödliga terrorattacker som genomförts av Elitdiskurser och institutionell rasism Ledande massmedia i har, med få undantag, misslyckats med att bekämpa den tilltagande rasismen och främlingsfientligheten i europeisk politik och allmän opinion. Tvärtom har pressen och många andra eliter, som i fallet med det politiska fenomenet Fortuyn i , gjort stora ansträng- ningar för att markera att islamofobiska och invandringsfientliga hållningar inte ska ses som former av rasism. Så fort främlings- fientligheten blir till vanligt sunt förnuft, till något som vi instämmer i, så ska den inte längre benämnas rasism. tycks även den antirasistiska vara på tillbakagång när en ökande andel av européerna öppet, i Eurobarometer- studierna, erkänner sig vara rasister – om det innebär att vara emot invandring och att man daltar med invandrare. Det är inte förvånande att många väljare, inklusive de som saknar dagliga kon- takter med invandrare, lägger sina röster på partier som uttryck- ligen motsätter sig eller vill begränsa invandringen. Folk har lärt sig läxan från de politiska och mediala elitdiskurserna och stödjer de politiker som från början varit dåliga förebilder. På så vis legiti- meras elitrasism av folklig rasism, vilket också bereder vägen för öppet populistisk politik i syfte att reproducera politisk makt, och inte bara på högerkanten. Det är mot denna teoretiska, metodologiska och politiska bak- grund som vi nu måste ta oss an några av elitdiskursens och rasis- mens kännetecken på viktigaste institutioner. I analysen utgår vi från en kort summering av resultaten från ett antal stora projekt som genomförts och som har att göra med hur invandrare, minoriteter, flyktingar och icke-européer i allmänhet skildras, särskilt i den politiska diskursen, nyhetsrap- porteringen, läroböckerna och den vardagliga kommunikationen (för detaljer, se van Dijk, 1984, 1987, 1991, 1993, 2005). Dessa projekt hade tre syften: (i) att undersöka strukturerna i talet och skriften om de Andra, (ii) att granska de sociokognitiva grunderna (fördomar, ideologi) för sådana diskurser, och (iii) att studera sådana diskursers sociala och politiska funktioner i sam- hället. Även om varje diskursgenre och kontext som studerats givetvis uppvisar egna särdrag finns det också märkbara likheter, på grund av den generella och utbredda karaktären hos de underlig- Elitdiskurser och institutionell rasism gande sociala representationerna av de Andra, och just i deras egen- skap av massmediala reproduktioner: a.I linje med det allmänna mönstret för all ideologisk diskurs karakteriseras den rasistiska diskursen av en övergripande stra- tegi för positiv självframställning och negativ framställning av de andra på talets och skriftens alla nivåer. Såväl denna polariser- ing mellan Oss och Dem som de skiftande sätten att diskursivt förstärka positiva eller negativa åsikter kan iakttas i valet av ämnen, lexikala moment, metaforer, hyperboler, eufemismer, ansvarsbefriande dementier (jag är inte rasist, men), histo- rieberättande, argumentation, bilder, disposition, och många andra av diskursens egenskaper. b.Parlamentsdebatter, nyheter, läroböcker och vardagligt historie- berättande om de Andra tenderar att begränsas till ett litet antal stereotypa ämnen: illegal invandring; problem som rör mottag- ning och kulturell integration; och brottslighet, droger och avvikande beteenden. Över huvud taget framhäver skildrandet av de Andra deras Olikhet, Avvikelse och Hotfullhet. c.I den övergripande strategin för positiv självframställning ingår ett rutinmässigt förnekande eller förmildrande av rasism, sär- skilt bland eliterna. d.Etniska minoriteter saknar nästan helt tillgång till eller kontroll över diskurserna om dem, vilka i allmänhet utsägs och ned- skrivs av vita eliter. e.På liknande sätt riktar sig i allmänhet diskurserna om Dem eller om etniska frågor inte också till dem. De tenderar att ignoreras som potentiella mottagare för offentligt tal och skrift . Dessa allmänna egenskaper hos den rasistiska diskursen kan preci- seras ytterligare för de olika genrerna inom offentlig institutionell diskurs: Elitdiskurser och institutionell rasism I parlamentsdebatter handlar de inledande diskussionerna om problemen med illegal invandring, och i allt större utsträckning om ökade begränsningar av invandringen. I dessa debatter återkommer kombinationen av positiv självframställning, här i termer av nationalistiskt förhärligande (av den mångåriga traditionen av gästfrihet mot flyktingar, etc), och den systema- tiska men subtila framställningen av de nyanlända som ett problem och en finansiell börda, eller rentav som ett hot mot Vår välfärds- stat, arbetsmarknaden, eller västerländsk kultur och dess normer och värderingar. Det formuleras argument som låter påskina att det i själva verket är bättre för Dem att stängas ute; på så vis kan De bidra till uppbyggnaden av sitt eget land, tas emot och ses som mindre främmande i sin egen kultur, samt – och detta är den den mest cyniska av dessa falska slutledningar – besparas den otyglade rasismen i Vårt land. Vilka begränsningar av invandringen eller de medborgerliga och juridiska rättigheterna som än införs, presente- ras de alltid som hårda, men rättvisa. Och i de länder som nåddes av invandringen senare än nordvästra , till exempel och , återfinner vi det genomträngande (om än inte genomtänkta) argumentet att invandringen måste begränsas därför att den Europeiska Unionen kräver det. I läggs ton- vikten på vad högern och tabloidtidningarna kallar fejkflyktingar, och i de flesta länder pågår det en debatt om problem som har att göra med kulturell integration. Kort sagt så är institutionernas huvudintresse de bekymmer som invandrare påstås orsaka och nästan aldrig de oräkneliga svårigheter som invandrare upplever och som orsakas av Oss; från de många formerna av diskriminering till krånglandet med dokument och tillstånd och den tillhörande byrå- kratiska formalismen. Parlamentsdebatter behandlar sällan rasism, och till skillnad från terrorismen förklaras rasismen aldrig vara ett av de största nationella eller europeiska problemen – trots kolonia- lismens massakrer och långa förödande historia, förintelsen, de etniska krigen i Bosnien, Kosovo, och så vidare. Och trots att (även den illegala) invandringen alltid medfört stora ekonomiska fördelar – och inte fejkflyktingar – i alla EU-länder, är det sällsynt att sådana resurstillskott erkänns eller framhålls i parlamentsde- batter eller politikers propagandatal. De vet tvärtom att daltande i invandringsfrågor kostar dem röster hos en befolkning som i årti- onden har hjärntvättats av politiska och mediala diskurser till att Elitdiskurser och institutionell rasism tro att invandring och invandrare i grund och botten bara innebär besvär. I hela är politiska program eller handlingspla- ner, såväl som allt annat politiskt tal och skrift, fulla av larm, var- ningar och kraftfulla åtgärder för att hålla Dem utanför fästningen , eller för att disciplinera dem om de redan kommit in, t.ex. genom att lära dem att de inte bara har rättigheter utan även plikter. Denna allmänna trend i den politiska diskursen har nått extrema proportioner efter terroristattackerna . Trots spo- radiska europeiska avståndstaganden från i , framför allt i fråga om kriget i , blev terrorism ämnet för dagen överallt; till en början intimt förknippat med muslimsk fundamen- talism och efter hand med islam och invandring i allmänhet. Omfattningen av detta var sådan att rasistiska partier och politiker lyckades uppbåda ett massivt stöd i vissa länder. De ingick till och med i regeringskoalitioner, om än bara – tills de stora partierna kom till insikt om propagandapotentialen hos sådana skrämseltaktiker och började propagera för i princip samma saker (för fler studier om rasism i politiken och den poli- tiska diskursen, se t.ex. , & , 1983, , 2002; Ree- ves, 1983; Solomos & , 1995, van Dijk, 1993; , 2000). Pressen har följt samma spår, i och med dess symbiotiska förhål- lande till den nationella partipolitiken, men med samma små varia- tioner som kan ses mellan mittvänstern och extremhögern – då den övriga vänstern praktiskt taget utplånats i (förutom i fattiga länder som ). De ämnen som sysselsätter politiker i parla- mentsdebatter är alltså i hög grad desamma som i nyhetsrubrikerna. Omvänt visar analyser av parlamentsdebatter att politiker givetvis inte bara läser tidningarna, utan därtill använder dem som bevis- material i sina debatter om invandring och minoriteter. I länder där den populära högervridna tabloidpressen är inflytelserik, som , , , och , innebär detta att den nationella politiken också vilar på pressens larmrapporter. Trots sitt beroende av politikerna är pressen inte deras knähund. Den spelar en egen betydelsefull roll i reproduktionen av rasism, vilket framgår av många analyser i olika länder (, 2001; Elitdiskurser och institutionell rasism Cottle, 2000; , 1974; , 1993; Ruhrmann, 1995; , 1987; Ter Wal, 2002; van Dijk, 1991). Till att börja med kan vi se att nyhetsinhämtandet anpassas sys- tematiskt, innan nyheterna ens kommer i tryck, genom de vita eliternas tolkningsföreträde i den etniska situationen. Oavsett vad för slags etnisk företeelse det handlar om, så eftersöker, inter- vjuar och citerar man (vita) politiker, fullmäktigeordförande, poli- ser, professorer eller andra experter. Tillträdet är i regel mer begränsat för minoritetsgrupper och minoritetsorganisationer eller dess språkrör, vilket också har att göra med deras allmänna avsak- nad av flotta PR-avdelningar, -specialister och presstalesmän. Och även om de har det blir de citerade i mycket mindre utsträckning och tillskrivs långt mindre trovärdighet, vilket ger varje berättelse en slagsida i form av ensidigt vita kommentarer. I vårt fältarbete har vi sett att pressmeddelanden från minoritetsorganissationer, som a priori misstänks för att vara partiska (medan vita människor ses som objektiva), ofta hamnar i papperskorgen. Det här är föga förvånande med tanke på att ytterligare uppgifter visar att nyhetsredaktioner, speciellt i ledningen, oftast är vita. Bland eliterna sätts det knappast särskilt stort värde på etnisk mångfald under rekryteringen, framför allt inte bland dem som vanligtvis framställer sig som mest kosmopolitiska: journalister, forskare, och så vidare. Detta innebär att minoritetsjournalister sällan får arbeta på ansedda tidningar, allra minst som redaktörer, av en mängd olika och ofta missvisande skäl. Diskrimineringen börjar därmed på ett stadium som föregår själva skrivandet och inhämtandet av nyheter, nämligen i anställningsprocessen. Att de Andras etniska perspektiv är allt annat än vanliga i nyhetssamman- hang kan även förklaras med att de utvalda vita (ofta manliga) journalisterna dels är mindre sympatiskt inställda och har en bris- tande förståelse för etniska företeelser, men också har sämre kon- takter med etniska grupper och deras representanter. Nyheterna om etniska frågor betingas av denna diskriminerings- och utestängningskontext. Det är föga förvånande att åtskilliga studier i olika länder visar att såväl urvalet som andra aspekter av nyhetsrapporteringen är i varje fall stereotypa och ibland, beroende på tidningen, mer eller mindre subtilt rasistiska. De som står för den mest oförblommerade rasismen är troligen tabloiderna, särskilt i , , och . Elitdiskurser och institutionell rasism Vidare är nyheterna om de Andra begränsade till en handfull ämnen – medan andra människor kan behandlas inom ramen för ett stort antal olika ämnen. I flertalet EU-länder fokuserar den mediala diskursen, i likhet med den politiska diskursen, framför allt på nyanlända, illegala inresor, mottagningsfrågor, invandrares integra- tionssvårigheter, samt brottslighet och avvikande beteenden. De problem som flyktingar upplever får knappt någon uppmärksamhet alls. Om rasismen bemöts över huvud taget, så tenderar det att gälla extremhögerns officiella rasism (som i fallen Le Pen i och i ), och sällan den breda rasismen. Det är ald- rig några nyheter om rasism i media, vilket är att förvänta, eftersom journalister inte är kända för att vara den mest självkritiska yrkes- gruppen –något som i sig är föga överraskande, eftersom de sällan behöver läsa något negativt om sig själva i tidningarna. Nyheter om minoriteters vardagsliv, arbeten och fritid är sällsynta. Deras bidrag till ekonomin – som knappast är någon hemlighet – når sällan rubrikerna. Minoriteter skildras kort sagt i ett litet antal stereotypa och ofta negativa roller. Förutom denna allmänna problematik har invandrare andra aspekter av nyhetsrapporteringen emot sig. Som vi kan se i nyhetsinhämtandets kontext citeras de sällan, och om de citeras får det aldrig stå för sig självt. I stället inhämtas nyheter om dem från de dominerande gruppernas källor, ibland till och med enbart där- ifrån. Med andra ord definierar den europeiska pressen sällan den etniska situationen med utgångspunkt i de etniska aktörerna själva. De primära agenterna i reproduktionen av sociala representationer i allmänhet, och av stereotyper och fördomar i synnerhet, är, för- utom de politiska och mediala institutionerna, de institutioner som befinner sig inom utbildningens domäner. Något som är utmär- kande för läroböcker är deras officiella kunskap som inkluderar de ideologier som är förhärskande i samtiden. Detta har alltid präglat representationen av världen och dess folk, i till exempel geografi, historia och (de övriga) samhällsvetenskaperna. Läro- böcker är också kända för sina nationella eller till och med nationa- listiska vinklingar, där nationens glansdagar och bedrifter förstoras upp och dess brott och missdåd förmildras eller till och med helt glöms bort. Det är följaktligen få europeiska läroböcker som i Elitdiskurser och institutionell rasism detalj redogör för fasorna och exploateringen under slaveriet och kolonialismen. Analyser av läroböcker visar att liknande slutsatser bör dras när det gäller sättet att skildra icke-europeiska minoriteter eller icke- europeiska länder och folk i allmänhet, som med varierande grader av subtilitet inkluderar de vanliga eurocentriska stereotyperna, för- domarna och utelämnandena (se t.ex. , 1990; , 1985; Preiswerk, 1980; Troyna, 1993; van Dijk, 1987b). erkände hälften av de holländska läro- böckerna i samhällskunskap inte ens förekomsten av minoriteter i landet – eller i klassrummen, vilket är ännu mer relevant . De övriga böckerna upprepade varandra i sitt framhävande av kulturella skill- nader, i stället för likheter, mellan Oss (holländare) och Dem (tur- kar, marockaner). ignorerade de i hög grad den surina- mesisk-holländska delen av befolkningen, då den inte kunde till- skrivas någon annorlunda kultur. kunde några få rader räcka till för att beskriva en hel folkgrupp, som moluckanerna, och dessa rader försummade i så fall inte att erinra om att några av denna grupps yngre representanter tidigare ägnat sig åt terrorism. Inom ramen för en så omfattande strategi för positiv självfram- ställning och negativ framställning av andra ägnades givetvis inte särskilt mycket utrymme, om något, åt de många formerna av hol- ländsk rasism mot minoriteter (van Dijk, 1987b). Andra studier av läroböcker i och europeiskt dominerade före detta kolonier (Nord- och , , Nya Zee- land) har visat att denna representation av minoriteter i storstä- derna är tämligen lik skildringarna av icke-europeiska folk och län- der på ett internationellt plan. Förutom de förenklande stereoty- perna med ett rikt Nord och ett fattigt Syd (som inte tar hänsyn till fattigdom i Nord och rikedom i stora delar av Syd, eller stora skill- nader mellan länderna i Syd) kan vi lära oss av teman, vokabulär, exempel, arbetsuppgifter, kartor, fotografier och andra inslag i dis- kursen, att de har diktaturer medan vi har demokratier, att de är bakåtsträvande medan vi är moderna, att de lever i hyddor medan vi lever i hus, och så vidare. är vi förstås generösa som hjälper dem. Det som utelämnas är ibland viktigare än stereoty- perna. Vi kan således få läsa om deras fattigdom, men får väldigt sällan så mycket som en förmildrad redogörelse för orsakerna till deras fattigdom och våra rikedomar. Under det senaste årtiondet har detta bedrövliga tillstånd hos läroböckerna delvis förbättrats. Det finns nu vanligen ett par sidor Elitdiskurser och institutionell rasism om invandrare och minoriteter och ett fåtal (alltjämt förmildrade) hänvisningar till kolonialism, diskriminering eller till och med rasism – men aldrig i termer av övergripande system för etnisk dominans som genomsyrar alla områden och nivåer i samhället, allra minst eliterna. I det här avseendet ger läroböckerna en riktig bild av samhällets förhärskande ideologier, även de etniska. Trots att den allmänna bilden ser ut på det här viset är utbildning och forskning de få områden i samhället som fortfarande har lite plats för alternativa synsätt, hållningar och principer. Dessutom har trycket från ett ökande antal utländska studenter i många euro- peiska klassrum gjort att en blygsam mångkulturalism börjat hyllas alltmer, fast för det mesta bara i teorin; i utbildningslagstiftningen, läroplanerna och läroböckerna. Läroböcker reproducerar inte bara samtidens förhärskande ide- ologier, de representerar också urvattnade versioner av äldre veten- skap. Med tanke på rasismen (och sexismen) i mycket av den vetenskap som producerades åtminstone fram till andra världskri- get är det inte förvånande att skolböckerna från uppvisar lika mycket fördomar i sin behandling av exempelvis afrikaner eller asiater – eller kvinnor. En analys av sociologihandböcker från bör- jan av , skrivna i och av framstående samtida forskare som , visar att inte heller det akademiska studiet av etniska relationer är fritt från fördomar, ste- reotyper och grava utelämnanden, allra minst när det (inte) handlar om rasism. Med utgångspunkt i denna korta översikt över några former av elitdiskurs och institutionell rasism i skulle vi först vilja understryka eliternas framträdande roll i reproduktionen av insti- tutionell rasism. När de ställs inför kritiska analyser av de rasistiska strukturer och strategier som präglar deras förhärskande tal och skrift inom alla symboliska samhällsdomäner (politik, media, utbildning, vetenskap, lagstiftning, osv.) har den allmänna tenden- sen varit avvisande och förnekande.